Справа № 489/8580/24
Кримінальне провадження №1-кп/489/982/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2024 р. м. Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі: головуючого - ОСОБА_1 в спрощеному провадженні розглянув обвинувальний акт з доданими до нього матеріалами в кримінальному провадженні № 0000274 від 20.09.2024 стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, Миколаївської обл., громадянина України, українця, з середньою освітою, офіційно непрацюючого, не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні проступку, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до свідоцтв про НОМЕР_1 від 27.06.2012 та серія НОМЕР_2 , ОСОБА_2 є батьком малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Статтею 21 Конституції України передбачено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Статтею 51 (частина 3) Конституцією України проголошено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

У частині 2 статті 51 Основного Закону зазначається, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття, аналогічне визначено і в статті 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до положень Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною, дитиною є кожна людська істота до досягнення 18-річного віку, якщо за законом, застосовуваним до даної особи, вона не досягає повноліття раніше; дитина, враховуючи її фізичну й розумову незрілість, потребує спеціальної охорони та турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Європейська конвенція про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року також застосовується до дітей, які не досягли 18 років.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» дитиною є особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом, застосовуваним до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше (наприклад, внаслідок одруження); а дитинство це період розвитку людини до досягнення повноліття.

У відповідності до статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних можливостей, а також поважати достоїнства дитини, готувати її до самостійного життя й праці.

Відповідно до частини 1 статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Частиною 3 статті 182 Сімейного кодексу України, визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Згідно ч. 1 ст. 185 Сімейного кодексу України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

На підставі рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 26.11.2018 справа (№ 489/5149/18, провадження 2/489/2369/18), ОСОБА_2 , зобов`язаний до сплати аліментів на користь ОСОБА_5 , на утримання малолітніх доньок ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 з усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_2 щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну з дітей, починаючи з 20.08.2018, та до досягнення ОСОБА_3 повноліття, а в подальшому в розмірі частки від всіх видів заробітку, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання ОСОБА_4 до досягнення нею повноліття.

Вказане рішення суду в апеляційному порядку не переглядалось та 27.12.2018 набрало законної сили. На підставі вказаного судового рішення видано виконавчий лист № 2/489/2369/18 від 01.02.2019 та відкрито виконавче провадження 15.02.2019 ВП № НОМЕР_3.

Однак, ОСОБА_2 , достовірно знаючи про необхідність виплати аліментів, маючи умисел, направлений на невиконання вказаного судового рішення, будучи попередженим про кримінальну відповідальність за злісне ухилення від сплати аліментів, ігноруючи вимоги державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про необхідність виконання аліментних зобов`язань, грубо порушуючи обов`язки щодо необхідності утримання малолітніх доньок, які покладені на нього як батька, ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного кодексу України, у період часу з грудня 2018 року по 09 вересня 2024 року злісно ухилився від сплати аліментів на утримання своїх малолітніх доньок, а саме: без поважних причин офіційно не працював і не вживав заходів для офіційного працевлаштування, не звертався у місцевий центр зайнятості з приводу постановки на облік, протягом тривалого часу з метою ухилення від сплати аліментів не повідомляв у державну виконавчу службу відомості про місце своєї роботи та приховував фактичні доходи, не надавав будь-якої матеріальної допомоги на утримання дітей, в результаті чого утворилась заборгованість по сплаті аліментів на утримання дітей, більше, ніж за три місяці відповідного платежу в сумі 305 931,84 грн.

Ці обставини встановлені органом досудового розслідування і не оспорюються учасниками кримінального провадження.

Таким чином, ОСОБА_2 винен у скоєнні проступку, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України, його дії кваліфіковані як злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів).

Суду були надана заява від підозрюваного, законного представника потерпілих, потерпілих про розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні.

При призначенні покарання суд відповідно до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення, яке є кримінальним проступком.

Обставин, які обтяжують покарання суд не встановив. Обставиною, яка пом`якшує покарання є щире каяття.

Призначаючи міру покарання ОСОБА_2 суд враховує, що вчинене, відповідно до ст. 12 КК України є кримінальним проступком, характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого, особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується посередньо, відсутність його звернень до наркологів та психіатрів, суд приходить до висновку, що для досягнення мети покарання, передбаченої ст. 50 КК України, а саме виправлення обвинуваченого ОСОБА_2 та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень є необхідним призначити покарання в межах санкції, передбаченої ч.1 ст. 164 КК України, у виді у виді обмеження волі, та звільнити від відбування покарання з іспитовим строком.

Цивільний позов по справі не заявлений. Речові докази по справі відсутні. Процесуальні витрати по справі відсутні.

Керуючись ст. 370-374, 382 КПК України

ПОСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 визнати винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 164 КК України, та призначити йому покарання - 1 рік обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити засудженого ОСОБА_2 від відбування призначеного судом покарання у вигляді обмеження волі з випробувальним терміном на 1 рік.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язати засудженого ОСОБА_2 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Вирок може бути оскаржений до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Ленінський районний суд міста Миколаєва протягом тридцяти днів.

Суддя ОСОБА_1