Справа № 443/548/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/742/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові у режимі відеоконференції апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах особи, щодо якої подано клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ходорів Жидачівського району Львівської області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на ухвалу Жидачівського районного суду Львівської області від 24 червня 2024 року про застосування примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу зі суворим наглядом,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

особи, щодо якої застосовані примусові заходи медичного характеру, ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_6 ,

законного представника ОСОБА_9 ,

представника КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» ОСОБА_10 ,

в с т а н о в и л а:

вищенаведеною ухвалою застосовано до ОСОБА_7 примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу зі суворим наглядом.

Запобіжний захід, застосований до ОСОБА_7 , у виді поміщення до закладу з надання психіатричної допомоги в умовах, що виключають його небезпечну поведінку, а саме до Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» до набрання ухвалою суду законної сили - залишено без зміни.

Вирішено питання з арештом майна та речовими доказами.

Згідно з ухвалою, ОСОБА_7 , 27.12.2023 приблизно о 07 години 20 хвилин разом із своїм знайомим ОСОБА_11 , зайшли до будинку АДРЕСА_2 , де проживає ОСОБА_12 та в приміщенні кухні почали розпивати спиртні напої.

Цього ж дня, близько 09 години 00 хвилин ОСОБА_7 разом із ОСОБА_11 , вийшли з будинку ОСОБА_12 і направились на територію колишнього ринку, що розташований за адресою АДРЕСА_3 , де в період з 09 години 00 хвилин по 13 годину 00 хвилин продовжили розпивати спиртні напої. Під час розпивання спиртних напоїв між ОСОБА_7 та ОСОБА_11 раптово виникали словесні конфлікти, які неодноразово переростали у бійку.

В подальшому, в період між 09 години 00 хвилин по 13 години 00 хвилин, більш точного часу в ході розслідування не встановлено, за вищевказаною адресою, ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, під час бійки наніс ОСОБА_11 , декілька ударів кулаками обох рук та ногами в ділянку обличчя та голови, в результаті чого спричинив останньому тілесні ушкодження, а саме тупу травму голови: крововиливи в м`які тканини в скроневій ділянці зліва, тім`яно-потиличній ділянок голови справа; крововиливи під твердою та м`які мозкові оболонки потиличних долей головного мозку, навколо орбітальні крововиливи довкола обох очей, які згідно висновку судово-медичної експертизи, утворились внаслідок контакту з твердими предметами, за ступенем тяжкості відносно живої особи, відносяться до тяжкого тілесного ушкодження по небезпеці для життя в момент заподіяння. З отриманими тілесними ушкодженнями ОСОБА_11 цього ж дня був доставлений на лікування до ВП «Лікарня інтенсивного лікування» КНП «ТМО «СМОЛ»» де 06.01.2024, не приходячи до свідомості, помер внаслідок отриманих тяжких тілесних ушкоджень, що в даному випадку знаходиться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано органом досудового розслідування за ч. 2 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого.

Разом з тим, відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №68 від 19 січня 2024 року, у даний час ОСОБА_7 страждає тяжким психічним розладом у формі простої шизофренії із стійким, вираженим дефектом в емоційно-вольовій сфері, не може усвідомлювати свої дії та керувати ними. В період інкримінованого правопорушення ОСОБА_7 також страждав тяжким психічним розладом у формі простої шизофренії із стійким, вираженим дефектом в емоційно-вольовій сфері, не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Рекомендовано застосування стаціонарних примусових заходів медичного характеру у вигляді поміщення до спеціального лікувального закладу з метою його обов`язкового лікування, а також запобігання вчинення ним суспільно небезпечних дінь відповідно до положень статті 92 КК України (т. 1, а.с. 216-219).

Зазначений висновок не викликає у суду сумнівів та свідчить про те, що особа в період інкримінованих дій страждала на психічний розлад, який зумовлює її неосудність і викликає потребу в застосуванні щодо неї примусових заходів медичного характеру вказаних у висновку.

