Провадження №11-кп/801/1098/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2024 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

зі секретарем судового засідання: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 та апеляційну скаргу з доповненнями засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 15.08.2024 року про відмову у задоволенні клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_7 про звільнення його з зали суду від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі

за участі сторін провадження:

прокурора: ОСОБА_8

захисника: ОСОБА_6

засудженого: ОСОБА_7

ВСТАНОВИВ:

Захисник ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, просила скасувати ухвалу Вінницького міського суду 15.09.2024 року та ухвалити нову, якою клопотання ОСОБА_7 задоволити.

Засуджений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу з доповненнями, просив скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 15.08.2024 року, постановити нову ухвалу, застосувати норму рішення Європейського суду з прав людини у справі «Bancsok and Laszlo Magyar (№ 2) проти Угорщини» (заяви № 52374/15 та 53364/15), яке є для України джерелом права, звільнити його з зали суду від подальшого відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі за вироком Кіровоградського обласного суду від 04.12.1995року, що набрав чинності 28.03.1996 року ухвалою Верховного суду України за відсутністю обгрунтованих пенологічних підстав для його подальшого тримання в місцях позбавлення волі.

В доповненнях до апеляційної скарги засуджений просив звільнити його з зали суду, як 64 річного чоловіка, який вже відсидів понад 30 років покарання у вигляді довічного позбавлення, подальше застосування якого до нього є жорстоким, нелюдським, таким, що принижує його гідність.

Вимоги апеляційної скарги захисника мотивовано тим, що судом не надано належної уваги, тому що у ОСОБА_7 строк перебування в ув`язненні майже 31 рік; його вік становить повних 64 роки; адміністрація установи колегіально характеризує засудженого позитивно та клопоче про його звільнення.

Омбудсмен України вже вчетверте клопоче перед Президентом України про його звільнення, три роки поспіль засуджений ОСОБА_7 особисто на зароблені гроші через редакцію газети "В`язень" надає посильну допомогу нашим воїнам.

Крім того, засуджений закінчив багато міжнародних навчальних закладів, працює головним редактором газети "В`язень", позитивно характеризується.

За весь час перебування в місцях позбавлення волі жодного разу не порушив встановлений режим утримання, має двадцять три заохочення від керівництва установи, за всіма характеристиками та психологічними дослідженнями має найнижчий рівень загрози суспільству, тобто не є небезпечним для нього. є віруючою людиною. має дружину, онуків, з якими підтримує зв`язок.

Оскаржуване рішення порушує право ОСОБА_7 на справедливий судовий розгляд, захист прав та інтересів судом, ст.55 Конституції України, ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, не узгоджується з рішенням "Banesok and Laszlo Magyar (№ 2) проти Угорщини» від 28.10.2024 року заяви ( 52374/15 та 53364/15).

Вимоги апеляційної скарги з доповненнями засудженого мотивовано тим, що 28 жовтня 2021 року Європейський суд із прав людини ухвалив рішення щодо

довічно засуджених (справа «Banesok and Laszlo Magyar (№ 2) проти Угорщини», заяви № 52374/15та 53364/15).

На думку високих суддів, прохання про дострокове звільнення має розглядатися не пізніше ніж через 25 років після винесення вироку про довічне ув`язнення з наступними періодичними переглядами.

Цим рішенням Європейський суд із прав людини встановив межу, яка не може перевищувати понад 25 років для довічно ув`язнених, щоб вони мали право подати на дострокове звільнення, тобто через 25 років суд може звільнити з-під варти довічно ув`язнену людину, якщо її показники відповідатимуть встановленим критеріям для такого звільнення.

На сьогодні засудженому виповнилося повних 64 роки, а строк ого перебування в ув`язненні з урахуванням ч. 5 ст. 72 КК України становить майже 31 рік.

За весь час свого перебування у в`язниці він жодного разу не порушив встановлений режим утримання, має двадцять три заохочення від керівництва.

За всіма характеристиками та психологічними дослідженнями має найнижчий рівень загрози суспільству, тобто не є небезпечним для нього.

З початку повномасштабної агресії Росії проти нашої України тричі офіційно просив узяти мене боронити нашу країну будь-яким чином, закінчив багато міжнародних навчальних закладів. Засудженим розроблено та здійснено

міжнародний християнський проект «В`язень», який протягом 12 років об`єднує людей у Божій любові в багатьох країнах світу.

