Номер провадження: 11-сс/813/1521/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

власника майна ОСОБА_7 та її представника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Київського райсуду м. Одеси від 03.09.2024 про арешт майна у к/п №0000716 від 06.06.2024 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Зазначеною ухвалою слідчого судді від 03.09.2024 в межах к/п №0000716 від 06.06.2024 було частково задоволено клопотання ст. слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 та було накладено арешт на майно, вилучене в ході проведення обшуку 26.08.2024 за місцем проживання ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на оригінал тимчасового посвідчення військовозобов`язаного серії: НОМЕР_1 виданого на ім`я ОСОБА_11 ; довідку військово-лікарської комісії №24/1544 від 28.02.2023 видану на ім`я ОСОБА_11 ; військовий квиток № НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_12 ; довідку ВЛК № 24/929 від 17.02.2023 на ім`я ОСОБА_12 , 1974 р.н.; оригінал тимчасового посвідчення військовозобов`язаного серії: НОМЕР_3 виданого на ім`я ОСОБА_13 ; довідку ВЛК № 43/1426 від 31.01.2023 на ім`я ОСОБА_14 , 1983 р.н.; оригінал тимчасового посвідчення військовозобов`язаного серії: НОМЕР_4 виданого на ім`я ОСОБА_15 ; довідку ВЛК №2/1467 від 28.02.2023 видану на ім`я ОСОБА_15 . В частині накладення арешту на вилучені грошові кошти було відмовлено.

Обґрунтовуючи оскаржувану ухвалу в частині арешту на грошові кошти, слідчий суддя зазначив, що матеріали клопотання не містять доказів відповідності грошових коштів критеріям ст. 98 КПК України та органом досудового розслідування не доведено, що зазначені грошові кошти та їх власник ОСОБА_7 мають відношення до зазначеного провадження.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

Не погодившись із ухвалою слідчого судді прокурор ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою з таких підстав:

- поза увагою слідчого судді залишилося, що санкція ст. 332 КК України передбачає обов`язкове додаткове покарання у виді конфіскації майна, при цьому ОСОБА_10 обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, особа яка була залучена до конфіденційного співробітництва, діючи на виконання вказівок ОСОБА_10 передала третій особі грошові кошти за організацію незаконного перетину кордону у сумі 8 000 доларів США. Окрім того, з матеріалів НСРД вбачається наявність підстав вважати, що ОСОБА_10 міг раніше вчиняти аналогічні кримінальні правопорушення та, відповідно, отримувати неправомірну вигоду;

- підозрюваний ОСОБА_10 та ОСОБА_7 проживають однією сім`єю, мають спільний побут, відтак вбачається зацікавленість ОСОБА_7 , у вказаному провадженні та існують сукупність підстав вважати, що грошові кошти можуть бути такими, шо отримані внаслідок вчинення злочину, є доказом та підлягають конфіскації, як виду покарання або спеціальній конфіскації;

- наразі у зазначеному к/п триває досудове розслідування, в ході якого триває збір доказів, розсекречення НСРД, окрім того, застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна не тягне за собою позбавлення особи права на майно, а є тимчасовим заходом, який покликаний забезпечити збереження, схоронність та недоторканість майна;

- висновки слідчого судді є непослідовними, оскільки як зазначено в мотивувальній частині ухвали виявлені в ході проведення обшуку за місцем спільного проживання ОСОБА_10 та ОСОБА_7 військово-облікові документи можуть свідчити про можливу причетність ОСОБА_10 до вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, вчиненого з корисливих мотивів та водночас слідчий суддя прийшов до висновку про невідповідність грошових коштів критеріям ст. 98 КПК України;

- не накладення арешту на грошові кошти очевидно може мати наслідком їх подальше приховування, в відтак знищення доказової бази;

Посилаючись на викладені обставини, прокурор ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу слідчого судді від 03.09.2024 та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання слідчого про накладення арешту на майно, вилучене у ході проведенні обшуку 26.08.2024 за місцем проживання ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_1 у повному обсязі.

У судовому засіданні апеляційного суду прокурор підтримав доводи своєї апеляційної скарги та просив її задовольнити, натомість власник майна та її представник заперечували проти її задоволення.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позиції учасників судового розгляду, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Частина 1 ст. 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Системний аналіз оскаржуваної ухвали свідчить про те, що слідчий суддя зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався не в повному обсязі з огляду на таке.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Приписами ст. 98 КПК України визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Положення зазначеної вище норми КПК України узгоджуються зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Так, як вбачається з матеріалів, які надані апеляційному суду, до СУ ГУНП в Одеській обл. надійшло повідомлення про кримінальне правопорушення від співробітників управління ІНФОРМАЦІЯ_1, про те що особо ОСОБА_16 , діючи за попередньою змовою з іншими невстановленими особами у період дій воєнного стану за матеріальну грошову винагороду незаконно переправляють чоловіків призивного віку закордон до Придністровського регіону респ. Молдова.

За вказаним фактом відомості внесені до ЄРДР за №0000716 від 06.06.2024 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_10 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_17 , та невстановленими досудовим розслідуванням особами, за грошову винагороду сума якої складає 8000 доларів США з однієї особи, яка має намір незаконно перетнути державний кордон України, організував незаконне переправляє групами у кількості 4-5 осіб поза межами пункту пропуску через державний кордон України.

