Номер провадження: 11-сс/813/1417/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.09.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Приморського райсуду м. Одеси від 04.09.2024, якою в межах к/п №0000545 від 14.07.2023 стосовно:

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Цебрикове Великомихайлівського р-ну Одеської обл., громадянина України, неодруженого, офіційно не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 20.12.2022 Приморським райсудом м. Одеси за ч. 1 ст. 122 КК України до 3 років позбавлення волі з іспитовим строком на 2 роки;

- підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, обрано за його відсутності в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою слідчого судді в межах к/п №0000545 від 14.07.2023 задоволено клопотання слідчого СВ ВП №5 ОРУП №1 ГУНП в Одеській обл. ОСОБА_9 та обрано стосовно ОСОБА_8 , підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, за його відсутності в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Мотивуючи своє рішення, слідчий суддя послався на те, що ОСОБА_8 обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, його оголошено в міжнародний розшук та органом досудового розслідування було доведено факт переховування підозрюваного від органів досудового розслідування та суду.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , не погодився із оскаржуваною ухвалою, вважаючи її незаконною, необґрунтованою та невмотивованою з огляду на наступні обставини:

- заявлені органом досудового розслідування ризики, передбачені ст. 177 КПК України, є необґрунтованими, натомість, матеріали провадження не містять жодних відомостей про здійснення виклику ОСОБА_8 у встановлений законом спосіб до органу досудового розслідування, а також підтверджень належного повідомлення останнього про набуття ним статусу підозрюваного; після початку досудового розслідування, перебуваючи на волі, ОСОБА_8 жодних дій щодо знищення, приховування або спотворення речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, не вчиняв; не надано підтверджень вчинення впливу на свідків з боку підозрюваного;

- поза увагою слідчого судді залишилось те, що матеріали клопотання не містять достатніх даних стосовно оголошення міжнародного розшуку підозрюваного ОСОБА_8 , зокрема, направлення постанови до відповідного департаменту (відділу) міжнародного співробітництва НПУ, здійснення відповідного запиту до Генерального секретаріату чи Національного центрального бюро Інтерполу, тощо.

Посилаючись на викладені обставини, захисник ОСОБА_7 просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про обрання стосовно ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Захисник ОСОБА_7 в судове засідання апеляційного суду, призначене на 16.09.2024, не з`явилась, хоча була своєчасно та належно сповіщена про дату та час розгляду, натомість, подала заяву про відкладення судового засідання у зв`язку із сімейними обставинами, що стало підставою для відкладення апеляційного розгляду на іншу дату.

В подальшому, в судове засідання апеляційного суду, призначене на 23.09.2024, захисник ОСОБА_7 повторно не з`явилась, не зважаючи на належне та своєчасне сповіщення про дату, час та місце апеляційного розгляду, про причини неприбуття не повідомила та жодних клопотань на адресу суду не подавала.

Враховуючи неявку захисника в судове засідання без поважних причин, колегія суддів, керуючись при цьому вимогами ч. 4 ст. 405 КПК України та з`ясувавши думку прокурора, вважає за можливе апеляційний розгляд проводити за відсутності сторони захисту.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали судового провадження та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частина 1 ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Приймаючи до розгляду вищевказану апеляційну скаргу сторони захисту, апеляційний суд звертає увагу на те, що питання можливості оскарження в апеляційному порядку ухвали слідчого судді про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за відсутності підозрюваного в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України до недавнього часу викликало спори в судовій практиці, на підставі чого у постанові від 14.02.2022 Об`єднана палата ККС у складі ВС (далі Суд) у справі №991/3440/20 дійшла висновку про те, що ухвала слідчого судді, суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, постановлена в порядку ч. 6 ст. 193 КПК, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 309 КПК може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Так, в мотивувальній частині зазначеної постанови Суд послався на те, що законодавець ототожнює розглядувані поняття «застосування запобіжного заходу» та «обрання запобіжного заходу», використовуючи їх як синонімічні (тотожні за своїм правовим значенням), при цьому, рішення слідчого судді, суду про обрання запобіжного заходу, прийняте в порядку ч. 6 ст. 193 КПК, за своїми правовими наслідками підпадає під поняття «постанова про утримання під вартою» в розумінні ст. 25 Європейської конвенції про видачу правопорушників.