Не погоджуючись з цією ухвалою, адвокат ОСОБА_6 в інтересах особи, щодо якої подано клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру, ОСОБА_7 звернулася з апеляційною скаргою, у якій просить ухвалу Жидачівського районного суду Львівської області від 24 червня 2024 року скасувати і постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора.

В обґрунтування апеляційних вимог захисник покликається на те, що оскаржена ухвала прийнята з порушенням вимог кримінального процесуального закону, а викладені у судовому рішенні висновки не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Зокрема, вказує на те, що стороною обвинувачення первинно має бути доведено вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого саме ч. 2 ст. 121 КК України.

На переконання сторони захисту, ОСОБА_7 вживав заходи самооборони і, відповідно, його діяння неправильно кваліфіковано. Про наявність обставин вжиття ОСОБА_7 заходів необхідної оборони свідчать такі докази: показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , а також протоколи слідчих експериментів за участі ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , висновками експертів №21/2024 та №155/2023. З наявних матеріалів кримінального провадження слідує, що участь у конфлікті брали ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , бійку розпочав саме ОСОБА_18 , який першим безпричинно наніс удар ногою О.Явдошину в область обличчя. Крім цього, після перерви у конфлікті ОСОБА_18 продовжував першим наносити удари ОСОБА_20 , який у відповідь також наніс декілька ударів. Таким чином, ОСОБА_19 вживав заходів щодо самооборони від протиправних діянь ОСОБА_21 .

При цьому те, що ОСОБА_7 під час допиту в суді повідомив, що не пригадує подій, які йому інкримінуються, не спростовує показань свідків, зокрема ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які чітко вказали, що першим конфлікт декілька разів розпочинав ОСОБА_18 . Те, що ОСОБА_7 не покинув місця події одразу після першого конфлікту, зокрема, зумовлено його станом здоров`я, неможливістю приймати конструктивні рішення та перебуванням у стані алкогольного сп`яніння.

Звертає увагу, що в процесі досудового слідства та судового розгляду не спростовано версію сторони захисту щодо можливого причинно-наслідкового зв`язку між ударом ОСОБА_14 та наслідками у виді отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_22 .

Вказує, що показання свідка ОСОБА_14 потрібно оцінювати критично, з огляду на його заінтересованість щодо непритягнення його до відповідальності за нанесення ударів померлому. Крім того, ОСОБА_7 покинув місце події і ОСОБА_18 близько 30 хвилин перебував у присутності ОСОБА_14 , який мав реальну можливість нанести йому інші удари та завдати інші ушкодження, які могли спричинити тяжкі тілесні ушкодження у померлого.

Наголошує, що, з урахуванням показань свідків очевидців події та досліджені письмові докази, у ОСОБА_7 були об`єктивні підстави сприймати дії ОСОБА_21 як реальну загрозу своєму здоров`ю при настанні указаних вище обставин. Сукупність досліджених судом письмових доказів дає достатні підстави вважати, що по відношенні до ОСОБА_7 ОСОБА_22 було здійснено суспільно небезпечне посягання на здоров`я, ОСОБА_7 захищав своє здоров`я від протиправних посягань ОСОБА_21 , який неодноразово першим почав наносити удари, тому у ОСОБА_7 виник стан необхідної оборони, який, втім, був перевищений останнім шляхом нанесення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_23 .

Як зазначає апелянт, з суб`єктивної сторони вчинене ОСОБА_7 діяння характеризується умисним завданням удару рукою в голову ОСОБА_23 , а мета з якою ці удари наносились припинення нападу з боку ОСОБА_21 , мотив самозахист. Умисел на завдання ОСОБА_23 ударів по голові, з огляду на обстановку, виник у ОСОБА_7 раптово, під впливом неправомірних дій ОСОБА_21 щодо нього, а саме удару ногою та руками в голову. Завдаючи удару ОСОБА_23 , ОСОБА_7 не конкретизував у своїй свідомості, яку ж саме шкоду здоров`ю (тяжкість тілесних ушкоджень) буде фактично заподіяно ним померлому. Тобто у цьому випадку ОСОБА_7 діяв із неконкретизованим умислом, за якого особа хоча і бажає спричинити або свідомо припускає спричинення шкоди здоров`ю потерпілого, але при цьому не конкретизує точними межами у своїй свідомості тяжкість цієї шкоди.

