ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0001256 за апеляційними скаргами адвоката ОСОБА_5 в інтересах потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , адвоката ОСОБА_10 в інтересах потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , на вирок Біляївського районного суду Одеської області від 06.04.2023 року, стосовно

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Звенигородка Черкаської області, українця, громадянина України, одруженого, освіта середньо-спеціальна, працюючого водієм ТОВ «Авантра Транс», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_14

( в режимі відеоконференції з Одеського апеляційного суду)

обвинувачений ОСОБА_9

захисник ОСОБА_8

представники потерпілих адвокати ОСОБА_10 , ОСОБА_5

представник цивільного відповідача адвокат ОСОБА_15

( в режимі відеоконференції за допомогою сервісу EASYCON)

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого просить вирок суду змінити та звільнити обвинуваченого ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_5 в інтересах потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , просить вирок суду скасувати в частині призначення покарання та відмови в задоволенні цивільного позову. Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити покарання ОСОБА_9 в межах санкції ч.3 ст.286 КК України у виді 10 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.

Цивільний позов законного представника ОСОБА_6 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_16 , малолітніх ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_7 до ТОВ «Аванта Транс» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої вчиненням кримінального правопорушення задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з ТОВ «АВАНТА ТРАНС» на користь ОСОБА_6 яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_16 , малолітніх ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_7 , моральну шкоду у розмірі 500000 гривень на кожну дитину.

В ідентичних апеляційних скаргах адвокат ОСОБА_10 в інтересах потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , просить вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову змінити, задовольнити цивільний позов та стягнути з ТОВ «АВАНТА ТРАНС» на користь: ОСОБА_11 200000 гривень моральної шкоди; ОСОБА_12 150000 гривень моральної шкоди; ОСОБА_13 300000 гривень моральної шкоди.

В запереченнях на апеляційні скарги потерпілих, їх представників та цивільного відповідача, захисник обвинуваченого просить відмовити в задоволенні апеляційних скарг.

В запереченнях на апеляційні скарги потерпілих та їх представників, представник цивільного відповідача просить апеляційні скарги в частині вирішення цивільних позовів до ТОВ «Аванта Транс» про відшкодування моральної шкоди залишити без задоволення, а вирок суду без змін.

Короткий зміст вироку.

Вироком суду ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України та призначено йому покарання із застосуванням статті 69 КК України у виді 2 (двох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком 3 (три) роки.

Обрано ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання до набрання вироком законної сили з покладенням на нього наступних обов`язків: з`являтися за першою вимогою до суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання, роботи.

Цивільні позови:

- законного представника ОСОБА_6 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_16 , малолітніх ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_7 до ТОВ «Аванта Транс» про відшкодування моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення;

- ОСОБА_13 до ТОВ «Аванта Транс», третя особа: ОСОБА_9 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчиненням кримінального правопорушення;

- ОСОБА_20 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_11 до ТОВ «Аванта Транс», третя особа: ОСОБА_9 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчиненням кримінального правопорушення;

- ОСОБА_12 ТОВ «Аванта Транс», третя особа: ОСОБА_9 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчиненням кримінального правопорушення залишено без задоволення.

Стягнуто з ОСОБА_9 в дохід держави витрати за проведення судових експертиз на загальну суму у розмірі 17 161 грн. Вирішено питання щодо речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційних скарг.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого не погоджується з висновком суду стосовно того, що виправлення ОСОБА_9 не можливо без ізоляції його від суспільства.