Є головним редактор міжнародної християнської газети «В`язень», також ним створено християнський сайт «В`язня»: prisoner.news; модуль-проєкт майбутнього реабілітаційного центру, який уже є реальним, але у зв`язку з війною тимчасово перебуває на стадії консервації.

За 30 років перебування під вартою адміністрація установи характеризує його виключно з позитивного боку, співпрацює з багатьма церквами та міжнародними місіями з багатьох країн світу, своєю поведінкою та своєю роботою довів не лише адміністрації установи, а й усьому суспільству загалом, що він гідний бути на волі серед людей і робити ще багато всього доброго для своєї вітчизни.

Наявність чітких підстав скорочення довічного ув`язнення є важливим елементом реабілітації таких засуджених, а саме: з одного боку, засуджені одержують можливість оцінювати, на якому етапі процесу реабілітації вони перебувають, і, відповідно, у них підтримується мотивація продовжувати свої зусилля; а з іншого боку, встановлення критеріїв гарантує, що право на скорочення довічного ув`язнення може бути реалізовано, що воно не є ефемерним, а реальним і ефективним. Невизначеність процедури помилування в Україні та відсутність чітких критеріїв призводить до -неефективності права на скорочення довічного ув`язнення, що рівнозначне його практичній відсутності.

Звільнитися за допомогою умовно-достроковго звільнення у засудженого немає жодної можливості, бо досі Україна не ухвалила відповідних законів згідно з вимогами ЄСПЛ у справі «Петухов проти України (№ 2)» від 12.03.2019 та вимогами Рішення Конституційного Суду України від 16.09.2021 № 6-р(II)/2021 (далі Рішення № 6-р(II)/2021), сформульованими в підпункті 4.1 мотивувальної частини: «...заміна невідбутої астини покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням не має бути ередумовою умовно-дострокового звільнення».

Також просить врахувати, що відповідно до нової редакції ч.3 ст. 64 КК України довічне позбавлення волі не застосовується до осіб,що вчинили злочин у віці до 18 років та до осіб у віці 65 років.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника, апеляційна скарга з доповненнями засудженого ОСОБА_7 не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційних скарг.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Перевіряючи в апеляційному порядку ухвалу суду першої інстанції, судом апеляційної інстанції встановлено, що зазначені вимоги закону судом дотримані.

Висновки суду про відмову у задоволенні клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_7 про звільнення його з зали суду від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі є обґрунтованими.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції з`ясував питання розуміння ОСОБА_7 альтернативного порядку заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на строкове покарання, передбачене ст. 82 КК України, з`ясував всі обставини, з урахуванням практики ЄСПЛ, норм матеріального та процесуального права, дійшов висновку щодо відмови у задоволенні клопотання.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 засуджений вироком судової колегії в кримінальних справах Кіровоградського обласного суду від 04.12.1995 року за вчинення злочинів, передбачених ст. 93 п.п. «а», «г», ч.2 ст. 81, ч.1 ст..222 КК України, на підставі ст. 42 КК України до покарання у вигляді смертної кари.

Ухвалою судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 28 березня 1996 року касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 та інших залишено без задоволення, а вирок судової колегії в кримінальних справах Кіровоградського обласного суду від 04.12.1995 року відносно ОСОБА_7 залишено без змін.

Ухвалою Судової колегії в кримінальних справах Кіровоградського обласного суду від 19.06.2000 року покарання у вигляді смертної кари ОСОБА_7 змінено на довічне позбавлення волі.

На даний час засуджений ОСОБА_7 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі.

Доводи сторони захисту щодо звільнення ОСОБА_7 з зали суду від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі на підставі рішення Європейського суду з прав людини у справі «Bancsok and Laszlo Magyar (№ 2) проти Угорщини» (заяви № 52374/15 та 53364/15) суд апеляційної інстанції не приймає.

