Вирок

Іменем України

01.10.2024 року Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Львові обвинувальний акт та долучений до нього реєстр матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000990 від 28.08.2020, відносно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця селища Першотравневе, Баранівського району, Житомирської області, українця, громадянина України, із середньою освітою, військовослужбовця військової служби за призовом по мобілізації військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», до мобілізації зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не засудженого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,

Сторона обвинувачення -

Прокурори Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони

Західного регіону ОСОБА_4 , ОСОБА_5

У С Т А Н О В И В :

Згідно з оголошеним прокурором публічним обвинувачем в судовому засіданні обвинувальним актому кримінальному провадженні за № 0000990 від 28.08.2020 солдат ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, а саме у самовільному залишенні військової частини військовослужбовцем контрактної служби в умовах особливого періоду, кім воєнного.

Згідно з обвинувальним актом, досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_3 уклав контракт про проходження військової служби на посадах рядового складу на три роки та відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 28.08.2019 № 198 його, ОСОБА_3 , призначено на посаду оператора 2 радіолокаційного відділення радіолокаційного взводу батареї управління та артилерійської розвідки бригадної артилерійської групи вказаної військової частини.

Будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_2 , солдат ОСОБА_3 , відповідно до вимог ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний був неухильно додержуватись Конституції та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про оборону України», особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно з Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій, вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення.

У такий спосіб, з моменту видання Указу Президента України № 303/2014 від 17.03.2014 «Про часткову мобілізацію» на території України почав діяти особливий період, який тривав до 24.02.2022, а з даного часу оголошено воєнний стан.

Статті 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, а також необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків, зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місці служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

У порушення вказаних вимог нормативно-правових актів, солдат ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем за контрактом, самовільно залишив військову частину, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, за наступних обставин.

Так, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, бажаючи тимчасово ухилитися від проходження військової служби та проводити час на власний розсуд, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, солдат ОСОБА_3 , 27.07.2020 самовільно залишив військову частину НОМЕР_2 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та не виконував обов`язки військової служби до 26.02.2022, моменту повторного призову на військову службу по мобілізації після прямого вторгнення російської федерації на територію України, до військової частини НОМЕР_3 .

У подальшому, а саме: 03.09.2022 солдат ОСОБА_3 був переведений до військової частини НОМЕР_4 , а відтак до військової частини НОМЕР_1 де проходить військову службу по даний час.

Отже, у період з 27.07.2020 по 26.02.2022 солдат ОСОБА_3 , проводив час на власний розсуд, обов`язки військової служби не виконував.

Вказані дії обвинуваченого ОСОБА_3 органами досудового розслідування та прокурором - публічним обвинувачем кваліфіковані як самовільне залишення військової частини, вчинене військовослужбовцем контрактної служби (крім строкової служби) в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, тобто, як злочин, передбачений ч. 4 ст. 407 КК України, з чим суд погоджується

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений свою вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні визнав повністю, надавши пояснення які у повній мірі узгоджуються з фактичними обставинами викладеними в обвинувальному акті.

Крім цього обвинувачений пояснив, що був призваний на військову службу за контрактом з подальшим зарахуванням у склад військової частини НОМЕР_2 , а саме з 28.08.2019, наказ № 198 та призначений на посаду оператора 2 радіолокаційного відділення радіолокаційного взводу батареї управління та артилерійської розвідки бригадної артилерійської групи вказаної військової частини. В якийсь період, у нього ОСОБА_3 , склалися неприязні стосунки з командиром і, він 27.07.2020 самовільно залишив військову частину НОМЕР_2 , яка розташована у АДРЕСА_2 . У військовій частині був відсутній до відкритого вторгнення росії в Україну. 26.02.2022 з урахуванням введеного воєнного стану в Україні, повторного призвався на військову службу по мобілізації та на даний час проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , яка виконує бойове завдання.

У тому, що вчинив щиро розкаюється, просить суворо не карати. Бажає продовжувати військову службу, захищати Батьківщину, а тому просить суд, при можливості, застосувати до нього умовну міру покарання.

Крім повного визнання обвинуваченим своєї вини, його вина доводиться процесуальними документами наданими суду прокурором , а також його ж, ОСОБА_3 , показами, які перевірені судом безпосередньо в результаті допиту обвинуваченого в судовому засіданні, тобто перевірені з дотриманням вимог ст. 23 КПК України.

Прокурор в судовому засіданні з показами обвинуваченого погодився та запропонував суду провести судове слідство з урахуванням положень ч. 3 ст. 349 КПК України, проти чого обвинувачений не заперечував.

