КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря ОСОБА_4

представника власника майна ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 в інтересах власника майна ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 08 серпня 2024 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 08.08.2024 задоволено клопотання прокурора першого відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Офісу Генерального прокурора ОСОБА_7 та накладено арешт на автомобіль марки NISSAN ROGUE SPORT, д.н.з. НОМЕР_1 vin номер НОМЕР_2 , який на праві власності належить ОСОБА_6 , із забороною використовувати даний автомобіль, а також вчиняти будь які реєстраційні дії щодо зміни права власності на нього.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, представник ОСОБА_5 в інтересах власника майна ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт зазначала, що після повернення ухвалою слідчого судді первинно поданого клопотання прокурора про арешт майна для усунення недоліків, прокурор повторно подав

_____________________________________________________________________________________

Справа 757/35137/24 Слідчий суддя - ОСОБА_8

Апеляційне провадження № 11-сс/824/5663/2024 Суддя-доповідач - ОСОБА_1

клопотання та фактично не виконав вимоги щодо усунення недоліків, а тому слідчому судді необхідно було відмовити в задоволенні клопотання.

На день розгляду клопотання про накладення арешту орган досудового розслідування не довів, у який спосіб вилучене майно може бути речовим доказом та не надав доказів, що вилучене майно є знаряддям вчинення правопорушення, зберегло на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі, що вилучене майно є об`єктом кримінально протиправних дій або був набутий кримінально протиправним шляхом.

Дане кримінальне провадження зареєстровано більше року, проте жодній особі не повідомлено про підозру, у справі відсутні заявники/потерпілі, які б через протиправні дії правопорушників втратили свої грошові кошти. Крім того, у справі відсутні докази заволодіння ОСОБА_6 грошовими коштами або іншим майном.

Після накладення арешту на майно слідчий, прокурор не вчиняли жодних слідчих (розшукових) дій по відношенню до арештованого майна, а саме: не проведено огляду, не призначено та не проведено експертизи.

Вилучений транспортний засіб не є речовим доказом у кримінальному провадженні, його арешт не відповідає меті збереженню речових доказів, а тому подальший арешт є безпідставним.

Прокурор у визначений час та дату судового розгляду в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце апеляційного розгляду був повідомлений завчасно та належним чином.

24.09.2024 від прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_7 надійшло клопотання про відкладення судового розгляду, без обгрунтування причин неприбуття у удове засідання.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 172, ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає за можливе проводити апеляційний розгляд у відсутності прокурора, який не прибув у судове засідання.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника ОСОБА_5 в інтересах власника майна ОСОБА_6 , яка в режимі відеоконференцзв`язку підтримала подану апеляційну скаргу та просила її задовольнити, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000050 від 12.01.2023 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111-2, ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 209, ч. 3 ст. 209 КК України.

Згідно даних клопотання, в ході досудового розслідування встановлене злочинне угрупування, протиправна діяльність якого пов`язана із незаконним втручанням в роботу інформаційних (автоматизованих), електронних комунікаційних, інформаційно- комунікаційних систем, впровадженням фінансового механізму, направленого на привласнення (в тому числі шляхом обману та/або зловживання довірою) коштів громадян України та іноземців під виглядом їх участі в інвестиційних проектах, з подальшою легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом.

Так під час досудового розслідування вище вказаного кримінального провадження, отриманні відомості від оперативних працівників Департаменту кіберполіції Національної поліції України, відповідно до яких встановлено, що починаючи з 202 року на території України діє організована транснаціональна злочинна група, яка за попередньою змовою між собою, вчиняють незаконні дії пов`язанні із введенням в оману громадян Європейського союзу, щодо здійснення перерахунків коштів у вигляді віртуальних активів з метою розробки ІТ технологій, в подальшому шахрайським шляхом заволодівають даними коштами, чим заподіяли шкоди в особливо великих розмірах, тобто вчинили кримінальне правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

В подальшу вищевказані особи, з метою реалізації злочинного умислу, направлені на легалізацію (відмивання) коштів отриманих злочинним шляхом, конвертують віртуальні активи у готівку та витрачають їх на об`єкти рухомого та нерухомого майна, тим самим вчинили кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 209 КК України.

Відповідно наданим матеріалам оперативних працівників ДКП НПУ встановлено, що до числа даної транснаціональної злочинної організації, входять ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , а також інші невстановлені на даний час особи, які розробили спільний злочинний план дій, який полягав у вчиненні шахрайських дій відносно громадян України та Європейського союзу з метою привласнення грошових коштів та подальшу їх легалізацію.

