Номер провадження: 11-сс/813/958/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.07.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційними представника володільця майна ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 та власника майна - ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 27.05.2024 року про накладення арешту на майно в кримінальному провадженні №0000273 від 01.11.2022 року,

встановив:

оскарженою ухвалою задоволено клопотання прокурора Миколаївської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000273 від 01.11.2022 за підозрою ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.191, ч.2 ст.366 КК України та накладено арешт на речі вилучені 21.05.2024 року під час проведення обшуку приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: зброю схожу на бойову марки: АК-74, на рукоятці с/н НОМЕР_3, магазин до неї, в якому розміщено 30 (тридцять) патронів, схожих на бойові.

Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя послався на те, що надана власником майна ОСОБА_7 перепустка КП «Миколаївська обласна варта» не є дозвільним документом, який надає право на зберігання та використання зброї, згідно Закону України «Про національну поліцію». Крім того, наказом МВС України від 01.03.2022 №170 «Про особливості видачі громадянам України дозволу на придбання, зберігання та носіння мисливської зброї та набоїв до неї під час дії воєнного стану» врегульовано порядок надання дозволу на придбання, зберігання та носіння мисливської зброї та набоїв до неї під час дії воєнного стану. Цей порядок стосується лише мисливської зброї. Водночас, слідчий суддя послався на те, що вилучене майно відповідає ознаками речових доказів відповідно до ст.98 КПК України.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, представник володільця майна ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_6 та власник майн - ОСОБА_7 звернулись з апеляційними скаргами, в яких просили скасувати ухвалу слідчого судді та відмовити в задоволенні клопотання.

Апелянти зазначають, що вилучений під час обшуку автомат АК-74, на рукоятці с/н НОМЕР_3, магазин до нього, в якому розміщено 30 (тридцять) патронів на початку березня 2022 року у зв`язку з повномасштабним вторгненням окупаційних військ на територію України. Миколаївською ОВА організовано залучення цивільного населення до здійснення заходів спрямованих на відсіч збройної агресії. Так, ОСОБА_7 як керівнику підприємства на підставі ч.1 ст.65 Конституції України, ст.22 ЗУ «Про основи національного супротиву» та постанови КМУ №1448 від 29.12.2021 року в приміщенні Миколаївської ОВА видано стрілецьку зброю, яка в подальшому була вилучена в будинку ОСОБА_5 , який є тестем ОСОБА_7 та надав останньому свій сейф, коли ОСОБА_7 у зв`язку з обстрілами м. Миколаєва, переїхав до будинку ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 . Апелянти вважають, що вилучена стрілецька зброя немає відношення до кримінального провадження та має бути повернута його власнику.

Крім того, апелянти просили поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, оскільки копія ухвали від 27.05.2024 року, в якій містились мотиви прийнятого судового рішення була отримана ОСОБА_7 , а потім і ОСОБА_5 , лише 05.06.2024 року.

Вирішуючи питання про можливість розгляду апеляційної скарги, яка подана особою, яка, відповідно до матеріалів кримінального провадження, не має процесуального статусу і не є стороною цього провадження, апеляційний суд виходить з наступного.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України (далі - КПК) визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно зі ст. 24 КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК ухвала слідчого судді про арешт майна підлягає апеляційному оскарженню. При цьому, КПК не встановлено чіткого переліку осіб - суб`єктів права на апеляційне оскарження цієї ухвали, але п. 10 ч. 1 ст. 393 КПК регламентовано, що апеляційну скаргу мають право подати інші особи у випадках, передбачених КПК.

Одним із учасників як кримінального, так і судового провадження є третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт (п. 25, 26 ч. 1 ст. 3 КПК).

Статтею 64-2 КПК визначається зміст і процесуальний статус третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт.

Водночас, в останньому абзаці ч. 7 ст. 173 КПК передбачено, що треті особи мають право на захисника та право оскаржити судове рішення щодо арешту майна.

За таких обставин, власник чи володілець майна, щодо якого вирішується питання про арешт, є особою прав, свобод та інтересів якої стосується судове рішення, а отже, належить до категорії «інші особи», які вправі подати апеляційну скаргу на рішення слідчого судді.