У подальшому, на підставі ухвали слідчого судді Київського райсуду м. Одеси 26.08.2024 за місцем проживання ОСОБА_10 було проведено обшук.

Метою такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна слідча визначила запобігання можливості його приховування, псування, знищення та відчуження, яке є об`єктом, предметом та знаряддям кримінального правопорушення та речовим доказом (а.п. 4).

Завданням арешту було визначено збереження речових доказів, які імовірно набуті кримінально протиправним шляхом з метою проведення подальших відповідних судових криміналістичних експертиз.

В той же час, апеляційний суд зауважує, що відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження серед іншого є те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.

В свою чергу, п. 1 ч. 2 ст. 171 КПК України встановлює, що у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено підстави і мету відповідно до положень ст. 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.

У цьому контексті апеляційний суд зауважує про те, що клопотання про арешт майна загалом містить у собі цитування норм КПК України, зокрема ч. 2 ст. 170 КПК України, а заключній його частині визначена мета арешту - збереження речових доказів.

Натомість, в апеляційній скарзі прокурор наполягає на тому, що поза увагою слідчого судді залишилося, що санкція ст. 332 КК України передбачає обов`язкове додаткове покарання у виді конфіскації майна, про що у клопотанні не було зазначено у якості його обґрунтування.

Водночас, оцінюючи доводи прокурора з приводу того, що ОСОБА_10 обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, особа яка була залучена до конфіденційного співробітництва, діючи на виконання вказівок ОСОБА_10 передала третій особі грошові кошти за організацію незаконного перетину кордону у сумі 8 000 доларів США, апеляційний суд зауважує, що до матеріалів клопотання про арешт майна повідомлення про підозру ОСОБА_10 взагалі не долучено.

Окрім того, у судовому засіданні прокурор наполягав на тому, що вилучені грошові кошти могли бути отримані внаслідок вчинення злочину.

При цьому, матеріали, додані до клопотання не містять підтвердження зазначених доводів, таких як протоколів помітки грошових коштів із зазначенням номерів вилучених купюр.

У цьому контексті колегія суддів звертає увагу на неприпустимість загального переліку у клопотанні слідчого завдань та мети арешту на різні речі/документи/майно, оскільки поряд із імперативними завданнями провадження кожне з них має здійснюватися із суворим дотриманням норм кримінального процесуального законодавства, та до кожного учасника кримінального провадження має бути застосована належна правова процедура.

За таких обставин, у даному кримінальному провадженні, на даному етапі його розслідування, клопотання слідчого не може бути розглянуто по суті, оскільки воно не відповідає вимогам ст. 171 КПК, з урахуванням відсутності конкретного обґрунтування підстав та мети для накладення арешту.

Разом з тим, апеляційний суд загалом погоджується із доводами прокурора з приводу того, що грошові кошти, які вилучені за місцем проживання підозрюваного ОСОБА_10 могли бути набуті внаслідок вчинення злочину з огляду на фактичні обставини кримінального провадження.

Частина 3 ст. 172 КПК України передбачає, що слідчий суддя, суд, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог ст. 171 цього Кодексу, повертає його прокурору, цивільному позивачу та встановлює строк в сімдесят дві години або з урахуванням думки слідчого, прокурора чи цивільного позивача менший строк для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу.

Отже, апеляційним судом встановлено, що слідчий суддя суду 1-ої інстанції при прийнятті до розгляду клопотання слідчого про накладення арешту на майно не звернув уваги на його невідповідність вимогам КПК України та не дотримався приписів ч. 3 ст. 172 КПК України, згідно яких, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог ст. 171 цього Кодексу, слідчий суддя своєю ухвалою повертає клопотання прокурору з встановленням строку в 72 години для усунення недоліків.

За таких обставин, колегія суддів вважає ухвалу слідчого судді передчасною і приходить до висновку про те, що при розгляді клопотання слідчого та постановлення оскаржуваної ухвали були допущені перелічені вище істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили прийняттю законного та обґрунтованого рішення.

Відповідно до п. 2) ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

При цьому, п.3) ч. 1 ст. 409 КПК України передбачає, що підставою для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно із ч. 1 ст. 412 КПК України істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього закону, які перешкоджали чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

За таких підстав, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора ОСОБА_6 підлягаєчастковому задоволенню, а ухвала слідчого судді скасуванню, з постановленням нової ухвали про повернення клопотання прокурору - процесуальному керівнику для усунення недоліків протягом 72 годин з моменту отримання копії повного тексту ухвали.

Керуючись ст.ст. 24, 170-173, 370, 404, 405, 407, 409, 412, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 03.09.2024 про арешт майна у к/п №0000716 від 06.06.2024 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання ст. слідчого з ОВС СУ ГУНП в Одеській обл. ОСОБА_9 про накладення арешту на майно, перелік якого міститься в мотивувальній частині ухвали, вилучене 26.08.2024 в ході проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_1 - повернути прокурору-процесуальному керівнику у к/п №0000716 від 06.06.2024 для усунення недоліків протягом 72 год. з моменту отримання повного тексту ухвали апеляційного суду.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4