Справа №573/721/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/77/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне вбивство
УХВАЛА

Іменем України

06 листопада 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 573/721/20 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 та заступника керівника Сумської обласної прокуратури ОСОБА_7 на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 25.03.2021, за яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше судимий

визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 115 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора - ОСОБА_9 ,

обвинуваченого - ОСОБА_10 ,

захисника - адвоката ОСОБА_11 ,

установила:

У поданих апеляційних скаргах:

- заступник керівника Сумської обласної прокуратури ОСОБА_12 просить змінити вирок суду та виключити з резолютивної частини посилання на призначення ОСОБА_10 покарання за правилами ч. 4 ст. 70 КК з урахуванням вироку Ковпаківського районного суду м. Суми від 20.06.2019 та вважати ОСОБА_10 засудженим за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки, за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі строком 13 років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі строком 13 років. В іншій частині вирок залишити без змін. Вимоги обгрунтовані тим, що покарання за попереднім вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 20.06.2019 у виді штрафу ОСОБА_10 відбув 20.08.2019, тому суд безпідставно застосував положення ч. 4 ст. 70 КК;

- захисник обвинуваченого ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_13 просить змінити вирок суду у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та перекваліфікувати дії ОСОБА_10 з ч. 1 ст. 115 КК на ч. 2 ст. 121 КК, і призначити покарання в межах санкції цієї статті, оскільки під час судового розгляду не доведено, що обвинувачений мав умисел на заподіяння смерті потерпілому, враховуючи при цьому протиправну поведінку останнього.

Вироком Ковпаківського районного суду м. Сум від 25.03.2021 ОСОБА_10 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 115 КК, і йому призначене покарання за ч. 3 ст. 185 КК у виді позбавлення волі строком 3 роки. На підставі ч. 4 ст. 70 КК, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 20.06.2019, більш суворим покаранням, призначене покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки. За ч. 1 ст. 115 КК призначене покарання у виді позбавлення волі строком 13 років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначене остаточне покарання у виді позбавлення волі строком 13 років. Стягнуто з ОСОБА_10 : на користь ОСОБА_14 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 14 473,32 грн, а також 10 000 грн моральної школи; на користь ОСОБА_15 у рахунок відшкодування моральної шкоди 30 000 грн; на користь держави процесуальні витрати за проведення експертиз у загальній сумі 9561,80 грн.

Згідно вироку, у вечірній час на початку березня 2019 р. ОСОБА_10 , діючи повторно, проник на територію домогосподарства, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , яке належить ОСОБА_14 , де шляхом проникнення до двох приміщень сараю, літньої кухні та будинку таємно викрав майно загальною вартістю 14 923,32 грн.

07.03.2020 близько 15:00 ОСОБА_10 , перебуваючи на подвір`ї буд. АДРЕСА_3 , на грунті неприязних відносин із ОСОБА_16 , маючи умисел, направлений на умисне заподіяння смерті ОСОБА_16 , взяв до рук палицю та наніс удар по правій руці ОСОБА_16 та близько 4 ударів в область голови ОСОБА_16 , внаслідок чого останній впав на землю біля ґанку, а також 2 удари в область нижніх кінцівок. У подальшому ОСОБА_16 піднявся та забіг в будинок, а ОСОБА_10 пішов за ним та продовжив наносити палицею удари по голові ОСОБА_16 , від яких останній впав на підлогу, після чого ОСОБА_10 наносив удари в область грудної клітки та кінцівок. Потім ОСОБА_10 взяв в руки сокиру та наніс нею декілька ударів ОСОБА_16 в область голови, грудної клітки та кінцівок. Ушкодження у виді травми голови мають ознаки тяжких та знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_16 .

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_11 , які підтримали апеляційну скаргу захисника, а також не заперечували проти апеляційної скарги заступника керівника Сумської обласної прокуратури, доводи прокурора ОСОБА_9 , яка підтримала апеляційну скарга заступника керівника Сумської обласної прокуратури, а також заперечила проти апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга заступника керівника обласної прокуратури підлягає задоволенню з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційних скаргах не оскаржуються.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що обвинувачений не мав умислу на вбивство та його дії мають бути кваліфіковані за ч. 2 ст. 121 КК, то вони не можуть бути прийнятими до уваги.