Разом з тим, ч. 1 ст. 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Системний аналіз оскаржуваної ухвали свідчить про те, що слідчий суддя зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Частина 6 ст. 193 КПК України встановлює, що слідчий суддя, суд розглядає клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та може обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого лише у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених ст. 177 цього Кодексу, а також наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук. У такому разі після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

Відповідно до вимог ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

В свою чергу, положення ч. 2 ст. 177 КПК України передбачають, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Так, відповідно до п. 219 рішення у справі «Нечипорук та Йонкало проти України» від 21.04.2011, заява №42310/04, суд повторює, що термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Органами досудового розслідування ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, зокрема, у тому, що він 13.07.2023 приблизно о 23 год., перебуваючи біля продуктового магазину за адресою: АДРЕСА_2 , в ході сутички з ОСОБА_10 , реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на заподіяння останньому тяжких тілесних ушкоджень, діючи умисно, протиправно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, раптово наблизився до ОСОБА_10 та умисно наніс йому декілька потужних, нищівних ударів руками, стиснутими в кулаки, в обличчя та тулуб, внаслідок чого потерпілий ОСОБА_10 втратив свідомість та впав на землю, тим самим умисно спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травма, струсу головного мозку важкого ступеня, забою та набряку головного мозку, перелому кісток основи черепа, з якими ОСОБА_10 був доставлений каретою швидкої медичної допомоги до КНП «Міська клінічна лікарня №1» ОМР, де йому була надана невідкладна медична допомога, а ОСОБА_8 після скоєння кримінального правопорушення втік в невідомому напрямку з метою уникнення кримінальної відповідальності за скоєний злочин.

Згодом, 16.07.2023 потерпілий ОСОБА_10 , не приходячи до тями, від отриманих травм у вигляді: важкої черепно-мозкової травми, забою-розтрощення головного мозку важкого ступеня зліва, гострої субдуральної гематоми лівої гемісфери, гострої епідуральної гематоми справа, перелому склепіння черепу з переходом на основу, дислокаційного синдрому, набряку головного мозку, набряку легень, перелому нижньої щелепи зліва, перелому 7,8 ребер зліва, умисно заподіяних йому ОСОБА_8 , помер в КУ «Міська клінічна лікарня №1».

Зазначена підозра ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України сторонами кримінального провадження не оскаржується та підтверджується матеріалами, долученими до клопотання слідчого про обрання запобіжного заходу.

Окрім цього, в даному контексті колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на позицію, викладену в рішенні від 28.10.1994 у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88, відповідно до якої, факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування.

Що стосується посилань сторони захисту на те, що матеріали провадження не містять підтверджень належного повідомлення ОСОБА_8 про набуття ним статусу підозрюваного в зазначеному кримінальному провадженні, апеляційний суд наголошує на наступному.

Частиною 1 ст. 42 КПК України встановлено, що підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому ст.ст. 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок не встановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 278 КПК України, письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Повідомлення у кримінальному провадженні, згідно з ч. 3 ст. 111 КПК України, здійснюється у випадках, передбачених цим Кодексом, у порядку, передбаченому главою 11 цього Кодексу, за винятком положень щодо змісту повідомлення та наслідків неприбуття особи.

При цьому, глава 11 КПК України містить нормативне регулювання здійснення в кримінальному провадженні викликів слідчим, прокурором, а також регулює судовий виклик та привід.

Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 135 КПК України, особа викликається до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду шляхом вручення повістки про виклик, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення виклику по телефону або телеграмою.

На підставі аналізу матеріалів судового провадження вбачається, що 17.07.2023 ст. слідчим СВ ВП №5 ОРУП №1 ГУНП в Одеській обл. ОСОБА_11 складено та прокурором погоджено повідомлення про підозру ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України (а.с. 25-26).

На виконання вимог ч. 2 ст. 135 КПК України, зазначене повідомлення про підозру 18.07.2023 було надіслано засобами поштового зв`язку на відому органу досудового розслідування адресу проживання підозрюваного ОСОБА_8 АДРЕСА_1 (а.с. 26, зворотна сторона).

В подальшому, із листа начальника відділу міжнародного поліцейського співробітництва ГУНП в Одеській обл. ОСОБА_12 від 15.11.2023 стало відомо, що гр. України ОСОБА_8 був затриманий правоохоронними органами респ. Вірменії за фактом використання підробленого документу для перетину державного кордону (а.с. 28).