Зазначає, що ОСОБА_9 раніше не вчиняв подібних дій, після скоєння ДТП дуже емоційно пережив цю подію та дійсно щиро покаявся. Наголошує, що він в міру своїх фінансових можливостей відшкодував шкоду потерпілим та вибачився перед ними, потерпілі в свою чергу просили не позбавляти його волі. Звертає увагу, що ОСОБА_9 , не зважаючи на стан його здоров`я, під час досудового слідства, перебував під вартою, де також у повній мірі відчув наслідки скоєного. Звертає увагу, що ОСОБА_9 є інвалідом 3 групи та страждає онкологічним захворюванням (рак горла) , а також на цукровий діабет, крім того на його утриманні знаходиться мати, яка є людиною похилого віку та також страждає тяжкими захворюваннями.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_5 в інтересах потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , зазначає, що факт працевлаштування ОСОБА_9 встановлено судом першої інстанції у вироку, у зв`язку з чим шкода, завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Вказує, що з показань обвинуваченого випливає, що він взяв автомобіль «МАN TGX 18.480» на підставі договору оренди з директором ТОВ «Аванта Транс», при цьому в жодному з наданих документів не згадується, що передача транспортного засобу здійснюється на підставі договору оренди, не зазначено його номер і дату, сам договір до матеріалів справи не долучений. Відтак, не має правової підстави для передачі транспортного засобу в особисте користування, а отже водій ОСОБА_9 не може за вказаних обставин вважатися ні володільцем джерела підвищеної безпеки, ні, тим більше, його власником, як помилково зазначив суд.

Звертає увагу, що покази водія і представника ТОВ «Аванта Транс» відрізняються між собою, так як у відзиві на позовну заяву договір оренди транспортного засобу взагалі не згадується. На думку апелянта, зазначені суперечності і неточності свідчать про те, що заява ОСОБА_9 , наказ про надання службового автомобіля у користування для власних потреб та акт приймання-передачі були підписані вже після того, як відбулося ДТП з метою уникнення цивільним відповідачем відповідальності за шкоду, завдану його працівником.

Наголошує, що суд недостатньо врахував тяжкість злочину, а саме те, що обвинувачений, порушивши одразу кілька пунктів Правил дорожнього руху, спричинив загибель двох людей, заподіяв тяжкі тілесні ушкодження одній особі і тілесні ушкодження середньої тяжкості шести особам. Вказує, що наявність лише однієї обставини, що пом`якшує покарання, а саме щирого каяття, не знижує істотно ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Вважає, що в даній ситуації ст. 69 КК України застосуванню не підлягає, а отже покарання ОСОБА_9 має бути призначене в межах санкції ч. 3 ст. 286 КК України та становити десять років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на три роки. Звертає увагу, що судом не наведено обґрунтованих підстав для залишення цивільного позову без задоволення та не надано юридичної оцінки мотивів, якими він керувався ухвалюючи в цій частині рішення, недостатнього досліджено докази, а також призначено покарання, яке є занадто м`яким, приховуючи обставини справи та тяжкість злочину.

В ідентичних апеляційних скаргах адвокат ОСОБА_10 в інтересах потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , вважає, що рішення суду в частині вирішення цивільного позову не відповідає фактичним обставинам та ухвалене з порушенням норм матеріального права, оскільки висновки суду, що ТОВ «Аванта Транс» не є належним відповідачем по даній справі не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Вказує, що суд першої інстанції необґрунтовано взяв до уваги та визнав належним і допустимим доказом наявності орендних правовідносин заяву ОСОБА_9 від 08.10.2021 та наказ №08/10/21-01 директора ТОВ «Аванта Транс» про передачу автомобіля в користування. Вважає, що матеріалами справи встановлено, що обвинувачений ОСОБА_9 заподіяв вказану шкоду потерпілим, виконуючи трудові обов`язки водія ТОВ «Аванта Транс», з яким перебував у трудових відносинах, що підтверджується копією наказу №52-K від 18.08.2020 про прийняття на роботу, та за яким згідно наказу №18/08-01 від 18.08.2020 закріплено автомобіль «MAN TGX 18.480» реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ТОВ «Аванта Транс». На думку апелянта, саме ТОВ «Аванта Транс» є відповідальне за шкоду завдану її працівником, водієм ОСОБА_9 в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

Узагальнені доводи заперечень

В запереченнях на апеляційні скарги потерпілих, їх представників та цивільного відповідача, захисник вважає рішення суду щодо застосування до ОСОБА_9 при призначенні покарання вимоги ст. 62 КК України, обґрунтованими та законними, а доводи апелянтів такими, що не відповідають матеріалам кримінального провадження. Також вважає, що судом вірно були встановлені правовідносини, які склалися між ОСОБА_9 та ТОВ « Аванта Транс» щодо керування автомобілем MAN, а тому і вирішення цивільного позову, на думку сторони захисту, є вірним.