Згідно клопотання прокурора, долучених до нього матеріалів провадження, АК-74, на рукоятці с/н НОМЕР_3, магазин до неї, в якому розміщено 30 (тридцять) патронів, схожих на бойові, вилучене в будинку ОСОБА_5 ..

Таким чином, з урахуванням аналізу норм, закріплених в ст.41 Конституції України, ст.ст. 24, 64-2, 173, ч.1 ст.174, п.10 ч.1 ст.393 КПК, представник володільця майна - адвокат ОСОБА_6 , та власник майна, якому воно видане у володіння та користування ОСОБА_7 є особами, які вправі звернутися з апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді про накладення арешту на майно.

У судове засідання апеляційного суду учасники не з`явились, причини неявки суду не повідомили, про дату та час судового розгляду завчасно поставлені до відома.

Відповідно до положень ч.4 ст.405, ч.4 ст.107 КПК України, апеляційний розгляд проведено за відсутності сторін провадження та без фіксації за допомогою технічних засобів, оскільки сторони провадження в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, з клопотаннями про відкладення розгляду справи не звертались.

Колегія суддів вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскарженого рішення, судом були створені всі умови для реалізації права прокурора та представника власника майна на доступ до правосуддя, та приймаючи до уваги те, що останні, будучи повідомленими про дату та час розгляду скарги в апеляційному суді, не з`явилися, суд оцінює таку поведінку, як небажання їх особисто прийняти участь в розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Заслухавши суддю-доповідача; дослідивши матеріали судового провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Щодо клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень ст. 395 КПК, апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Із матеріалів судового провадження та оскарженої ухвали вбачається, що власник майна та представник володільця майна не були присутніми в судовому засіданні суду першої інстанції. При цьому, учасники просили здійснювати розгляд клопотання прокурора за їх відсутності. 27.05.2024 року постановлено оскаржувану ухвалу без участі сторін. Водночас, відомостей про те, що учасникам судового розгляду направлялась копія судового рішення матеріали провадження не містять. Крім того, відповідно до відомостей з ЄДРСР ухвала слідчого судді була доступна до загального доступу 03.06.2024 року, вже після спливу строків на її оскарження.

Приймаючи до уваги встановлені апеляційним судом обставини, колегія суддів вважає, що доводи клопотань заслуговують на увагу, а тому з метою забезпечення права доступу сторони провадження до суду, на виконання положень ст. 55 Конституції України, ст.ст. 3, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів вважає за необхідне поновити апелянтам строк на апеляційне оскарження.

Перевіривши доводи апеляційних скарг щодо незаконності ухвали слідчого судді, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України (далі - КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Перевіряючи рішення слідчого судді та доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з того, що у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, арешт майна - це один із заходів забезпечення кримінального провадження та є важливим елементом здійснення завдань кримінального провадження, своєчасне застосування якого може запобігти непоправним негативним наслідкам при розслідуванні кримінального правопорушення.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України (далі - КПК) визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень п.п. 2,3 ч.3 ст.132 КПК застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, а також може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Частиною другою ст.173 КПК встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого/прокурора та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98) (справа «East/West Alliance Limited» проти України).

Перевіривши матеріали судового провадження, колегією суддів встановлено, що під час розгляду клопотання слідчий суддя дотримався вимог вищевказаних положень КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Із клопотання вбачається, що в період часу з 22.01.2021 по 31.12.2022 службові особи Державного підприємства «Миколаївський авіаремонтний завод «НАРП» (надалі - ДП «НАРП»), діючи за попередньою змовою з службовими особами Товариства з обмеженою відповідальністю «Югпромтехмонтаж» (далі - ТОВ «Югпромтехмонтаж»), заволоділи коштами державного бюджету в сумі 2 064 948 грн. за наступних обставин.