За таких обставин, апеляційний суд констатує, що органу досудового розслідування на момент складення та вручення повідомлення про підозру 17.07.2023 не було відомо точне місцезнаходження та перебування ОСОБА_8 , на підставі чого, на переконання колегії суддів стороною обвинувачення було забезпечено дотримання прав ОСОБА_8 щодо належного вручення останньому повідомлення про підозру в передбачений кримінальним процесуальним законом спосіб та останній набув статусу підозрюваного.

При цьому, колегія суддів також зауважує на тому, що норми чинного кримінального процесуального закону не передбачають можливості відкладення вручення повідомлення про підозру до настання певних сприятливих обставин для його вручення особі, яка не може отримати таке повідомлення в день його складення, натомість, ст.ст. 135, 278, 279 КПК України містять імперативне правило, згідно якого повідомлення про підозру вручається або надсилається в день його складення слідчим або прокурором.

Таким чином, на переконання апеляційного суду, повідомлення про підозру від 17.07.2023 вручено ОСОБА_8 у спосіб, передбачений чинним кримінальним процесуальним законом для вручення повідомлень, зокрема, у порядку здійснення виклику в кримінальному провадженні за ч. 2 ст. 135 КПК України, тобто органом досудового розслідування було вжито всіх можливих заходів для вручення ОСОБА_8 повідомлення про підозру з урахуванням відсутності у органу досудового розслідування на момент вручення повідомлення достовірних відомостей щодо точного місця знаходження підозрюваного.

Враховуючи викладене вище та всупереч твердженням сторони захисту, колегія суддів доходить висновку про те, що ОСОБА_8 в зазначеному к/п №0000545 статусу підозрюваної особи набув.

Водночас, колегія суддів, погоджуючись із висновком слідчого судді, зауважує на існуванні в зазначеному кримінальному провадженні доведених органом досудового розслідування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, зокрема, ризику переховування підозрюваного ОСОБА_8 від органів досудового розслідування та суду, незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні, обумовлені підозрою у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, відповідальність за який передбачена у виді позбавлення волі на строк від 7-ми до 10-ти років, внаслідок вчинення якого наступила смерть потерпілого; фактичним переховуванням від органів досудового розслідування поза межами України; процесуальною можливістю ознайомлюватись із матеріалами кримінального провадження та, як наслідок, анкетними даними свідків у кримінальному провадженні, які підлягають безпосередньому допиту судом 1-ої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження по суті.

На переконання колегії суддів, в даному випадку тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному ОСОБА_8 у разі визнання винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину сама по собі може бути достатнім мотивом для здійснення дій, направлених на переховування підозрюваного від органів досудового розслідування й суду та зазначена позиція апеляційного суду кореспондується із практикою ЄСПЛ, який в рішенні «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Окрім того, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Водночас, в п. 58 рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови» («Becciev v. Moldova») ЄСПЛ зазначив, що ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних із характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

Колегія суддів також враховує правову позицію ЄСПЛ, викладену у рішенні «Ферарі-Браво проти Італії», відповідно до якої затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

Окрім того, колегія суддів враховує також той факт, що ОСОБА_8 раніше вже притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічного кримінального правопорушення проти життя та здоров`я особи, зокрема, вироком Приморського райсуду м. Одеси від 20.12.2022 був визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, із призначення узгодженого сторонами покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, та на підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку 2 роки (справа №522/12892/22).

Обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК України, що виключають можливість застосування стосовно підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, ні слідчим суддею, ні апеляційним судом під час апеляційного розгляду скарги не встановлено.

Водночас, суд апеляційної інстанції критично оцінює посилання сторони захисту на відсутність в матеріалах провадження достатніх даних стосовно оголошення підозрюваного ОСОБА_8 в міжнародний розшук з огляду на наступні обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 281 КПК України, якщо під час досудового розслідування місцезнаходження підозрюваного невідоме або він виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України чи за межами України та не з`являється без поважних причин на виклик слідчого, прокурора за умови його належного повідомлення про такий виклик, слідчий, прокурор оголошує розшук такого підозрюваного.

До оголошення підозрюваного в розшук слідчий, прокурор зобов`язаний вжити заходів щодо встановлення його місцезнаходження.

Частиною 2 ст. 281 КПК України передбачено, що про оголошення розшуку виноситься окрема постанова, якщо досудове розслідування не зупиняється, або вказується в постанові про зупинення досудового розслідування, якщо таке рішення приймається, відомості про що вносяться до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

На підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що постановою слідчого СВ ВП №5 ОРУП №1 ГУНП в Одеській обл. ОСОБА_9 від 21.11.2023 ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України було оголошено в міжнародний розшук (а.с 29-30).