В запереченнях на апеляційні скарги потерпілих та їх представників, представник цивільного відповідача вказує, що обвинувачений ОСОБА_9 на момент вчинення ДТП користувався автомобілем MAN для власних потреб, а не для виконання трудових обов`язків, через що вважав, що не має правових підстав для застосування вимог ст. 1172 ЦК України.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та визнано доведеним, що 09.10.2021 року, ОСОБА_9 приблизно о 21 годині 15 хвилин, допустив порушення вимог пунктів 2.3 (б); 13.1 Правил дорожнього руху України, якими передбачено: п. 2.3. «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: п/п б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»; п. 13.1. «Водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу».

У зазначений день та час, водій ОСОБА_9 , керуючи технічно справним автопоїздом у складі тягача «MAN TGX 18.480», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та напівпричепа «SCHWARZMULLER SPA-ЗЕ», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухаючись у першій смузі руху (за наявності трьох смуг для руху в кожному напрямку) прямої ділянки сухого, чистого асфальтобетонного покриття на 455 км автодороги Київ-Одеса Одеського району Одеської області, збоку м. Одеса, в напрямку м. Києва, в умовах темної пори доби, вкрай уважним не був, за дорожньою обстановкою не стежив, чим виявив злочинну самовпевненість, тобто передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків, легковажно розраховував на їх відвернення, а саме: маючи можливість заздалегідь виявити автобус «ЗАЗ І-VAN» державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_21 , який відновлював рух після висадки пасажирів на першій смузі попутного напрямку руху, частково на правому асфальтобетонному узбіччі, не дотримався безпечного інтервалу, в результаті чого допустив зіткнення передньою правою частиною керованого ним автопоїзда з задньою частиною автобуса «ЗАЗ І-VAN».

У результаті дорожньо-транспортної події, пасажирка автобуса ОСОБА_22 , отримала тілесні ушкодження у вигляді травми голови; закритої травми тулуба; перелому грудини поміж 2-3-м ребрами; розтрощення 1-12-го лівих ребер; перелому 1-9-го правих ребер по лопатковій лінії; багатоуламкового перелому правої лопатки; розриву лобкового симфізу; розтрощення легень, серця, печінки, селезінки; травми кінцівок: рваної рани в ділянці правого плечового суглоба; множинних саден правої кисті та пальців; синця в ділянці лівого плечового суглоба; садна лівого передпліччя з переходом на кисть; рваної рани лівого стегна; рваної рани лівої гомілки; рваної рани правої гомілки; відкритого багатоуламкового перелому правої плечової кістки; закритого перелому лівої променевої кістки; відкритого перелому лівої стегнової кістки; відкритого багато уламкового перелому обох кісток гомілок. Смерть ОСОБА_22 знаходиться у прямому причинному зв`язку з наявними у неї тілесними ушкодженнями.

Пасажир автобуса ОСОБА_23 , отримав тілесні ушкодження у вигляді поєднаної травми голови, тулуба та кінцівок: закрита черепно-мозкова травма у вигляді синців обличчя, крововиливу в м`які тканини голови, перелому кісток склепіння та основи черепу, крововиливів під м`які мозкові оболонки; закрита травма грудної клітки та органів грудної порожнини у вигляді розриву легенів з крововиливом у плевральні порожнини (по 450 мл); закрита травма живота у вигляді розриву печінки, селезінки, з крововиливом у черевну порожнину (900 мл); відкритий перелом обох кісток правої гомілки в нижній третині, відкритий багатоуламковий перелом кісточки лівої великогомілкової кістки, садна обох гомілок. Смерть ОСОБА_23 находиться в прямому причинному зв`язку з отриманим тілесними ушкодженнями. Безпосередньо причиною смерті став шок.

Пасажир автобуса ОСОБА_13 , отримала тілесні ушкодження у вигляді розриву часткового крижово-поздовжнього зчленування зліва, перелому латеральної маси куприка зліва зі зміщенням уламків, перелому обох вертлюгових западин, перелому сідничних кісток зі зміщенням уламків, розходження лонного зчленування, перелому поперекових відростків 5-го поперекового хребця без значного зміщення відламків, перелому зовнішньої щиколотки лівої малогомілкової кістки, що супроводжувалось травматичним шоком, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень.