На переконання захисника, дії ОСОБА_7 слід кваліфікувати за ст. 124 КК України, оскільки він перевищив межі необхідної оборони, завдавши ОСОБА_23 тілесних ушкоджень. Відтак клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_7 не підлягає до задоволення з огляду на не підтвердження вчинення останнім кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не обґрунтував необхідність застосування до ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру саме із суворим наглядом. Зі слів законного представника та його співмешканки, ОСОБА_7 не характеризується як агресивний, суспільно-небезпечний і який потребує поміщення в медичний заклад із суворим наглядом. З висновку судово-психіатричного експерта №68 від 19 січня 2024 року також не вбачається необхідність госпіталізації ОСОБА_7 до закладу з надання психіатричної допомоги лише із суворим наглядом. Натомість суд першої інстанції вказав про необхідність поміщення ОСОБА_7 у медичний заклад із суворим наглядом з підстав характеру заподіяної шкоди. Втім, у цьому випадку слід врахувати, що ОСОБА_7 жодного разу першим не починав конфлікт, а лише відбивався від нападу ОСОБА_21 , що не характеризує його як особливо небезпечну особу, адже кожна людина під час нападу вживає заходів щодо самооборони.

У судовому засіданні ОСОБА_7 , його захисник ОСОБА_6 та законний представник ОСОБА_9 подану апеляційну скаргу підтримали та просили таку задовольнити.

Прокурор ОСОБА_8 заперечив проти задоволення апеляційних вимог, покликавшись на їх безпідставність.

Представник КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» - лікуючий лікар ОСОБА_10 зазначила, що ОСОБА_7 хворіє психічним захворюванням і проходить відповідне лікування.

Заслухавши доповідача, позицію учасників процесу, вивчивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і мотивованим. Законним є рішення, постановлене компетентним судом згідно норм матеріального права із дотриманням вимог кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції при прийнятті рішення у цій справі дотримався вказаних вимог закону.

Висновки місцевого суду про те, що суспільно-небезпечне діяння, яке має ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, мало місце і вчинене ОСОБА_7 - відповідають фактичним обставинам справи, що ґрунтуються на всебічному, повному та об`єктивному їх дослідженні, яким суд дав обґрунтовану і правильну правову оцінку, відповідно до ст. 94 КПК України.

Такі висновки суд першої інстанції зробив на підставі досліджених, співставлених, проаналізованих і покладених в основу ухвали суду доказів, зокрема: показань потерпілої ОСОБА_24 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_12 , експерта ОСОБА_31 , а також письмових доказів: витягу з Єдиного реєстру судових рішень №0001105 від 28 грудня 2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України; протоколу огляду місця події від 28 грудня 2023 рок уз фототаблицею до нього; заяви ОСОБА_7 від 28 грудня 2023 року про добровільну видачу одягу; протоколу огляду предмету від 28 грудня 2023 року з фототаблицею до нього; протоколу проведення слідчого експерименту від 29 грудня 2023 року за участю ОСОБА_32 та доданого до протоколу відеозапису; протоколом проведення слідчого експерименту від 18 березня 2024 року за участю ОСОБА_14 та доданого до протоколу відеозапису; протоколу проведення слідчого експерименту від 18 березня 2024 року за участю ОСОБА_7 та доданого до протоколу відеозапису; протоколів відібрання зразків для експертного дослідження від 2 січня 2024 року; висновку експерта №03/2-024 від 6 лютого 2024 року за результатами судового-медичного огляду ОСОБА_11 ; висновку експерта №6 від 26 січня 2024 року щодо причин смерті ОСОБА_11 ; висновку експерта №144/2024 від 26 січня 2024 року за результатами проведення судово-медичної експертизи шматочків органів від трупа ОСОБА_11 ; висновку експерта №34/2024-ім від 18 січня 2024 року; висновку від 27 грудня 2023 року щодо результатів медичного огляду ОСОБА_7 з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції; висновку експерта №21/2024 від 15 березня 2024 року за результатами проведеної судово-медичної експертизи ОСОБА_7 ; висновку експерта №29/2024 від 21 березня 2024 року за результатами проведеної судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_11 ; висновку експерта №33/2024-ім від 2 лютого 2024 року; висновку експерта №38/2024-ім від 9 лютого 2024 року; висновку експерта №39/2024-ім від 5 лютого 2024 року; висновку експерта №40/2024-ім від 5 лютого 2024 року; висновку експерта №37/2024-ім від 8 лютого 2024 року; висновку експерта №36/2024-ім від 7 лютого 2024 року; висновку експерта №35/2024-ім від 5 лютого 2024 року, зміст яких детально викладено у вироку суду першої інстанції, а також оглянутих в судовому засіданні речових доказів, а саме: одягу ОСОБА_7 - пари черевик, куртки та джинсових штанів, які містять вирізи, що піддавались експертному дослідженню; марлевих тампонів зі зразком крові ОСОБА_7 та вушних паличок зі змивами слідів крові, виявлених на місці події, які були предметом експертних досліджень.