Підставою для винесення зазначеної постанови послугувало те, що на теперішній час встановити місцезнаходження підозрюваного ОСОБА_8 на території України не уявляється можливим у зв`язку із тим, що 14.10.2023 останній прибув до міжнародного аеропорту «Zvartnost» (респ. Вірменія) рейсом Кишинів-Єреван та надав паспорт гр. України для виїзду за кордон на ім`я іншої особи ОСОБА_13 .

В цьому контексті колегія суддів наголошує на тому, що постанова про оголошення особи в міжнародний розшук є єдиним підтвердженням існування юридичного факту оголошення такої особи саме в міжнародний розшук в розумінні вимог вищевикладених ст. 281 та ч. 6 ст. 193 КПК України, а момент, з якого особа вважається такою, що оголошена у міжнародний розшук, співпадає із часом винесення самої такої постанови про оголошення міжнародного розшуку особи.

Разом із тим, п. 1 розділу IV Інструкції про порядок використання правоохоронними органами України інформаційної системи Міжнародної організації кримінальної поліції Інтерпол, затвердженої Наказом МВС України, Офісу Генерального прокурора, НАБУ, СБУ, ДБР, МФУ, МЮУ №613/380/93/228/414/510/2801/5 від 17.08.2020 (надалі Інструкція), встановлено, що уповноважений підрозділ запитує публікацію Генеральним секретаріатом Інтерполу Червоного оповіщення щодо осіб, які розшукуються з метою їх затримання, арешту, обмеження свободи пересування та подальшої видачі (екстрадиції) в Україну.

Публікація Червоного оповіщення запитується за таких умов:

- вчинене особою діяння кваліфіковано як злочин відповідно до КК України;

- особу в установленому законодавством порядку оголошено в розшук правоохоронними органами України:

- для притягнення до кримінальної відповідальності за злочин, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк не менше двох років;

- для виконання вироку, яким особу засуджено до позбавлення волі на термін щонайменше шість місяців, або якщо невідбута особою частина покарання становить не менше шести місяців.

Для запиту публікації Генеральним секретаріатом Інтерполу Червоного оповіщення правоохоронний орган України надсилає уповноваженому підрозділу формуляр для запиту публікації Червоного оповіщення, а також таку відповідну інформацію та документи, до яких також відносяться завірена копія постанови про оголошення розшуку особи (постанови про зупинення досудового розслідування), а також завірена копія ухвали слідчого судді про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (у тому числі в перекладі на одну з робочих мов Інтерполу) на стадії досудового розслідування.

При цьому, однією із цілей міжнародного співробітництва правоохоронних органів України з органами Інтерполу, НЦБ іноземних держав, компетентними органами іноземних держав та міжнародними установами з використанням інформаційної системи Інтерполу є, відповідно до вищезгаданої Інструкції, установлення місцезнаходження осіб, які розшукуються, з метою їх затримання, арешту, обмеження свободи пересування та подальшої видачі (екстрадиції).

З урахуванням вищевикладених вимог законодавства апеляційний суд констатує, що оголошення особи в міжнародний розшук на стадії досудового розслідування кримінального провадження, тобто за умови перебування такої особи в процесуальному статусі підозрюваного, можливе постановою органу, який здійснює досудове розслідування такого кримінального провадження.

Прийняття слідчим такого процесуального рішення в межах кримінального провадження є лише першим етапом для оголошення особи, яка підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, в розшук, в подальшому, на підставі такого рішення та шляхом збору інших, передбачених законом документів, серед яких також і ухвала слідчого судді (суду) про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, готується запит публікації Червоного оповіщення до Генерального секретаріату Інтерполу, що фактично і є моментом оголошення особи в міжнародний розшук, оскільки саме за допомогою використання інформаційної системи Інтерполу забезпечується можливість встановлення місцезнаходження осіб на території країн-учасниць Інтерполу.

За таких обставин, постанова слідчого про оголошення особи в міжнародний розшук та ухвала суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є тими умовами, за яких правоохоронні органи України можуть ефективно використовувати інформаційну систему Інтерполу задля виконання завдань кримінального провадження, зокрема, встановлення місцезнаходження осіб, які переховуються від правосуддя у разі, коли всі можливості внутрішньодержавного розшуку були вичерпані.

