Справа №591/7252/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/45/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи пересилання наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів без мети збуту
УХВАЛА

Іменем України

06 листопада 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 591/7252/19 за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_6 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 30.09.2020, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше судимий

визнаний невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 309 КК України та виправданий у зв`язку з недоведенням стороною обвинувачення того, що в його діях наявний склад кримінального правопорушення,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника адвоката ОСОБА_10 ,

установила:

У поданій апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_11 просить скасувати вирок суду у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, оскільки обвинувачений добровільно видав наркотичний засіб, що зафіксоване слідчим під час огляду місця події, показання обвинуваченого є неправдивими та спростовуються іншими доказами, суд дійшов помилкового висновку про те, що мало місце фактичне затримання і обшук обвинуваченого, внаслідок чого необґрунтовано визнав всі надані докази недопустимими.

Вироком Зарічного районного суду м. Суми від 30.09.2020 ОСОБА_9 визнаний невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 309 і виправданий у зв`язку з недоведенням стороною обвинувачення того, що в його діях наявний склад кримінального правопорушення.

Згідно обвинувального акта органом досудового розслідування ОСОБА_9 пред`явлене обвинувачення в тому, що 26.08.2019 близько 20:00 біля під`їзду будинку за адресою: АДРЕСА_2 , він незаконно придбав «метадон». Цього ж дня близько 20:50 біля буд. АДРЕСА_3 його зупинили працівники поліції. В період часу з 23:15 до 23:26 під час проведення огляду місця події відкритої ділянки місцевості біля вказаного будинку, ОСОБА_9 добровільно видав таблетку «метадон», у складі якої є небезпечний наркотичний засіб, обіг якого обмежено метадон загальною масою 0,0222 г.

Розглянувши кримінальне провадження, суд першої інстанції дійшов висновку, що обставини придбання та зберігання обвинуваченим наркотичного засобу є недоведеними, а протокол огляду місця події від 26.08.2019 отриманий з істотним порушенням КПК, тому є недопустимим доказом, як і інші, похідні від нього докази.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи прокурора ОСОБА_8 , яка підтримала апеляційну скаргу, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_10 , які заперечили проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Органом досудового розслідування ОСОБА_9 пред`явлене обвинувачення в тому, що 26.08.2019 близько 20:00 біля під`їзду будинку за адресою: АДРЕСА_2 , він незаконно придбав та почав зберігати наркотичний засіб без мети збуту, який того ж дня в період часу з 23:15 до 23:26 був виявлений у нього поліцейськими під час огляду місця події, а подію цього кримінального правопорушення та винуватість ОСОБА_9 сторона обвинувачення доводила наданими в суді першої інстанції доказами, а саме:

- протоколом огляду місця події від 26.08.2019, згідно якого по АДРЕСА_3 ОСОБА_9 в присутності понятих добровільно показав у своєму портмоне таблетку в кількості 1 шт;

- показання свідка ОСОБА_12 , згідно яких 26.08.2019 близько 21 год. під час патрулювання його увагу привернув ОСОБА_9 , який переходив проїзну частину у невстановленому місці та озирався. Вони з напарником зупинили його та перевірили паспортні дані. ОСОБА_9 повідомив, що має при собі таблетку, тому вони викликали слідчо-оперативну групу. В подальшому проводився огляд місця події, під час якого ОСОБА_9 видав слідчому таблетку у присутності двох свідків;

- показаннями свідка ОСОБА_13 , який повідомив аналогічні обставини, а також додав, що після огляду місця події вони повезли ОСОБА_9 у наркодиспансер, а потім доставили до Сумського ВП і передали слідчому;

- показаннями свідка ОСОБА_14 , згідно яких його запросили бути понятим під час проведення огляду місця події. Коли він погодився та підійшов до поліцейського автомобіля, то інший понятий вже був на місті. В його присутності обвинувачений викладав усі речі з кишень на багажник поліцейського автомобіля, а поліцейський оглядав ці речі, після чого необхідні запакував до спеціальних пакетів;

- висновок експерта № 19/119/7-2/1410е від 25.09.2019, згідно якого в складі наданої на дослідження таблетки міститься наркотичний засіб метадон масою 0,0222 г.

Суд першої інстанції дослідив зазначені докази, перевіривши доводи обвинувачення та захисту, забезпечивши сторонам кримінального провадження передбачені КПК умови для реалізації їхніх процесуальних прав і виконання ними процесуальних обов`язків, та, витлумачивши, як того і вимагає процесуальний закон, усі сумніви на користь обвинуваченого, виправдав ОСОБА_9 у зв`язку з недоведеністю того, що в його діях є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК.