Пасажир автобусу ОСОБА_24 , отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми в форматі струсу головного мозку, забійних ран правої скронево-тім`яної ділянки, закритого перелому 10-го правого ребра, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Пасажир автобуса ОСОБА_25 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми в форматі струсу головного мозку легкого ступеню, забійної рани голови, перелому кісток лицевого черепу, забою верхніх часток обох легень, закритого перелому акроміального кінця лівої ключиці зі зміщенням, садна правої поперекової області, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Пасажир автобуса ОСОБА_11 , отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому обох кісток лівої гомілки, черепно-мозкової травми у формі струсу головного мозку, забійних ран голови та шиї які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Пасажир автобуса ОСОБА_26 , отримала тілесні ушкодження у вигляді забійної рани голови, різаної рани другого пальця правої стопи, перелому проксимальної фаланги третього пальця правої стопи з травматичним її відчленуванням, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Пасажир автобуса ОСОБА_27 , отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого скалкового перелому правої плечової кістки в верхній третині зі зміщенням уламків, підшкірна гематома правого плеча, закритих переломів 6-8-го ребер зліва які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Пасажир автобуса ОСОБА_28 , отримала тілесні ушкодження у вигляді перелому фаланги 5-го пальця лівої стопи, синця лівого стегна, садна лівої стопи, забою шийного відділу хребта та струсу шийного відділу спинного мозку, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Згідно висновку експертів №21-6516/6578 компьютерно-технічної та авто технічної експертизи від 17.12.2021 року, ОСОБА_9 належним виконанням вимог пунктів: 2.3 (б); 13.1 Правил дорожнього руху України, мав технічну можливість запобігти дорожньо-транспортній пригоді і його фактичні дії перебувають у причинному зв`язку з виникненням події цієї пригоди.

Дії обвинуваченого ОСОБА_9 судом кваліфіковані за ч. 3 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілим середньої тяжкості тілесне ушкодження, заподіяло тяжке тілесне ушкодження та спричинило загибель кількох осіб.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку вимог апеляційної скарги адвоката, пояснення інших апелянтів на підтримку доводів своїх апеляційних скарг, думку прокурора, який просив вирок суду першої інстанції залишити без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дотримався зазначених вимог закону.

Висновок суду, щодо доведеності винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено за обставин наведених у вироку, підтверджений зібраними у справі доказами, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку і обґрунтовано дійшов до висновку про його винність у вчинені вказаного кримінального правопорушення.

Всі обставини справи були детально розглянуті та досліджені судом першої інстанції, що підтверджується наведеними та належно оціненими у вироку доказами про вчинення кримінального правопорушення обвинуваченими.

Кваліфікація судом першої інстанції дій обвинуваченого ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 286 КК України, є вірною і апелянтами не оспорюється. А тому відповідно до вимог ст. 404 КПК України, вирок в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Що стосується доводів апелянтів про невідповідність призначеного ОСОБА_9 покарання через його м`якість, а саме необґрунтоване призначення ОСОБА_9 покарання, із застосуванням положень ст. 69 КК України, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Згідно з нормами ст.ст. 50, 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, а також дані, які всебічно характеризують особу винного. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчинення нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Тільки з врахуванням та належним аналізом усіх цих обставин у своїй сукупності буде досягнуто необхідного балансу верховенства права та справедливості при вирішенні цього питання.

Суд першої інстанції призначив покарання ОСОБА_9 за ч.3 ст.286 КК із застосуванням положень ст.69 КК України, тобто призначив більш м`яке покарання, ніж передбачено законом.

Таке рішення суд першої інстанції належним чином не мотивував.

Визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

У відповідності до ст.69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити покарання, нижче від найнижчої межи, встановленої в санкції (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу обвинуваченого він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній частині - послатися на ч.1 ст.69 КК України. Утім суд першої інстанції таких вимог закону не дотримався.

В апеляційній скарзі, представник потерпілих адвокат ОСОБА_5 , навівши конкретні доводи, чому, на його думку, положення ст. 69 КК застосовано неправильно, зокрема стверджував і про те, що було встановлено лише одну пом`якшуючу покарання обставину, просив скасувати вирок районного суду і ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Суд апеляційної інстанції частково погоджується з такою думкою адвоката з огляду на наступне.

