ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2575/24 Справа № 192/1395/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

представника потерпілого ОСОБА_9

потерпілого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000420, за апеляційними скаргами представника потерпілого - адвоката ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2024 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який не працює, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі представник потерпілого - адвокат ОСОБА_9 просить вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2024 року скасувати в частині призначення покарання, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 4 ст. 296 КК України у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років. Позовні вимоги про стягнення моральної шкоди задовольнити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, не оспорюючи правильність встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи, кваліфікацію дій обвинуваченого, доведеність його вини, у той же час вказує на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, вважає рішення суду у цій частині незаконним, необгрунтованим і таким, що підлягає скасуванню.

В частині вирішення цивільного позову вказує на недостатність розміру відшкодування, визначеного судом, який явно не відповідає дійсному розміру заподіяної моральної шкоди.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 червня 2024 року скасувати в частині призначеного покарання та призначити ОСОБА_6 покарання, не пов`язане з позбавленням волі, звільнивши від відбування покарання з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК України.

Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, не оскаржуючи встановлені судом фактичні обставини, викладені у вироку, захисник у той же час зазначає, що суд першої інстанції не врахував усі дані про особу обвинуваченого, а саме те, що останній до кримінальної відповідальності притягується вперше, має місці соціальні зв?язки, зокрема проживає за адресою реєстрації, офіційно одружений із ОСОБА_11 , має на утриманні дружину, яка станом на 17.06.2024 року має термін вагітності 30 тижнів, а також двох малолітніх дітей - ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Окрім того, обвинувачений має статус УБД та проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , дружина обвинуваченого також перебуває на військовій службі та проходить навчання у Відділенні військової підготовки Фахового коледжу морського транспорту Національного університету «Одеська морська академія» з 31.07.2023 по теперішній час. Наразі єдиним годувальником сім`ї є саме обвинувачений.

Вказує, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку про необхідність призначення засудженому покарання, яке він має відбувати реально, у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

Вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання не відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України і має на меті тільки кару, а не виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим засудженим, так і іншими особами.

Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, та призначено йому покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Строк покарання ОСОБА_6 вирішено відраховувати з моменту його затримання.

Позовні вимоги ОСОБА_10 до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково, стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 8195,03 гривень та в рахунок відшкодування моральної шкоди 30000 гривень, а всього 38195,03 гривень (тридцять вісім тисяч сто дев`яносто п`ять гривень три копійки).

Вирішене питання про долю речових доказів згідно вимог ст.100 КПК України.

Обвинуваченого визнано винуватим та засуджено за те, що останній за обставин, встановлених судом першої інстанції та детально викладених у мотивувальній частині оскаржуваного вироку, які в апеляційному порядку ніким з учасників кримінального провадження не оспорюються, 17.06.2018 року, близько 22 години 15 хвилин, перебуваючи в стані алкогольного сп?яніння, знаходячись біля території домоволодіння АДРЕСА_2 , грубо порушуючи громадський спокій жителів вулиці, у нічну пору доби, не пояснюючи причин своєї протиправної поведінки, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю (хуліганство), ігноруючи існуючі загальноприйняті правила поведінки та моралі, тримаючи в лівій руці ручну косу особистого виготовлення, тобто предмет, спеціально пристосований для нанесення тілесних ушкоджень, підійшов до автомобіля «Daewoo Sens» державний номер, НОМЕР_2 , наніс декілька ударів по кузову та дзеркалу бокового бачення водійської двері вказаного автомобіля, після чого через відчинене віконне скло водійської двері автомобіля, простяг руки в салон автомобіля почавши давити косою на обличчя та руки ОСОБА_10 , який знаходився за кермом автомобіля, чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді різаних ран обличчя та п?ятого пальця лівої кісті, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що зумовили короткочасний розлад здоров?я, тривалістю понад 6 діб, але не більше як три тижні.

Продовжуючи грубо порушувати громадський порядок, ОСОБА_6 , прагнучи самоствердитися за рахунок приниження інших осіб, виражаючись нецензурною лайкою та викриками, що принижують людську гідність, здійснив спробу нападу на ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , однак був зупинений, шляхом чинення опору ОСОБА_10 до приїзду працівників поліції.

Внаслідок дій ОСОБА_16 , які продовжувалися тривалий час з 22:10 годин до 23:00 годин, було порушено громадський спокій мешканців АДРЕСА_2 , а також безпричинно спричинено тілесні ушкодження ОСОБА_10 .

Вказані дії обвинуваченого ОСОБА_6 були кваліфіковані за ч. 4 ст. 296 КК України за ознаками грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю - хуліганства, вчиненого із застосуванням предмету, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого та захисника, які на задоволенні апеляційної скарги захисника наполягали, проти задоволення апеляційної скарги представника потерпілого заперечували; потерпілого та його представника, які проти задоволення апеляційної скарги захисника заперечували, на задоволенні апеляційної скарги представника потерпілого наполягали; прокурора, який проти задоволення апеляційних скарг заперечував; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційних скаргах доводи, колегія суддів з урахуванням положень ст. 404 КПК України, згідно із якими суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, приходить до наступного.