Такі висновки суду першої інстанції ґрунтуються на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження та підтверджуються безпосередньо дослідженими у судовому засіданні доказами, які частково повторно досліджені колегією суддів у порядку ч. 3 ст. 404 КПК, та яким суд першої інстанції дав оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Зокрема, положення ст. 17 КПК констатують, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Частиною 1 ст. 2 КПК визначено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом (ст. 22 КПК).

В кримінальних справах питання прийняття доказів належить досліджувати у світлі п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободі 1950 р., що, крім іншого, вимагає щоб тягар доказування лежав саме на стороні обвинувачення (рішення ЄСПЛ від 13.01.2005 у справі «Капо проти Бельгії» (заява № 42914/98).

Відповідно ч. 1 ст. 92 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, а згідно ч. 1 ст. 92 КПК обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених ч. 2 цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, на потерпілого.

Дотримуючись засад змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, сторона обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції відповідно вимог кримінального процесуального закону перевірив зібрані під час досудового розслідування докази винуватості ОСОБА_9 , навів детальний аналіз досліджених доказів, та дійшов вірного висновку про недопустимість наданих стороною обвинувачення доказів.

Зокрема, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню (ч. 1 ст. 84 КПК).

Відповідно ч. 1, 2 ст. 86 КПК, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення

Положеннями ч. 1, 2 ст. 87 КПК визначено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння, зокрема: 3) порушення права особи на захист.

Таким чином, допустимість доказу визначається виходячи, насамперед, із обставин його отримання і залучення до кримінального провадження, а умовами допустимості доказів є: одержання фактичних даних із належного джерела, належним суб`єктом, в належному процесуальному порядку; належне оформлення (фіксування) джерела фактичних даних.

В основу пред`явленого обвинувачення покладено протокол огляду місця події від 26.08.2019, в ході якого у ОСОБА_9 було вилучено наркотичний засіб, а також похідний від цього доказу висновок експерта № 19/119/7-2/1410е від 25.09.2019.

Вирішуючи питання допустимості доказу протоколу огляду місця події від 26.08.2019, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вказаний доказ отримано з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та прав людини і основоположних свобод (права на захист), з чим погоджується і колегія суддів, виходячи з наступного.

З метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів (ч. 1 ст. 237 КПК). При цьому цією нормою не передбачено будь-який огляд особи, у тому числі і поверховий.

За правилами п. 1 ч. 1, ч. 3, 4 ст. 208 КПК уповноважена особа має право затримати особу, підозрювану у вчиненні злочину, якщо цю особу застали на місці вчинення злочину. Уповноважена службова особа, слідчий, прокурор може здійснити обшук затриманої особи з дотриманням правил, передбачених ч. 7 ст. 223 і ст. 236 КПК. Уповноважена службова особа, що здійснила затримання особи, повинна негайно повідомити затриманому зрозумілою для нього мовою підстави затримання та у вчиненні якого злочину він підозрюється, а також роз`яснити право мати захисника, отримувати медичну допомогу, давати пояснення, показання або не говорити нічого з приводу підозри проти нього, негайно повідомити інших осіб про його затримання і місце перебування відповідно до положень ст. 213 КПК, вимагати перевірку обґрунтованості затримання та інші процесуальні права, передбачені КПК.

З відеозаписів події вбачається, що 26.08.2019 о 20:43 ОСОБА_9 знаходиться поряд із працівниками поліції та на запитання останніх повідомляє, що має при собі таблетку «метадон». Через 20 хв. відеозапис зупиняється та поновлюється вже о 23:08, після чого слідчим розпочато огляд місця події, в ході якого ОСОБА_9 видав слідчому одну таблетку, яка описана в протоколі.

З наведеного слідує, що з моменту зупинення ОСОБА_9 поліцейськими та до початку проведення слідчої дії минуло більше двох годин, тобто фактично ОСОБА_9 був затриманою особою через підкорення наказу залишатися поряд із працівниками поліції та де-факто набув статусу підозрюваного (ч. 1 ст. 42 КПК), оскільки підставою його утримування було вчинення кримінального правопорушення.

Однак у кримінальному провадженні відсутній протокол затримання ОСОБА_9 , а також відсутні дані про роз`яснення йому право мати захисника, отримувати медичну допомогу, давати пояснення, показання або не говорити нічого з приводу підозри проти нього, негайно повідомити інших осіб про його затримання і місце перебування відповідно до положень ст. 213 КПК, вимагати перевірку обґрунтованості затримання та інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом.