Положеннями ст. 115 КК передбачено відповідальність за умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, а ч. 2 ст. 121 КК - за умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Умисне вбивство слід відрізняти від умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого. Визначальним при цьому є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого ставлення винного до таких наслідків характеризується необережністю. Питання про наявність умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, а також спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину.

Слід мати на увазі, що спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинення діянь.

Виходячи із сукупності всіх обставин цього кримінального правопорушення та наявності відповідних доказів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність фактів і обставин, які мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Зокрема, судом першої інстанції вірно визнано доведеним зміст і спрямованість умислу обвинуваченого на позбавлення життя (вбивство) ОСОБА_16 , на що вказують конкретні обставини вчинення злочину, а саме цілеспрямований та активний характер дій обвинуваченого, знаряддя кримінального правопорушення, які мають значну травмуючу дію (дерев`яна палиця та сокира), локалізація і характер ударів, (17 ударів в область голови, 11 ударів в область грудної клітини, 30 ударів в область кінцівок - всього 58 ударів), інтенсивність і безперервність їх нанесення, наявність у обвинуваченого мотиву - давні неприязні відносини.

Крім того, після нанесення ударів ОСОБА_16 обвинувачений не намагався вжити заходів задля збереження життя останнього, не надав йому жодної допомоги, не викликав медичну допомогу, а навпаки залишив потерпілого та пішов, тобто обвинувачений розумів суспільну небезпечність своїх дій, усвідомлював та бажав настання наслідків у виді смерті потерпілого.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що в суді першої інстанції не було з`ясовано чи міг ОСОБА_16 вижити при своєчасному наданні йому кваліфікованої медичної допомоги жодним чином не спростовують висновку суду про наявність умислу обвинуваченого саме на вбивство, оскільки він вчинив усі дії, які вважав необхідними для доведення свого умислу до кінця, а оскільки ці дії призвели до смерті людини, то його дії і були кваліфіковані за ч. 1 ст. 115 КК, враховуючи, що потерпілому заподіяно надзвичайно велику кількість тілесних ушкоджень і значна частина ударів нанесена в голову, що спричинило тупу травму голови, яка супроводжувалася переломом кісток склепіння черепу, крововиливами під тверду та м`яку мозкові оболонки, забиттям головного мозку та ускладнилася набряком і здавленням головного мозку, а з моменту заподіяння травми голови до настання смерті пройшов час в межах декількох годин.

Також судом першої інстанції обгрунтовано не взято до уваги доводи сторони захисту про те, що обвинувачений спричинив ОСОБА_16 тілесні ушкодження через те, що відчував загрозу для життя зі сторони останнього, оскільки судом було встановлено, що між обвинуваченим і ОСОБА_16 існував конфлікт, і в день вчинення злочину, як пояснив сам обвинувачений, він розлютився на ОСОБА_16 після того як той почав його звинувачувати у крадіжці майна, нецензурно виражатися в його бік, виганяти з хати та погрожувати ножем. Тоді обвинувачений взяв палицю і почав наносити чисельні удари по руці, нижніх кінцівках, голові та грудної клітини. Потерпілий від таких ударів випустив ніж, впав на землю біля ганку, ніяких тілесних ушкоджень не наніс обвинуваченому, піднявся і тікав у хату, але ОСОБА_10 не зупинився на вчиненому та наздоганяв його, і навіть не припинив нанесення тілесних ушкоджень після того як зламалася дерев`яна палиця, а взяв сокиру та ударив нею декілька разів по голові ОСОБА_16 , тобто у життєво важливий орган, а також грудну клітку та кінцівки, після чого залишив останнього в такому стані.