Суд, заслухавши доводи прокурора, думку обвинуваченого, який визнав свою вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні, відсутність заперечень щодо допустимості та належності зібраних доказів, виходячи з вимог ч.3 тс. 349 КПК України, а також зважаючи на те, що судове засідання проводиться в режимі відео конференції із обвинуваченим, який перебуває в зоні бойових дій, суд вважає за доцільне не досліджувати фактичні обставини справи, що викладені в обвинувальному акті та які визнаються сторонами, а судове слідство обмежити допитом обвинуваченого та дослідженням процесуальних документів і документів, що характеризують особу останнього.

Таким чином, з урахуванням повного визнання вини обвинуваченим та досліджених процесуальних матеріалів кримінального провадження, суд вважає, що прокурором - публічним обвинувачем у кримінальному провадженні доведено, а судом встановлено факт, що ОСОБА_3 27.07.2020 самовільно залишив військову частину НОМЕР_2 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та не виконував обов`язки військової служби до 26.02.2022, моменту повторного призову на військову службу по мобілізації після прямого вторгнення російської федерації на територію України, до військової частини НОМЕР_3 , чим вчинив злочин, передбачений ч. 4 ст. 407 КК України.

Призначаючи обвинуваченому покарання, суд враховує ступінь тяжкості та суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який по місцю проходження військової служби в цілому характеризувався позитивно, його негативне ставлення до вчиненого, а також те, що він свідомо 26 лютого 2022 року повторно прибув до військових органів та із вказаного часу проходить військову службу у військовій частині, що виконує бойове завдання.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнає: його добровільне прибуття до військових органів, щире каяття та активне сприяння досудовому розслідуванню у розкритті вказаного злочину; усунення заподіяної шкоди, шляхом добровільного повернення до військової служби, а також те, що він, ОСОБА_3 , на даний час бере участь у бойових діях безпосередньо пов`язаних із захистом територіальної цілісності України.

Обставин, щоб обтяжували відповідальність обвинуваченого, прокурором не наведено, не встановлено таких і судом.

З урахуванням пом`якшуючих обставин і особи обвинуваченого, суд приходить до переконання, що покарання йому слід призначити в межах санкції статті за якою інкриміновано кримінальне правопорушення, у вигляді позбавлення волі.

Визначаючи вид та розмір покарання, суд керується статтею 50 КК України, відповідно до якої покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

За наведених вище пом`якшуючих обставин, а також враховуючи факт перебування ОСОБА_3 у Збройних Силах України на даний час, його участь у відповідних завданнях, суд визнає такі виключними обставинами та приходить до переконання про можливість виправлення підсудного без відбування призначеного покарання, у зв`язку з чим, вважає за доцільне, на підставі ст. 75 КК України, звільнити його від відбування призначеного даним вироком покарання, якщо він протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення чи проступку.

У той же час, зважаючи, що ОСОБА_3 є військовослужбовцем, який проходить військову службу у військовій частині, що виконує бойове завдання поза межами постійного місця дислокації, суд вважає, що на нього не можуть бути покладені обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України, як і обов`язки, передбачені ч. 3 вказаної норми Закону, оскільки виконання таких обов`язків у даному випадку, є нелогічними. Інших обов`язків, які б могли застосовуватися до осіб військовослужбовців і, зокрема тих, що перебувають у зоні бойових дій, але звільнених від відбування покарання на певний строк, законом не передбачено.

У той же час, суд враховує, що відповідно до ч. 4 ст. 76 КК України, нагляд за особами, звільненими від відбування покарання з випробовуванням, здійснюється уповноваженим органом з питань пробації за місцем проживання, роботи або навчання засудженого, а щодо засуджених військовослужбовців командири військових частин.

Призначаючи засудженому покарання, суд вважає, що таке покарання буде відповідати загальним засадам призначення покарання та відповідатиме вимогам ст. 65 КК України.

Речові докази у кримінальному провадженні відсутні, цивільний позов не заявлявся.

На підставі викладеного, керуючись статтями 75, 76 КК України, статтями 349, 368, 370, 371, 374 КПК України, -

У Х В А Л И В :

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України та призначити покарання у вигляді 3 ( трьох ) років позбавлення волі.

Відповідно до ст.75 КК України, звільнити засудженого ОСОБА_3 ,

від відбування призначеного покарання за даним вироком, за умови, що він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення чи проступку, встановивши іспитовий строк в 1 ( один ) рік.

Відповідно до ч. 4 ст. 76 КК України, нагляд за засудженим військовослужбовцем ОСОБА_3 покласти на командира відповідної військової частини за місцем проходження військової служби, а у разі звільнення з військової служби в період іспитового строку, контроль за виконанням вироку покласти на уповноважений орган з питань пробації.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення через суд , який ухвалив судове рішення.

У випадку відсутності апеляційних скарг, вирок набирає законної сили з 31 жовтня 2024 року.

Копію вироку сторони процесу можуть отримати у секретаря судових засідань.

Копію вироку скерувати командиру військової частини НОМЕР_1 для контролю виконання, в частині, що стосується.

Суддя ОСОБА_6