Факт затримання ОСОБА_9 за наведених вище обставин також підтверджується показаннями свідка ОСОБА_13 , згідно яких після проведення огляду місця події ОСОБА_9 возили в наркодиспансер, а потім доставили до Сумського ВП, що у свою чергу вбачається з інформації, наданої на запит адвоката ОСОБА_10 про те, що ОСОБА_9 27.08.2019 перебував у службовому приміщенні Сумського ВП з 00:25 до 01:05.

У зв`язку з викладеним, протокол огляду місця події від 26.08.2019 необхідно вважати недопустимим доказом, оскільки характер дій працівників поліції вказує на підміну ними однієї слідчої дії іншою, яка є різною за своєю правовою природою (процесуальною суттю) від проведеної, так як ОСОБА_9 фактично був затриманим працівниками поліції і відбувся його особистий обшук, що регламентується іншою нормою закону, тому цей доказ отриманий внаслідок істотного порушення основоположних прав та свобод людини.

Доводи апеляційної скарги прокурора про належне оформлення слідчої дії протоколом огляду місця події через добровільну видачу ОСОБА_9 наркотичного засобу не підлягають задоволенню, оскільки, як зазначено вище, останній фактично перебував одночасно у статусі затриманого та підозрюваного, що в специфічному контексті цього кримінального провадження, на думку колегії суддів, могло викликати у нього почуття страху, тривоги та, цілком можливо, зламати певним чином його моральний опір (рішення ЄСПЛ у справі «Ердоан Яіз проти Туреччини» (Erdogan Yagiz v. Turkey), що потягло за собою вчинення ОСОБА_9 конкретних дій (по видачі наркотичних засобів), від скоєння яких він би міг утриматися, як би йому були роз`яснені відповідні права (в тому числі не свідчити проти себе) та надана кваліфікована правова допомога з моменту затримання. При цьому колегія суддів наголошує, що факт зберігання наркотичного засобу був виявлений саме внаслідок показань ОСОБА_9 , а не у зв`язку із оглядом місця події.

Визнавши недопустимим доказом протокол огляду місця події, суд першої інстанції обґрунтовано визнав похідний доказ висновок експерта № 19/119/7-2/1410е від 25.09.2019 також недопустимим, а відтак вони не можуть використані як докази обвинувачення. При цьому судом першої інстанції згідно ч. 6 ст. 9 КПК правильно враховано правову концепцію «отруєного дерева» (або «ефект доміно»), яка знайшла своє відображення у чисельних рішеннях ЄСПЛ (справи «Гефген проти Німеччини» (Gafgen v. Germany), від 30.06.2008); «Яременко проти України» (Yaremenko v. Ukraine), від 30.04.2015), згідно якої визнання одного доказу недопустимим має наслідком невизнання доказами всіх фактичних даних, одержаних на його підставі («отруєне дерево дає отруйні плоди»), тобто матеріали, отримані в результаті використання недопустимого матеріалу, самі є недопустимими як докази.

З урахуванням наведених обставин, не можуть бути покладені в основу вироку як докази винуватості ОСОБА_9 , показання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 і ОСОБА_14 , оскільки вони лише описують обставини, які відбувалися після затримання ОСОБА_9 , зокрема під час проведення огляду місця події, протокол якого визнаний недопустимим доказом.

У вирішенні питання про допустимість доказів колегія суддів враховує й істотність порушення прав і свобод ОСОБА_9 , що має важливе значення, оскільки згідно дії принципу верховенства права «обвинувачений не розплачується своєю долею за помилки або зловживання органів кримінального переслідування, а також захисників та інших осіб, які стоять на його стороні. Тягар доведення хибності матеріалу покладено на сторону, яка вказує на його хибність. Якщо ця сторона продемонструє його хибність, тягар доведення допустимості матеріалу як доказу покладається на протилежну сторону».

Відповідно ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції є нормами прямої дії, а згідно ч. 2 ст. 62 Основного Закону усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові.

Конституційний Суд України також зауважує, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу (абз. 1-3 п. 4 рішення ВП КСУ від 26.02.2019 № 1-р/2019).

Зазначене узгоджується і з правовою позицією ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (п. 43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey). Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Необхідно, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Таким чином, стороною обвинувачення не надано належних, допустимих та достовірних доказів, які у своїй сукупності та взаємозв`язку були б достатніми для прийняття рішення про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого правопорушення, що і стало підставою для ухвалення виправдувального вироку, з чим погоджується колегія суддів, а тому всі доводи прокурора про скасування цього судового рішення з підстав невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, колегія суддів не вбачає будь-яких законних підстав для скасування вироку суду, як про це поставлене питання в апеляційній скарзі прокурором, оскаржене судове рішення є належним чином обґрунтованим та вмотивованим, внаслідок чого воно підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 30.09.2020 відносно ОСОБА_15 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4