Як вбачається з вироку суду, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_9 суд першої інстанції послався на дані про особу обвинуваченого, тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, відсутність обставин, що обтяжують покарання та наявність щирого каяття, добровільного відшкодування обвинуваченим завданих збитків, а також позицію потерпілих, однак у вироку не обґрунтував того, чи було встановлено у цьому провадженні декілька пом`якшуючих покарання обставин, та як вони істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_9 діяння, наслідком якого є заподіяння фізичної шкоди здоров`ю семи потерпілих та смерть двох потерпілих.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо призначення обвинуваченому ОСОБА_9 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, є невмотивованим.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_9 покарання суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України враховує тяжкість вчиненого, його наслідки, дані про особу обвинуваченого, пом`якшуючі покарання обставини.

До пом`якшуючих покарання обставин, відповідно до ст.66 КК України, колегія суддів відносить щире каяття обвинуваченого ОСОБА_9 , добровільне відшкодування моральної та матеріальної шкоди. Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому, відповідно до ст.67 КК України, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Суд апеляційної інстанції бере до уваги те, що злочин належить до необережних кримінальних правопорушень, вчинено його обвинуваченим вперше, він позитивно характеризується, одружений, має постійне місце проживання, за останнім місцем праці та місцем проживання характеризується позитивно, є особою з інвалідністю ІІІ групи безстроково та страждає онкологічним захворюванням .

Крім того, судом враховано ставлення ОСОБА_9 до вчиненого, а саме те що він відшкодував шкоду потерпілим, а також наявність нотаріально завірених заяв потерпілих ОСОБА_26 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_25 , ОСОБА_28 , про те, що вони не мають матеріальних та моральних претензій до ОСОБА_9 , у зв`язку із повним відшкодуванням моральної та матеріальної шкоди, при цьому просили не позбавляти його волі.

За наведених обставин суд апеляційної інстанції прийшов до переконання про призначення обвинуваченим за ч.3 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі в межах санкції вказаної норми. Вказане покарання буде необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_9 та запобігання вчинення ним нових злочинів.

Що стосується доводів захисника обвинуваченого, наведених в апеляційній скарзі щодо можливості застосування до ОСОБА_9 інституту звільнення від відбуття основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, колегія суддів вважає їх безпідставними.

Вчинення дорожньо-транспортної пригоди хоча і носить необережний характер, однак створило загрозу життю і здоров`ю потерпілих та спричинило загибель двох потерпілих, відтак, апеляційний суд не знаходить підстав для можливості звільнення обвинуваченого від основного покарання із застосуванням ст. 75 КК України з випробуванням, як про це просить захисник, тому апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню.

Що стосується доводів апелянтів ОСОБА_5 та ОСОБА_10 про стягнення з ТОВ «Аванта Транс» моральної шкоди, колегія суддів дійшла наступного.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції дійшов висновку, що на момент ДТП ОСОБА_9 , керуючи автомобілем, не виконував трудових обов`язків перед ТОВ «Аванта Транс», а користувався транспортним засобом в особистих цілях та на підтвердження цих обставин суд послався на: заяву ОСОБА_9 від 08 жовтня 2021 року; наказ від 08 жовтня 2021 року № 08/10/21-01 директора ТОВ «Аванта Транс»; акт приймання-передачі від 08 жовтня 2021 року. З урахуванням наведеного суд встановив, що під час скоєння ДТП ОСОБА_9 володів та користувався автомобілем на законних підставах, оскільки транспортний засіб йому було передано в тимчасове користування для власних потреб, а не для виконання трудових обов`язків. З огляду на вказане та з урахуванням приписів ст. 1187 ЦК України суд першої інстанції дійшов висновку, що саме ОСОБА_9 є власником джерела підвищеної небезпеки, у зв`язку з чим цивільні позови пред`явлені до неналежного відповідача (ТОВ «Аванта Транс»), а тому їх (цивільні позови) залишив без задоволення.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_5 , посилаючись на надані в суді першої інстанції показання ОСОБА_9 про те, що автомобіль MAN TGX 18.480 на 09 та 10 жовтня 2021 року він взяв у ТОВ «Аванта Транс» на підставі договору оренди з директором цього товариства, наголошував, що в жодному із наданих суду документів (заяві ОСОБА_9 від 08 жовтня 2021 року, наказі від 08 жовтня 2021 року № 08/10/21-01 директора ТОВ «Аванта Транс» та акті приймання-передачі від 08 жовтня 2021 року) не згадується, що передача транспортного засобу здійснюється на підставі договору оренди, не зазначено його номер і дату, та матеріали справи не містять жодних доказів, які би підтверджували факт укладення такого договору, до того ж нотаріально посвідченого. З огляду на що, як вважає ОСОБА_5 , відсутня правова підстава для передачі транспортного засобу в особисте користування, а отже водій ОСОБА_9 не може за наведених обставин вважатися ні володільцем джерела підвищеної небезпеки, ні тим більше, його власником, про що помилково зазначив суд першої інстанції. Крім того, стверджував про те, що документи, надані суду є неналежними доказами, адже вони не можуть підтверджувати той факт, що ОСОБА_9 був володільцем джерела підвищеної небезпеки в розумінні ст. 1187 ЦК України. З огляду на вказане, на думку скаржника, моральна шкода, завдана потерпілим під час ДТП має відшкодовуватися саме роботодавцем водія ОСОБА_9 ТОВ «Аванта Транс».