Згідно з висновком судово-психіатричного експерта №68 від 19 січня 2024 року, станом на сьогодні ОСОБА_7 страждає тяжким психічним розладом у формі простої шизофренії із стійким, вираженим дефектом в емоційно-вольовій сфері, не може усвідомлювати свої дії та керувати ними. В період інкримінованого правопорушення ОСОБА_7 також страждав тяжким психічним розладом у формі простої шизофренії із стійким, вираженим дефектом в емоційно-вольовій сфері, не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Рекомендовано застосування стаціонарних примусових заходів медичного характеру у вигляді поміщення до спеціального лікувального закладу з метою його обов`язкового лікування, а також запобігання вчинення ним суспільно небезпечних дінь відповідно до положень статті 92 КК України.

Вказані докази узгоджуються між собою та в своїй сукупності і взаємозв`язку доводять факт вчинення ОСОБА_7 суспільно небезпечного діяння, яке має ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Стосовно доводів захисника про необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 121 КК України на ст. 124 КК України, оскільки він вживав заходів самооборони з огляду на те, що бійку розпочав саме ОСОБА_11 , тобто ОСОБА_7 діяв у стані необхідної оборони, то колегія суддів апеляційного суду вважає такі безпідставними.

Так, положеннями статей 18, 19, 92, 93 КК України та ст. 503 КПК України передбачено, що підставою для застосування щодо особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, примусових заходів медичного характеру є наявність у такому діянні юридичних ознак складу злочину, передбаченого законом про кримінальну відповідальність, за винятком осудності як ознаки суб`єкта.

Статтею 124 КК України встановлено відповідальність за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання особи, яка вчинила кримінальне правопорушення.

Згідно з ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Отже, сутність необхідної оборони полягає у правомірному заподіянні шкоди особі, яка здійснює суспільно небезпечне посягання, особою, яка реалізує своє право на захист інтересів, що охороняються законом. Визначальним для поняття необхідної оборони є правомірність захисту і протиправність посягання.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (ч. 3 ст. 36 КК України).

Отже, для вирішення питання щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж необхідно врахувати конкретні обставини кримінального провадження, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

При цьому у разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватися на загальних підставах.

Дійсно, як слідує з вироку суду, у ході суперечки між ОСОБА_7 та ОСОБА_11 саме ОСОБА_11 розпочав бійку, нанісши ОСОБА_7 удар ногою в обличчя.