Факт не долучення органом досудового розслідування до клопотання будь-яких підтверджень направлення постанови до відповідного департаменту міжнародного співробітництва НПУ, тощо на підтвердження оголошення підозрюваного ОСОБА_8 в міжнародний розшук, на який посилається захисник в апеляційній скарзі, не свідчить про фактичне неоголошення ОСОБА_8 в міжнародний розшук, оскільки для запиту публікації Інтерполом Червоного оповіщення необхідний певний перелік документів, серед яких також і ухвала слідчого судді про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, внаслідок чого постановлення такої ухвали вочевидь повинно передувати розміщенню інформації про розшук особи в базах даних Інтерполу.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд констатує, що оголошення підозрюваного ОСОБА_8 в міжнародний розшук в зазначеному кримінальному провадженні, всупереч твердженням сторони захисту, належним чином підтверджується долученими до клопотання слідчого матеріалами провадження та є умовою ефективного використання можливостей Інтерполу задля встановлення місцезнаходження осіб, які перебувають поза межами України та переховуються від органів досудового розслідування.

Підсумовуючи все вищевикладене, апеляційний суд доходить стійкого переконання про те, що органом досудового розслідування, на виконання вимог ст. 194 та ч. 6 ст. 193 КПК України, було доведено у сукупності факт набуття ОСОБА_8 у встановленому законом порядку статусу підозрюваної особи в к/п №0000545, обґрунтованість підозри останнього у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, оголошення його у міжнародний розшук відповідно до вимог закону, а також наявність в зазначеному провадженні ризиків переховування від органів досудового розслідування та суду, незаконного впливу на свідків, а також недостатності застосування більш м`яких запобіжних заходів, внаслідок чого слідчий суддя дійшов обґрунтованого, вмотивованого та вірного висновку про необхідність обрання підозрюваному ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за його відсутності в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України, якого будо достатньо для забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного та запобігання наявним вище ризикам.

В зазначеному аспекті колегія суддів вважає за необхідне звернути особливу увагу на той факт, що рішення слідчого судді про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за відсутності підозрюваної особи в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України не є остаточним застосуванням стосовно особи запобіжного заходу, натомість, за своєю правовою природою не призводить до негайного взяття особи під варту, а виступає підставою для затримання й доставки цієї особи до місця кримінального провадження.

Вказана позиція апеляційного суду узгоджується з правовим висновком викладеним у постанові ОП ККС у складі ВС від 14.02.2022 у справі №991/3440/20 (провадження №51-5359кмо21), відповідно до якого рішення слідчого судді, суду про обрання запобіжного заходу, прийняте в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України, за своїм правовими наслідками підпадає під поняття «постанова про утримання під вартою» в розумінні ст. 25 Європейської конвенції про видачу правопорушників. У такому разі після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

У даному випадку обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за відсутності підозрюваного, обвинуваченого, хоча й не призводить до негайного взяття особи під варту, однак виступає правовою підставою для затримання і доставки цієї особи до місця кримінального провадження.

Тобто, на відміну від затриманої особи з метою приводу, яка має гарантії не пізніше 36 годин з моменту затримання бути звільненою або доставленою до слідчого судді, суду, який постановив ухвалу про дозвіл на затримання з метою приводу, затримана особа на підставі ухвали слідчого судді, суду, постановленої в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України, може бути затриманою та утримуватись під вартою протягом усього часу, необхідного для екстрадиції та доставки її до місця кримінального провадження.

Отже, обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 193 КПК України, має правовим наслідком обмеження права на свободу та особисту недоторканність.

Відтак, зазначене судове рішення має неабияке значення для правозастосовної практики та дає змогу нарешті впевнено стверджувати, що поняття «обрання» та «застосування» запобіжних заходів мають практично однакове змістовне наповнення, з тією лише різницею, що така ухвала про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є документом, на підставі якого здійснюється затримання особи як на території України, так і за її межами, здійснюється доставка особи до місця кримінального провадження, та в подальшому вирішується питання про безпосереднє застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на інший, більш м`який запобіжний захід.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить достатніх та переконливих підстав для задоволення апеляційної скарги захисника та скасування законної, обґрунтованої та вмотивованої ухвали слідчого судді.

Керуючись ст.ст. 24, 115, 177, 183, 193, 194, 370, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 04.09.2024, якою стосовно ОСОБА_8 , підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, обрано за його відсутності в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4