У рішенні ЄСПЛ «Ласло Магьяр проти Угорщини», вказано, що Європейська конвенція з прав людини (далі - ЄКПЛ) не забороняє державам засуджувати осіб, що вчинили серйозні злочини, до невизначеного строку покарання у виді позбавлення волі, яке дозволяє тривале тримання під вартою правопорушника у випадку необхідності захисту населення, при цьому це особливо вірно для осіб, визнаних винуватими у вбивстві та інших тяжких злочинах проти особистості. Той факт, що такий засуджений, можливо, відбув тривалий термін тюремного ув`язнення, не зменшує позитивне зобов`язання держави по захисту населення; держава може виконати це зобов`язання, продовжуючи тримати під вартою таких довічно ув`язнених до тих пір, доки вони залишаються небезпечними.

Враховуючи національне законодавство та практику ЄСПЛ, Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків: а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі.

Однак заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо правотворення, які належать законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Підсумовуючи зазначене, як ЄСПЛ, так КСУ і Верховний Суд констатували de facto певну законодавчу прогалину в питаннях неможливості в Україні здійснювати оцінку змін поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції, але вказаного роду прогалини мають усуватися виключно законодавцем, а не судом, оскільки при вирішенні конкретного клопотання засудженого у кримінальному провадженні правозастосувач, яким в даному випадку є суд, повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він застосував, у межах своєї компетенції, суворо дотримуватися процедури розгляду порушених особою питань, тобто користуватися принципом законності, згідно якого «дозволено робити лише те, що передбачено в законі» (ст. 19 Конституції України, Рішення КСУ № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року).

Суд першої інстанції звертав увагу на те, що рішення ЄСПЛ у справі «Bancsok and Laszlo Magyar (№ 2) проти Угорщини» (заяви № 52374/15 та 53364/15) Палата ЄСПЛ постановила одноголосно, що було порушення статті 3 (заборона нелюдського або такого, що принижує гідність поводження) Конвенції про права людини та стосувалася призначення довічного ув`язнення з правом умовно-дострокового звільнення лише після 40 років позбавлення волі та дав оцінку доводам захисника та засудженого ОСОБА_7 , керуючись положеннями кримінального кодексу України, з урахуванням Рішення Конституційного Суду від 05.10.2005 року № 6-рп/2005, практики Верховного Суду

Доводи апеляційних скарги сторони захисту з приводу того, що підставою для звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі є відбуття ОСОБА_7 майже 30 років є безпідставними.

Пункт 4.1 рішення Другого сенату Конституційного Суду України зобов`язав Верховну Раду України усунути невідповідність окремих положень КК Основному Закону шляхом запровадження правового механізму, здатного забезпечити засудженим до довічного позбавлення волі реалістичну перспективу звільнення.

Таким чином покарання у виді довічного позбавлення волі, не було визнано таким, що не відповідає Конституції України.

Законом України від 18 жовтня 2022 року № 2690-IX (чинним від 6 листопада 2022 року) «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» внесено зміни до кримінального закону. Зокрема, положеннями ч. 5 ст. 82 КК, в новій редакції передбачено, що покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі на строк від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_7 засуджений до покарання у виді довічного позбавлення волі, тому факт відбуття ним більше 30 років у місцях позбавлення волі не є законною підставою для звільнення з зали суду від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі .

З питанням про заміну покарання з довічного позбавлення волі на певний строк ОСОБА_7 не звертався, оскільки вважає це недоцільним, враховуючи його особу, строк покарання, який він відбув.

Аналізуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції під час розгляду клопотання засудженого повністю дотримався вимог кримінального закону та розділу 8 КПК України, та обґрунтовано дійшов висновку про відмову в його задоволенні.

Те, що ОСОБА_7 не порушував порядку відбування покарання, перебуває у активному стані ресоціалізації, усвідомлює своє відновлення в соціальному статусі члена суспільства, прагне до повернення до самостійного загальноприйнятого соціально-нормального життя у суспільстві, звернення вчетверте омбудсменом України до Президента України про його звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі не можуть слугувати підставою для задоволення клопотання .

Викладені захисником, засудженим в ході судового розгляду та в апеляційній скарзі з доповненнями обставини були в повній мірі перевірені та враховані як судом першої, так і апеляційної інстанції при прийняті рішення.

За таких обставин колегія судів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою, підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 419 КПК України , суд апеляційної інстанції,-

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника, апеляційної скарги з доповненнями засудженого ОСОБА_7 .

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 15.08.2024 року про відмову у задоволенні клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_7 про звільнення його з зали суду від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4