Водночас, у ході допиту в суді першої інстанції ОСОБА_7 зазначив, що між ним та ОСОБА_11 дійсно виникла суперечка, однак він не пам`ятає як в подальшому розвивались події того дня; свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 суду показали, що ОСОБА_11 та ОСОБА_7 наносили один одному удари по обличчю, бійка то припинялась, то знову розпочиналась; свідок ОСОБА_25 вказав, що між собою бились ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , в обох була кров на обличчі, ОСОБА_13 їх розбороняла; свідок ОСОБА_13 показала, що ОСОБА_14 розбороняв учасників бійки, коли вона прийшла; як зазначив свідок ОСОБА_14 , після того, як ОСОБА_13 пішла, ОСОБА_7 та ОСОБА_11 знову почали битись, бійка між ними тривала близько десяти хвилин, вони нанесли один одному понад десять ударів.

Відтак, виходячи з обставин, які передували події, характеру та локалізації тілесних ушкоджень, спричинених ОСОБА_11 , їх кількості, враховуючи тривалість бійки між обвинуваченим та потерпілим, те, що така неодноразово припинялась, а потім зову розпочиналась, що ОСОБА_7 та ОСОБА_11 намагалась розборонити ОСОБА_14 та ОСОБА_33 , втім після цього вони знову розпочинали битись, колегія суддів вважає, що дії ОСОБА_7 були спрямовані не на відвернення нападу та захист, а на заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що такі дії ОСОБА_7 за своїми ознаками не становлять необхідної оборони (перевищення її меж), а набувають протиправного характеру і підлягають кваліфікації за ч. 2 ст. 121 КК України.

При цьому апеляційний суд бере до уваги, що ОСОБА_7 під час перерви у бійці не намагався залишити місце події, втекти чи покликати на допомогу, не скористався діями свідків, які розбороняли його та потерпілого. Наведене свідчить про те, що дії ОСОБА_11 за своїми об`єктивними ознаками не могли створити реальну та безпосередню загрозу заподіяння шкоди ОСОБА_7 , які б викликали в зв`язку з цим невідкладну необхідність у нанесенні потерпілому тяжких тілесних ушкоджень.

Твердження апелянта про те, що стан здоров`я ОСОБА_7 не дозволив йому одразу залишити місце події не доводять, що, за встановлених судом обставин, він діяв у стані необхідної оборони.

Таким чином, доводи захисника про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК та покликання при цьому на вчинення ним злочину в стані необхідної оборони є безпідставними.

Наведене узгоджується з правовою позицією, яку висловив Верховний Суд у своїй постанові від 17 грудня 2019 року у справі №707/2859/17.

Колегія суддів вважає неприйнятними викладені в апеляційній скарзі доводи про наявність неконкретизованого умислу в діях ОСОБА_7 при вчиненні суспільно небезпечного діяння, з метою припинення нападу та з мотивів самозахисту.

Так, осудність є однією із загальних ознак суб`єкта злочину, юридичною підставою вини та кримінальної відповідальності. Виходячи з передбачених ст. 19 КК України критеріїв, відповідний стан особи характеризується здатністю усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. При цьому, неосудна особа позбавлена такої здатності унаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки.

За положеннями статей 23, 24 КК України умисел є однією із форм вини, яка включає в себе інтелектуальну та вольову ознаки: усвідомлення характеру свого діяння, передбачення його наслідків та бажання чи свідоме допускання їх настання. Усвідомлення означає розуміння не лише фактичних обставин вчиненого діяння, які стосуються об`єкта, предмета, об`єктивної сторони складу конкретного злочину, а і його негативного соціального значення у виді суспільної небезпеки. Передбачення є адекватним розумовим уявленням особи про неминучість чи можливість конкретних результатів своєї дії (бездіяльності). Бажання полягає у прагненні досягти чітко визначеної мети і спрямованості волі на її досягнення. А тому, умисна форма вини передбачає правильне відображення у свідомості суб`єкта як фактичних, так і юридичних ознак злочину, обов`язковою передумовою чого є осудність.

Мотив злочину - це усвідомлене особою внутрішнє спонукання, яке викликає намір діяти певним чином. Мету становить конкретно сформульоване уявлення про бажаний наслідок свого діяння та спрямованість на його досягнення в обраний спосіб.