Так, згідно із ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновки суду щодо фактичних обставин справи, доведеності винуватості ОСОБА_6 , кваліфікація його дій за ч. 4 ст. 296 КК України в апеляційних скаргах не оспорюються, а тому відповідно до вимог ст. 404 КПК України апеляційним судом не перевіряються. Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що судом у цій частині дотримано вимоги кримінального процесуального закону, спрямовані на встановлення об`єктивної істини. Перевірено обґрунтованість пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення, надано належну оцінку дослідженим доказам.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги захисника, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що посилання останнього на невідповідність покарання, призначеного судом обвинуваченому, ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі ОСОБА_6 , є слушними та заслуговують на увагу, а міркування щодо можливості звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням є обґрунтованими.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як зазначено в ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, відповідно до якої якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Відповідно до положень ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд указав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистого надмірного тягаря для особи».

Колегія суддів, аналізуючи з урахуванням доводів апеляційної скарги висновки суду першої інстанції, викладені у вироку, вважає, що при призначенні покарання обвинуваченому не було достатньою мірою враховано фактичні обставини справи та відомості про особу останнього.

Так, інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинене ОСОБА_6 17 червня 2018 року, тобто більше, ніж за шість років до дня апеляційного розгляду. Суд апеляційної інстанції акцентує увагу на тому, що обвинувачений є раніше не судимою особою, будь-які відомості про вчинення ним протиправних діянь як до дня вчинення злочину, так і за тривалий час, що збіг із вказаного моменту, відсутні, що свідчить про те, що антисоціальна спрямованість особи останнього не є стійкою.

Крім того, за час, що минув, ОСОБА_6 служив у лавах Національної гвардії України та набув статус ветерана війни учасника бойових дій (т. 3 а.с. 39); одружився (т. 3 а.с. 41); має трьох малолітніх дітей - ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (т. 3 а.с. 42), ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , (т. 3 а.с. 43), ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , проживає разом з родиною, яка перебуває на його утриманні (т. 3 а.с. 37), а відтак на даний час є соціалізованою особою та обтяжений вагомими соціальними зв`язками.

Тривала посткримінальна поведінка обвинуваченого свідчить про позитивні зміни, що сталися в його правосвідомості, способі життя, ставленні до своїх обов`язків перед державою та суспільством. Підстави часткового визнання своєї вини ОСОБА_6 зводяться до того, що він не пам`ятає деталей події та незгодний із правовою кваліфікацією своїх дій.

На думку колегії суддів, вищезазначені обставини та відомості про особу ОСОБА_6 у сукупності дають достатні підстави для висновку про те, що протиправна поведінка останнього не є стійкою, та про можливість виправлення цього обвинуваченого без реального відбування ним покарання, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за необхідне прийняти рішення про звільнення ОСОБА_6 в порядку ст. 75 КК України від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком, який, з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, наслідків, що настали, та відомостей про особу обвинуваченого, підлягає встановленню тривалістю 2 роки, та покладенням на обвинуваченого обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги представника потерпілого щодо м`якості призначеного ОСОБА_6 покарання, колегія суддів вважає їх необгрунованими та не вбачає підстав для посилення призначеного останньому покарання з міркувань, наведених вище щодо необхідності звільнення цього обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням. При цьому також приймається до уваги, що згідно із поясненнями потерпілого в суді апеляційної інстанції, його позиція обумовлена головною мірою неузгодженістю із обвинуваченим питання про розмір відшкодування заподіяної шкоди.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги представника потерпілого в частині розміру відшкодування моральної шкоди, колегія суддів приходить до наступного.

Так, згідно із положеннями ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Вирішуючи цивільний позов, суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.

Згідно із п. 3, п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 5 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

На думку колегії суддів, при вирішення питання про відшкодування моральної шкоди потерпілому ОСОБА_10 суд першої інстанції достатньою мірою прийняв до уваги характер та обсяг моральних і життєвих страждань, переживань та незручностей, що були заподіяні цьому потерпілому неправомірним діями обвинуваченого. Визначений у вироку розмір відшкодування моральної шкоди, з урахуванням вищенаведених відомостей, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, не є вочевидь недостатнім.

Апеляційні доводи у цій частині суд апеляційної інстанції вважає непереконливими, оскільки вони не містять нових відомостей, які не були враховані судом першої інстанції, а зводяться до переоцінки тих обставин, що були відомі суду, проаналізовані та дістали належну оцінку.

З огляду на викладене, підстав для задоволення апеляційної скарги представника потерпілого не вбачається.

В силу п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити його.

Відповідно до ч. 1 ст. 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, а також в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становище обвинуваченого.

За таких обставин вирок суду відносно ОСОБА_6 в частині призначення покарання підлягає зміні, із призначенням останньому покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, та покладенням відповідних обов`язків.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 413, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника потерпілого, - адвоката ОСОБА_9 , - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , задовольнити.

Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 4 ст. 296 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки.

На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_6 наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи.

В решті вирок суду - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвалу може бути оскаржено і на неї може бути подана касаційна скарга до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4