Таким чином, характер, спрямованість, локалізація ударів і поведінка обвинуваченого після вчинення кримінального правопорушення обґрунтовано оцінені судом першої інстанції як бажання настання смерті потерпілого, тобто як ознака суб`єктивної сторони складу такого злочину як умисне вбивство, а будь-який обґрунтований сумнів цього спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів. При цьому у достатньому обсязі доведений кожний з елементів, який є важливими для правової кваліфікації діяння, а саме об`єктивної сторони злочину, що вирішено шляхом безстороннього, об`єктивного та неупередженого аналізу наданих доказів.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, обставин і фактів, які могли б вплинути на законність, вмотивованість та/чи обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення щодо доведення винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, і які б не були досліджені чи належним чином не оцінені цим судом, під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено.

Доводи апеляційної скарги заступника керівника Сумської обласної прокуратури щодо неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність є обґрунтованими та заслуговують на увагу.

Відповідно ч. 1, 4 ст. 70 КК, при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань. За правилами, передбаченими в ч. 1-3 цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в ст. 72 цього Кодексу.

Як вбачається з вироку суду, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 185 КК, ОСОБА_10 вчинив на початку березня 2019 р., тобто до постановлення вироку Ковпаківського районного суду м. Суми від 20.06.2019, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для застосування положень ч. 4 ст. 70 КК.

Разом з тим, згідно п. 2-1 ст. 89 КК такими, що не мають судимості, визнаються особи, засуджені за вчинення кримінального проступку, після відбуття покарання.

Слід зазначити, що судимість є правовим станом особи, який виникає у зв`язку з її засудженням до кримінального покарання і за зазначених у законі умов тягне настання для неї певних негативних наслідків. Правильне застосування правових норм про судимість, її погашення чи зняття має важливе значення для вирішення кримінальних проваджень у разі вчинення особою нового кримінального правопорушення. Судимість має строковий характер і закон визначає, коли вона виникає (з дня набрання законної сили обвинувальним вироком), та встановлює підстави її припинення. Такими підставами є погашення судимості та її зняття. Як погашення, так і зняття судимості пов`язані зі спливом певних термінів, протягом яких особа повинна перетерпіти негативні наслідки та своєю поведінкою довести остаточне виправлення.

Припинення судимості анулює всі кримінально-правові та загальноправові наслідки засудження та призначення покарання. Особа, судимість якої погашена або знята, вважається такою, яка раніше кримінального правопорушення не вчиняла, покарання не відбувала. Вона не повинна відчувати жодних негативних наслідків колишньої судимості. Врахування погашеної чи знятої судимості при вирішенні будь-яких питань, у т. ч. і при характеристиці особи, суперечить самій суті інституту припинення судимості і є неприпустимим.

Попереднім вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 20.06.2019 ОСОБА_10 засуджений за ч. 1 ст. 309 КК до покарання у виді штрафу, а 20.08.2019 він знятий з обліку у зв`язку з його сплатою.

Таким чином, на момент ухвалення вироку 25.03.2021 ОСОБА_10 згідно ст. 5, 89 КК вважався таким, що не має судимості за вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 20.06.2019, що залишилося поза увагою суду першої інстанції, тому колегія суддів вважає за необхідне виключити з мотивувальної та резолютивної частин вироку посилання суду першої інстанції на призначення ОСОБА_10 покарання згідно ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень, та вважати його при цьому засудженим за ч. 3 ст. 185 і ч. 1 ст. 115 КК до призначеного судом першої інстанції покарання, в тому числі на підставі ч. 1 ст. 70 КК, а в іншій частині вирок залишити без змін, задовольнивши таким чином апеляційну скаргу заступника керівника Сумської обласної прокуратури.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України, -

постановила:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а апеляційну скаргу заступника керівника Сумської обласної прокуратури ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 25.03.2021 відносно ОСОБА_17 змінити в частині призначення покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Виключити з мотивувальної та резолютивної частин вироку вказівку суду першої інстанції про призначення ОСОБА_18 покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України.

Вважати ОСОБА_17 засудженим за ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 115 КК України до призначеного судом першої інстанції покарання:

- за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк три роки;

- за ч. 1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк тринадцять років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк тринадцять років.

В іншій частині вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 25.03.2021 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4