Мотивованість та цілеспрямованість є ознаками усвідомленої вольової діяльності людини. Прояв таких ознак є неможливим у разі порушень психічних функцій, за яких особа нездатна усвідомлювати характер і значення своїх діянь та керувати ними.

Відповідно до дослідженого висновку судово-психіатричної експертизи № №68 від 19 січня 2024 року, у даний час ОСОБА_7 страждає тяжким психічним розладом у формі простої шизофренії із стійким, вираженим дефектом в емоційно-вольовій сфері, не може усвідомлювати свої дії та керувати ними. В період інкримінованого правопорушення ОСОБА_7 також страждав тяжким психічним розладом у формі простої шизофренії із стійким, вираженим дефектом в емоційно-вольовій сфері, не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Із зазначеним станом, що є юридичним критерієм неосудності, несумісні наявність у свідомості сформованого умислу (хай і неконкретизованого, за якого особа передбачає можливість настання альтернативних суспільно небезпечних наслідків) у розумінні ст. 24 КК України, а також мети і мотиву як ознак суб`єктивної сторони злочину.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що вказані доводи сторони захисту не ґрунтуються на правильному тлумаченні закону про кримінальну відповідальність, а тому такі доводи є неприйнятними.

Не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду і покликання захисника на можливий причинно-наслідковий зв`язок між ударом ОСОБА_14 та наслідками у виді отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , а також на можливість нанесення ОСОБА_14 . ударів ОСОБА_11 , коли ОСОБА_7 покинув місце події.

Так, свідок ОСОБА_13 під час допиту у суді першої інстанції зазначала, що ОСОБА_14 розбороняв ОСОБА_7 та ОСОБА_11 ; сліди крові на руках в ОСОБА_14 з`явились тоді, коли він їх розбороняв. Свідки ОСОБА_25 , ОСОБА_26 та ОСОБА_12 повідомляли про бійку між ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , про жодні удари, нанесені ОСОБА_14 потерпілому, ніхто з очевидців події не зазначав. Не згадував про них і сам ОСОБА_7 .

В суді першої інстанції був допитаний свідок ОСОБА_16 , який надав показання, що він не бачить на одне око та бійки не бачив; коли вийшов з хати, побачив ОСОБА_7 , «Москаля» ( ОСОБА_14 ) та « ОСОБА_34 » ( ОСОБА_11 ), який уже лежав; бачив, як « ОСОБА_35 » копнув « ОСОБА_34 » у нижню губу і сів на місце; бачив, як « ОСОБА_34 » клали у швидку, він допомагав це зробити, той перебував без свідомості.

Надаючи оцінку показанням свідка ОСОБА_16 , суд першої інстанції вважав такі неспроможними, оскільки бійки свідок не бачив, бачив лише те, як « ОСОБА_35 » ( ОСОБА_14 ) наніс удар ногою «Білорусу» ( ОСОБА_11 ) в нижню губу. Втім, жодних тілесних ушкоджень в ділянці губ ОСОБА_11 при його огляді не виявлено; у ході допиту свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_25 та ОСОБА_26 зазначили, що ОСОБА_16 на місці події не було; свідок ОСОБА_13 сказала, що ОСОБА_16 на місці події не бачила та, зустрівши його на дорозі, останній їй сказав, що сліпий і нічого не бачив.

За цих обставин, апеляційний суд погоджується з висновками місцевого суду про те, що показання свідка ОСОБА_16 повністю спростовуються як висновками судово-медичного огляду ОСОБА_11 , так і показаннями інших свідків та іншими матеріалами справи.

Відтак, версію сторони захисту про нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_14 колегія суддів оцінює критично, як таку, що спрямована на уникнення ОСОБА_7 відповідальності за вчинене.

Не знайшли свого підтвердження і покликання на безпідставність застосування до ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру саме із суворим наглядом.

Так, відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 93 КК України примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб, які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КК України залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати, такі примусові заходи медичного характеру: 1) надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку; 2) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом; 3) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом; 4) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.

