Справа № 522/9038/22
Провадження № 1-кп/522/326/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2024 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000483 від 14.07.2022 відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, українця, громадянина України, не працюючого, з середньою освітою, неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

19.08.2017 Долгінцевським районним судом м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області за ч.1 ст. 185 КК України до 80 годин виправних робіт;

12.12.2017 Долгінцевським районним судом м. Кривий Ріг Дніпропетровської області за ч.2 ст. 389 КК України, на підставі ст.ст. 71, 72 КК України, до 1 місяця 5 днів арешту;

19.10.2020 Броварським міськрайонним судом Київської області за ч.1 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі, на підставі ст.ст. 75, 76 звільнено від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік;

17.01.2022 Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області за ч.1 ст. 289 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік,

обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 , завідомо знаючи, що відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затверджений Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб введено в Україні військовий стан; а відповідно до Указу Президента України від 14.03.2022 року № 133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затверджений Законом України від 15.03.2022 № 2119-IX з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб військовий стан в Україні продовжено; також відповідно до Указу Президента України від 17.05.2022 № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затверджений Законом України від 22.05.2022 № 2263-IX з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб військовий стан в Україні продовжено, вчинив умисний корисливий злочин при наступних обставинах:

Так, 14.07.2022 близько о 13 годині 50 хвилин, ОСОБА_3 знаходився за адресою: АДРЕСА_2 де помітив біля першої парадної припаркований велосипед марки «Віллер» в рамі сірого кольору, після чого у нього виник умисел, спрямований на відкрите заволодіння вказаним велосипедом, з метою особистого незаконного збагачення.

Усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки у вигляді неправомірного заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів, ОСОБА_3 підійшов до вказаного велосипеду сів на нього та почав від?їжджати з місця де він знаходився в бік вул. Романа Кармена. В цей час з парадної будинку вийшов ОСОБА_6 , якому належить вказаний велосипед, почав наздоганяти останного та прохав ОСОБА_3 зупинитися, на що він не відреагував, та почав тікати з місця вчинення ним кримінального правопорушення.

Заволодівши у такий спосіб майном ОСОБА_6 , Прідьма ЄЮ. втік з місця вчинення злочину, розпорядившись викраденим на власний розсуд, заподіявши ОСОБА_6 матеріальний збиток на суму 2 000 гривень.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 , свою провину у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України визнав, та пояснив, що він дійсно у вказані у обвинувальному акті час та місці відкрито викрав велосипед сірого кольору, який належить потерпілому. У вчиненому щиро покаявся.

Потерпілий в судове засідання не з`явився. Надав заяву в якій просить розгляд кримінального провадження проводити за його відсутністю. Матеріальну шкоду обвинувачений відшкодував у повному обсязі шляхом повернення майна.

Оскільки обвинувачений ОСОБА_3 , визнав свою винуватість у скоєні кримінального правопорушення, підтвердивши викладене в обвинувальному акті, фактичні обставини ніким з учасників судового провадження не оспорюються, відсутні заперечення та сумніви у добровільності їх позицій, суд, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, вважає їх доведеними та кваліфікує дії ОСОБА_3 за ч.4 ст. 186 КК України за ознаками - відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, вчинене в умовах воєнного стану.

При призначені покарання ОСОБА_3 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

До обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_3 суд відносить те, що він визнав свою вину, щиро покаявся, добровільно відшкодувала завдану матеріальну шкоду шляхом повернення майна потерпілому, який матеріальних претензій до обвинуваченого не має, малозначність скоєного кримінального правопорушення.

Обставини, що обтяжують покарання ОСОБА_3 судом не встановлені.

При визначенні мотивів призначення покарання суд керується наступним.

Відповідність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника визначена насамперед ст. 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до ст. 8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Верховенство права вимагає від держави його втілення шляхом запровадження ідей соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003 у справі «Про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора»: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах».

Вимога додержуватись справедливості під час застосування кримінального покарання закріплена і в міжнародних документах з прав людини, зокрема, у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 р.), статті 14 Міжнародного пакту про громадські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, відповідно до яких кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

З наведених положень закону про кримінальну відповідальність і роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що в усякому випадку призначення покарання суди повинні враховувати перелічені в законі обставини і керуватись лише загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК), призначаючи покарання конкретній особі за конкретне кримінальне правопорушення, максимально індивідуалізуючи покарання, а визначення міри покарання, що може бути призначене обвинуваченому, та потреби у його відбуванні, є важливою вимогою принципового характеру, якою передбачається, що кримінальна відповідальність персоніфікована: вона настає лише щодо певної особи, яка вчинила злочин.

Відповідно до ст. ст. 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України, суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_3 виду та міри покарання, суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного та встановлені обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Зокрема, суд приймає до уваги, що кримінальне правопорушеня, передбачене ч.4 ст. 186 КК України, відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів.

При наявності вказаних обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи обвинуваченого ОСОБА_3 ,, суд вважає за необхідне застосувати до нього дію ст.69 КК України призначивши більш м`яке покарання, передбачене ч.4 ст. 186 КК України та із застосуванням ст.71 КК України, а саме до покарання призначеного за даним вироком необхідно частково приєднати невідбуте ним покарання за вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17.01.2022.

Таким чином, оцінюючи в сукупності всі встановлені обставини по справі, суд приходить до висновку, що виправлення обвинуваченого та попередження скоєння ним нових злочинів не можливо без ізоляції від суспільства та вважає за доцільне призначити обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі із застосуванням ст.ст. 69, 71 КК України.

Суд зауважує, що призначене покарання відповідає позиції ЄСПЛ, викладеної у рішеннях по справах «Бакланов проти росії» від 09.06.2015 та «Фрізен проти росії» від 24.03.2015, в яких ЄСПЛ зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних свобод особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У рішенні по справі «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 ЄСПЛ вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

Питання про речові докази вирішуються судом відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 368-371, 373, 374 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

У відповідності до ст. 71 КК України до покарання, призначеного ОСОБА_3 по даному вироку, частково приєднати невідбуте ним покарання за вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17.01.2022 і остаточно визначити йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 1 (один) місяць.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_3 до набрання вироком законної сили залишити у вигляді тримання під вартою.

Строк відбуття покарання ОСОБА_3 обчислювати з 14.07.2022, тобто з моменту його фактичного затримання.

Речові докази по справі:

Велосипед марки «Віллер» в рамі сірого кольору вважати повернутим власнику.

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Одеської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Копію вироку після його проголошення негайно вручити прокурору та обвинуваченому.

Суддя: ОСОБА_1