Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

23 вересня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференції з використанням системи "Електронний суд" та під час трансляції з приміщення Державної установи "Київський слідчий ізолятор" кримінальне провадження № 0001920 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Києва, громадянина України,

що зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 , судимого:

1) вироком Дарницького районного суду м. Києва від 27.02.2007

за ч.2 ст.185 КК України на 3 роки позбавлення волі;

2) вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 18.02.2011

за ч.2 ст.186 КК України із застосуванням ст.69 КК України

на 2 роки позбавлення волі;

3) вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 18.07.2013

за ч.2 ст.186 КК України на підставі ст.71 КК України

на 4 роки 1 місяць позбавлення волі;

4) вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 22.11.2018

за ч.1 ст.187, ч.2 ст.186 КК України на 6 років позбавленні волі,

звільненого 15.12.2023 по відбуттю строку покарання,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України,

за апеляційними скаргами прокурора та обвинуваченого на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 29 липня 2024 року,

у с т а н о в и л а :

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29.07.2024 обвинувальний акт у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, повернуто прокурору.

Цією ж ухвалою задоволено клопотання прокурора, до ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк два місяці по 26.09.2024 включно, визначено розмір застави, достатньої для забезпечення виконання покладених на нього обов`язків, у розмірі 50 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 151 400 гривень, зазначено, які обов`язки з передбачених ст.194 КПК України будуть покладені на обвинуваченого у разі внесення застави, та наслідки їх невиконання.

Зі змісту апеляційної скарзі обвинуваченого ОСОБА_7 вбачається, що він просить ухвалу суду першої інстанції в частині застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою скасувати і постановити нову ухвалу, якою застосувати до нього більш м`який запобіжний захід - особисте зобов`язання або цілодобовий домашній арешт. Обвинувачений стверджує про відсутність ознак кримінального правопорушення, на користь чого свідчить те, що обвинувальний акт було повернуто прокурору.

В апеляційній скарзі зі змінами прокурор у кримінальному провадженні - прокурор Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_8 просить ухвалу суду першої інстанції в частині повернення обвинувального акту прокурору скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, зазначає, що обвинувальний акт відповідає вимогам ст.291 КПК України, а спосіб викладення формулювання обвинувачення може бути предметом оцінки суду лише під час судового розгляду кримінального провадження, який згідно з ст.337 КПК України здійснюється лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Також прокурор подав клопотання про продовження ОСОБА_7 строку тримання під вартою, в якому викладає фактичні обставини кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_7 , правову кваліфікацію кримінального правопорушення, обставини, що дають підстави обвинувачувати останнього у вчиненні кримінального правопорушення з посиланням на матеріали, що підтверджують ці обставини, а також вказує на існування ризиків, передбачених п.п.1, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, запобігти яким шляхом застосування більш м`яких запобіжний заходів неможливо.

У запереченнях на апеляційну скаргу прокурора обвинувачений вказує про відсутність в його діях складу кримінального правопорушення та неповноту досудового розслідування, оскільки слідчий та прокурор не вжили заходів з метою перевірки його показань та відмовили в задоволенні клопотань сторони захисту.

Заслухавши доводи обвинуваченого і захисника ОСОБА_6 , які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого і заперечили проти задоволення апеляційної скарги та клопотання прокурора; доводи прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу та клопотання прокурора і не вбачала підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого; провівши судові дебати, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг і клопотання, колегія дійшла таких висновків.

Своє рішення про повернення обвинувального акта прокурору суд мотивував його невідповідністю вимогам п.5 ч.2 ст.291 КПК України, всупереч яким у викладі обвинувачення, висунутого ОСОБА_7 , надана оцінка законності дій іншої особи без вказівки на її процесуальний статус у даному кримінальному провадженні, а саме, ОСОБА_9 , який діяв за попередньою змовою з ОСОБА_7 .