Так, ОСОБА_6 знаходив через знайомих йому осіб потенційних інвесторів з числа громадян України та іноземців, які мали намір інвестувати грошові кошти начебто в успішні на території України ІТ-проекти, зокрема розробку кріптобірж. Після чого ОСОБА_9 , маючі достатні знання в галузі ІТ- технологій, створював видимість початку розробки та подальшої активної роботи кріптобірж.

В подальшому, ОСОБА_6 за попередньою змовою з ОСОБА_9 , з метою заволодіння шахрайським шляхом грошовими коштами інвесторів, переконували останніх в необхідності перерахунку коштів у вигляді віртуальних активів (криптовалюти) на підконтрольні їм електронні гаманці, які в подальшому знімалися у вигляді готівки, шляхом їх конвертації в обмінних пунктах, а фактичні домовленості між ними та інвесторами не виконувались.

Отриману готівку ОСОБА_6 та ОСОБА_9 легалізували шляхом придбанням автотранспорту, а також об`єктів нерухомого майна.

Зокрема, як встановлено органом досудового розслідування, у власності ОСОБА_6 знаходиться автомобіль марки NISSAN ROGUE SPORT, д.н.з. НОМЕР_1 , придбаний 04.02.2022 року.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 10.06.2024 надано дозвіл на проведення обшуку автомобіля NISSAN ROGUE SPORT, д.н.з. НОМЕР_1 .

Згідно даних протоколу обшуку від 09.07.2024, цього ж дня проведено обшук в автомобілі марки NISSAN ROGUE SPORT, д.н.з. НОМЕР_1 vin номер НОМЕР_2 , у ході якого вилучено вказаний транспортний засіб.

Постановою старшого слідчого в ОВС ГСУ НПУ ОСОБА_10 від 09.07.2024 автомобіль марки NISSAN ROGUE SPORT, д.н.з. НОМЕР_1 vin номер НОМЕР_2 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

07.08.2024 прокурор першого відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Офісу Генерального прокурора ОСОБА_7 звернувся до слідчого судді Печерського районного суду міста Києва із клопотанням про накладення арешту на автомобіль марки NISSAN ROGUE SPORT, д.н.з. НОМЕР_1 vin номер НОМЕР_2 , який па праві власності належить ОСОБА_6 , із забороною використовувати даний автомобіль, а також вчиняти будь які реєстраційні дії щодо зміни права власності на нього.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 08.08.2024 задоволено клопотання прокурора та накладено арешт на автомобіль марки NISSAN ROGUE SPORT, д.н.з. НОМЕР_1 vin номер НОМЕР_2 , який па праві власності належить ОСОБА_6 , із забороною використовувати даний автомобіль, а також вчиняти будь які реєстраційні дії щодо зміни права власності на нього.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З висновками слідчого судді суду першої інстанції про наявність підстав для арешту вищевказаного майна з метою збереження як речового доказу погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту на вилучений автомобіль ОСОБА_6 , з тих підстав, що вказане майно може містити відомості, які мають значення для встановлення фактичних обставин кримінального правопорушення, а також може бути набутим кримінально протиправним шляхом, у встановленому законом порядку визнане речовим доказом у межах кримінального провадження № 0000050, та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на вилучений транспортний засіб, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказане майно може бути приховане, передане, пошкоджене, відчужене або зникнути.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на вилучене майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Посилання апелянта на невідповідність вилученого майна критеріям речових доказів, є безпідставними, оскільки встановлені прокурором фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку, що вилучений транспортний засіб може бути набутим кримінально протиправним шляхом, або містити відомості, які можуть бути використані як докази факту та обставин вчинення кримінального правопорушення, що згідно ч. 3 ст. 173 КПК України дає підстави для арешту даного майна як речових доказів з метою збереження.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

З урахуванням наведеного, доводи апелянта про те, що у справі відсутні заявники та потерпілі, яким би була заподіяна матеріальна шкода, а також посилання на відсутність доказів заволодіння ОСОБА_6 грошовими коштами, на даному етапі досудового розслідування є такими, що не спростовують висновки слідчого судді про наявність підстав для накладення арешту.

Перевірка наведених апелянтом обставин, збір доказів на їх підтвердження або спростування, і є метою проведення подальшого досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000050.

Сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, а питання наявності події та складу кримінального правопорушення підлягає вирішенню під час судового розгляду справи по суті.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого ч. 1 ст. 170 КПК України.

Посилання апелянта на те, що у даному кримінальному провадженні жодній особі не повідомлено про підозру, не є підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Арешт майна з підстав, передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх, правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень ст.ст. 170, 172-173 КПК України, які б слугували підставою для її скасування. Ухвала слідчого судді відповідає вимогам ч. 5 ст. 173, 372 КПК України, та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 376, 395, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 в інтересах власника майна ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 08 серпня 2024 року, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3