Частиною 5 ст. 94 КК України встановлено, що госпіталізація до психіатричного закладу із суворим наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який вчинив суспільно небезпечне діяння, пов`язане з посяганням на життя інших осіб, а також щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння становить особливу небезпеку для суспільства і потребує тримання у психіатричному закладі та лікування в умовах суворого нагляду.

Окрім того, відповідно до роз`яснень, наданих в пунктах 5 та 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» від 3 червня 2005 року №7, розглядаючи справи про застосування примусових заходів медичного характеру, суди повинні враховувати, що такі заходи, як надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку, госпіталізація до психіатричного закладу зі звичайним, посиленим або суворим наглядом, передбачені статтею 94 КК, можуть застосовуватися до осіб, які вчинили суспільно небезпечні діяння (злочини) в стані неосудності (обмеженої осудності) або вчинили злочини в стані осудності чи обмеженої осудності, але до постановлення вироку або під час відбування покарання захворіли на психічну хворобу, що позбавляє їх можливості усвідомлювати свої дії (бездіяльність) чи керувати ними.

Визначаючи відповідно до частин 3-5 ст. 94 КК тип психіатричного закладу, до якого слід госпіталізувати неосудного, необхідно виходити як з його психічного стану, так і з характеру вчиненого ним суспільно небезпечного діяння. Для об`єктивної оцінки ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб (ч. 1 ст. 94 КК суд має спочатку з`ясувати думку експертів-психіатрів стосовно виду примусових заходів медичного характеру, які можуть бути призначені психічно хворій особі в разі визнання її неосудною, а потім, з урахуванням висновків експертів і характеру вчиненого цією особою суспільно небезпечного діяння, ухвалити рішення про вибраний ним вид примусових заходів медичного характеру (тип психіатричного закладу, який його здійснюватиме).

З огляду на викладене, враховуючи характер вчиненого суспільно-небезпечного діяння та його непоправні наслідки у вигляді смерті потерпілого; те, що зазначене суспільно-небезпечне діяння було вчинене ОСОБА_7 , коли він страждав тяжким психічним розладом у формі простої шизофренії із стійким, вираженим дефектом в емоційно-вольовій сфері, не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними; станом на сьогодні ОСОБА_7 також страждає тяжким психічним розладом у формі простої шизофренії із стійким, вираженим дефектом в емоційно-вольовій сфері, не може усвідомлювати свої дії та керувати ними; у висновку судово-психіатричного експерта №68 вказано, що протягом останніх десяти років ОСОБА_7 є агресивним, б`є маму, критика знижена, здатний до антисоціальних вчинків, є клептоманом, скаржиться на неспокій, тривогу, безсоння, знижений апетит, веде аморальний спосіб життя, зловживає алкоголем, по 2-3 рази на тиждень у нього бувають напади епілепсії, схильний до нападів агресії, тому апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_7 потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу з суворим режимом нагляду.

При цьому той факт, що перший удар у ході конфлікту наніс ОСОБА_11 , не є підставою для відмови у задоволенні клопотання прокурора, оскільки, з огляду на обставини справи та висновок судово-психіатричного експерта, ОСОБА_7 схильний до нападів агресії, відтак це мало вплив на вчинення ним суспільно небезпечного діяння, в результаті якого настала смерть потерпілого. Тобто за своїм психічним станом ОСОБА_7 становить особливу небезпеку для суспільства.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з доводами апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 , оскільки зазначені доводи апеляційної скарги в суді апеляційної інстанції та аналогічні доводи сторони захисту під час судового розгляду у суді першої інстанції судом були ретельно перевірені та яким надана відповідна правова оцінка, а тому вважає, що судове рішення суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 є законним та обґрунтованим, відтак не вбачає достатніх підстав для його скасування, як того просить у своїй апеляційній скарзі захисник.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 419, 514 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

ухвалу Жидачівського районного суду Львівської області від 24 червня 2024 щодо ОСОБА_7 залишити без змін, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в його інтересах без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4