Так, між ДП «НАРП» () та ТОВ «Югпромтехмонтаж» () був укладений договір №24А-21 від 22.01.2021, де ТОВ «Югпромтехмонтаж» (Виконавець) зобов`язується згідно заявки та технічного завдання ДП «НАРП» (Замовник) надати послуги з модернізації стендів Т6950-000, Т6951-000, Т6968-000 для контрольних і здавальних випробувань двигунів Д-ЗОКП/КП2, ТА-6А, ТА-8В, турбогенератора ТГ-16М (код за ДК 021:2015:51100000-3 Послуги із встановлення електромеханічного та механічного обладнання, а Замовник оплатити і прийняти послуги за ціною, у кількості й в асортименті, зазначених у даному договорі.

Зазначені послуги виконуються згідно технічного завдання (додаток №2), який є невід`ємною частиною договору. Сума за договором становить 8 450 000 грн. з ПДВ.

В ході службового розслідування, проведеного службою безпеки ДП «НАРП» на підставі наказу «209-ОД від 16.08.2022 встановлено, що товарно-матеріальні цінності, які використовувались ТОВ «Югпромтехмонтаж» для модернізації стендів, частково не відповідають типу, серії, маркуванню, назві та кількості того обладнання, яке повинно було бути встановлено згідно акту приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) №Ю-024 від 27.09.2021.

Додатковою перевіркою зафіксовано відсутність обладнання, яке за фактом до стендів взагалі не встановлювалось.

Відповідно до висновків експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведеної комплексної товарознавчої, авіаційно-технічної та економічної експертизи від 12.02.2024 №2011/23-54/2012/23-52/2013/23-72:

-фактичні обсяги та вартість робіт з модернізації стендів Т6950-000, Т6951-000, Т6968-000 для контрольних і здавальних випробувань двигунів Д-ЗОКП/КП2, ТА-6А, ТА-8В, турбогенератора ТГ-16М переліку встановленого обладнання та об`єму робіт зазначених в акті приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) №Ю-024 від 27.09.2021 за договором №24А-21 від 22.01.2021 не відповідають;

-невідповідність фактичних обсягів та вартості робіт з модернізації стендів Т6950-000, Т6951-000, Т6968-000 для контрольних і здавальних випробувань двигунів Д-ЗОКП/КП2, ТА-6А, ТА-8В, турбогенератора ТГ-16М по договору №24А-21 від 22.01.2021 полягає у відсутності обладнання, яке за фактом до стендів не встановлювалось, а саме: силова шафа (6951) 1 одиниця, датчики вібрації 2 одиниці, датчики термоопір типу TR 10-D 7 одиниць, датчики струму 6 одиниць, перетворювачі аналогових сигналів 18 одиниць, вимірювачі напруги 10 одиниць;

-розмір втрачених активів ДП «НАРП» внаслідок не встановлення (відсутності) обладнання за Договором №24А-21 від 22.01.2021 становить 2 064 948 грн.

Враховуючи зазначене, в діях службових осіб ДП «НАРП» () та ТОВ «Югпромтехмонтаж» (), вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 191 КК України.

В ході подальшого досудового розслідування встановлено, що до вчинення вказаного кримінального правопорушення можуть бути причетні ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований та мешкаючий за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований та мешкаючий за адресою: АДРЕСА_3 та користується транспортним засобом Volkswagen Toureg, д.н.з. НОМЕР_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований та мешкаючий за адресою: АДРЕСА_1 .

В ході досудового розслідування, слідчим суддею Київського районного суду м.Одеси задоволено клопотання детектива погодженого прокурором про надання дозволу на проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 .

На виконання зазначеної ухвали 21.05.2024 проведено обшук за вищевказаною адресою.

За результатом проведеного обшуку виявлено та вилучено зброю схожу на бойову марки: АК-74, на рукоятці с/н НОМЕР_3, магазин до неї, в якому розміщено 30 (тридцять) патронів, схожих на бойові.

При цьому, власник будинку не надав відомостей та правовстановлюючих документів на вищевказану зброю.

Постановою детектива від 22.05.2024 року вилучене в ході обшуку майно визнано речовими доказами. У зв`язку з наведеним прокурор звернувся з клопотанням про арешт майна з метою збереження речових доказів.