Адвокат ОСОБА_10 , в апеляційній скарзі також указував про помилковість висновку суду першої інстанції про те, що ОСОБА_9 , керуючи автомобілем, під час скоєння ДТП не виконував трудових обов`язків перед ТОВ «Аванта Транс».

Натомість суд першої інстанції взагалі не перевірив вищевказаних доводів скаржників та не зазначив у своєму рішенні мотивованих підстав, на яких вважав ці доводи необґрунтованими, не сформулював своїх висновків, чому саме ОСОБА_9 володів автомобілем MAN TGX 18.480 під час ДТП, не зазначив, з посиланням на закон, на якій саме правовій підставі було засноване це володіння, з огляду на приписи ч. 2 ст. 1187 ЦК України, чи було необхідно для виникнення такої правової підстави укладати правочин у відповідній формі, про які зазначали представники цивільних позивачів.

З урахуванням викладеного, недотримання судом першої інстанції вимог закону при вирішенні цивільного позову є суттєвим порушенням процесуального закону, а отже - безумовною підставою для скасування вироку суду в частині вирішення цивільного позову, з наступним направленням справи до цього суду на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства під час якого слід вирішити вказані цивільні позови відповідно до вимог чинного законодавства, з врахуванням доводів, викладених в апеляційних скаргах.

Враховуючи вище наведені обставини, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про часткове задоволення апеляційних скарг представників потерпілих адвокатів ОСОБА_10 та ОСОБА_5 .

З огляду на наведене вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання є таким, що не відповідає вимог закону, оскільки, судом неправильно застосовано закон України, а саме застосовано закон, який не підлягав застосуванню, що призвело до призначення судом обвинуваченому покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого та є підставою для скасуванню вироку та ухвалення судом апеляційної інстанції нового вироку, відповідно до положень ст. 409, 413, 414 КПК України.

Керуючись статтями 376, 405, 407, 409, 412, 414, 418, 420, 424, 426, 532 КПК України,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 ,- залишити без задоволення.

Апеляційні скарги адвоката ОСОБА_5 в інтересах потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_10 в інтересах потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , - задовольнити частково.

Вирок Біляївського районного суду Одеської області від 6 квітня 2023 року стосовно ОСОБА_9 скасувати в частині призначення покарання та в частині вирішення цивільного позову. Ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_9 покарання за ч.3 ст.286 КК України у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.

Цей же вирок в частині вирішення цивільних позовів законного представника ОСОБА_6 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_16 , малолітніх ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_7 до ТОВ «Аванта Транс» про відшкодування моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення; ОСОБА_13 до ТОВ «Аванта Транс», третя особа: ОСОБА_9 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчиненням кримінального правопорушення; ОСОБА_20 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_11 до ТОВ «Аванта Транс», третя особа: ОСОБА_9 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчиненням кримінального правопорушення; ОСОБА_12 ТОВ «Аванта Транс», третя особа: ОСОБА_9 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчиненням кримінального правопорушення скасувати.

Призначити в цій частині новий судовий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Вирок суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Повний текст вироку буде проголошено 16 вересня 2024 року о 10 годині 00 хвилин.

Головуючий

Судді