Відповідно до п.1, п.2 ст.131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходом забезпечення кримінального провадження є, зокрема, арешт майна.

Зважаючи на те, що під час обшуку у ОСОБА_5 був відшуканий предмет ззовні схожий на бойову зброю, та останній не зміг пояснити його походження (відповідно до клопотання), а також зважаючи на обставини зазначені в клопотанні про можливу причетність в тому числі ОСОБА_11 до кримінального правопорушення в рамках кримінального провадження №0000273 від 01.11.2022 року, та можливу причетність вилученого майна до кримінального правопорушення, прокурор просив накласти на вилучені предмети арешт, як на речові докази.

У судове засідання суду першої інстанції, як і в судове засідання апеляційного суду, учасники кримінального провадження не з`явились, надали письмові пояснення, які були викладені в тому числі в апеляційних скаргах.

Слідчий суддя дослідив матеріали долучені до клопотання, а також документи долучені ОСОБА_7 , та дійшов висновку, що надана власником майна перепустка не є дозвільним документом, який надає право на зберігання та використання зброї згідно Закону України «Про національну поліцію».

Апеляційний суд бере до уваги долучені до апеляційних скарг відповідь в.о. директора КП «Миколаївська обласна варта» за вих.№75/24-МВ від 27.05.2024 року, згідно якої ОСОБА_7 , у 2022 році, видавався дозвіл на зброю під час воєнного стану - перепустка на АК74, серійний номер зброї: НОМЕР_3 .

Водночас, ні в матеріалах провадження, ні від учасників судового розгляду не надходило до суду відомостей про те, що вилучене майно станом на момент розгляду апеляційних скарг втратило статус речового доказу (в силу прийняття постанови прокурором, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним, або наявності ухвали про скасування арешту на майно), або відпала необхідність в дослідженні вказаних доказів, або проведення відповідних експертиз.

Матеріали провадження, а також відомості з ЄДРСР не містять і відомостей про те, що досудове розслідування в кримінальному провадженні №0000273 від 01.11.2022 року завершене, та у органу досудового розслідування не виникне необхідності в проведенні експертних досліджень з вилученим майном, або таке експертне дослідження не триває на момент розгляду апеляційних скарг, оскільки учасники судового розгляду до апеляційного суду не з`явились.

Підстав сумніватися в розумності та співрозмірності обмеження права власності на вилучені речі завданням кримінального провадження апеляційний суд на даній стадії досудового розслідування не вбачає. Можливість настання надмірно тяжких наслідків арешту майна для власника, апеляційним судом також не встановлено та апелянтом не доведено.

Апеляційний суд звертає увагу апелянтів, що питання про доцільність подальшого арешту на вилучене майно буде перевірено під час досудового розслідування на протязі нетривалого часу, про що має бути постановлено відповідне процесуальне рішення, а власник цього майна або його представник, вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна в порядку ст.174 КПК, у разі встановлення відсутності подальших підстав для арешту майна.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК, наклав арешт на вищевказане майно, що буде слугувати меті забезпечення збереження речових доказів, врахувавши при цьому і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для власника, та забезпечив своїм рішенням розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а тому вимоги апелянтів щодо незаконності та необґрунтованості оскарженої ухвали, слід визнати непереконливими.

Відповідно до положень п.1 ч.3 ст.407 КПК, згідно з якими апеляційний суд, за наслідками апеляційного розгляду має право залишити ухвалу слідчого судді без змін, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді - без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Поновити володільцю майна ОСОБА_5 та власнику майна ОСОБА_7 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 27.05.2024 року.

Апеляційні скарги представника володільця майна ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 та власника майна - ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 27.05.2024 року, якою в кримінальному провадженні №0000273 від 01.11.2022 року накладено арешт на майно, виявлене та вилучене 21.05.2024 року під час проведення обшуку приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: зброю схожу на бойову марки: АК-74, на рукоятці с/н НОМЕР_3, магазин до неї, в якому розміщено 30 (тридцять) патронів, схожих на бойові - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4