Як зазначив суд в ухвалі, пряме зазначення конкретних прізвищ осіб, які фактично обвинувачуються у вчиненні злочинів спільно з обвинуваченим, за відсутності даних про їх процесуальний статус та наявність щодо них обвинувальних вироків, є порушенням загальних засад кримінального провадження: верховенства права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, доступу до правосуддя та інших, що у сукупності може ставити під сумнів законність будь-якого вироку, який буде постановлений за наслідками розгляду кримінального провадження на підставі складеного обвинувального акта у такий спосіб.

Як вбачається з формулювання висунутого обвинувачення, ОСОБА_7 у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше 30 травня 2024 року, у невстановлений спосіб отримав інформацію, що у дворі будинку АДРЕСА_2 на неохоронюваній стоянці зберігається автомобіль "Mazda 6" д/н НОМЕР_1 , яким тривалий час не користується власник, і у нього виник умисел на незаконне заволодіння вказаним транспортним засобом. Усвідомлюючи, що він не зможе самостійно перемістити автомобіль з місця його зберігання, того ж дня ОСОБА_7 запропонував ОСОБА_9 , матеріали щодо якого виділено в окреме провадження, за грошову винагороду прийняти участь у вчиненні кримінального правопорушення, а саме, надати йому допомогу та викотити автомобіль з двору на проїзну частину.

Реалізовуючи свій умисел, діючи повторно, за попередньою змовою групою осіб, 30 травня 2024 року близько 16 години ОСОБА_7 і ОСОБА_9 , а також ОСОБА_10 , який не був обізнаний про злочинні плани, прийшли у двір вказаного раніше будинку. Скориставшись тим, що за їх діями ніхто із сторонніх осіб не спостерігає, ОСОБА_7 , встановивши, що двері автомобіля не зачинені, відчинив їх і сів за кермо. У свою чергу, ОСОБА_9 і ОСОБА_10 стали позаду автомобіля і почали його штовхати, зрушивши з місця, у той час як ОСОБА_7 здійснював керування автомобілем. Перемістивши у такий спосіб автомобіль до житлового будинку АДРЕСА_3 , його тимчасово залишили за цією адресою.

В подальшому ОСОБА_7 і ОСОБА_9 , розуміючи, що їхні дії можуть бути викриті потерпілим, який може розпочати пошуки автомобіля, вирішили перемістити його подалі від місця вчинення злочину. З цією метою ОСОБА_7 зателефонував ОСОБА_11 і домовився про буксирування автомобіля "Mazda 6" д/н НОМЕР_1 до будинку АДРЕСА_4 .

30 травня 2024 року близько 23 години 07 хвилин ОСОБА_7 і ОСОБА_9 , продовжуючи реалізацію злочинного умислу, прийшли до вказаного автомобіля, з використанням тросу, встановленого на автомобілі "Ford Mondeo" д/н НОМЕР_2 та за допомогою осіб, які не були обізнані про злочинні плани, відбуксирували автомобіль "Mazda 6" д/н НОМЕР_1 до будинку АДРЕСА_4 .

Своїми діями, які виразились у незаконному заволодінні транспортним засобом, ОСОБА_7 і ОСОБА_9 завдали потерпілому ОСОБА_12 матеріальної шкоди у розмірі 196 750 грн, яка є значною.

Згідно з п.3 ч.3 ст.314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Згідно з п.5 ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Невідповідності обвинувального акта вказаним вимогам закону колегія суддів не вбачає, оскільки він містить виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими та формулювання обвинувачення із зазначенням часу, місця, способу, форми вини та інших обставин, які згідно з ст.91 КПК України підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а також правову кваліфікацію - формулу кваліфікації дій обвинуваченого з посиланням на частину статті Особливої частин КК України та юридичне формулювання обвинувачення відповідно до закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до вимог ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Суд може повернути обвинувальний акт прокурору лише за наявності суттєвих недоліків у викладі фактичних обставин кримінального правопорушення та формулюванні обвинувачення, які можуть потягти за собою порушення права на захист.

Згідно з ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Колегія суддів беззаперечно погоджується з тим, що зазначення у фактичних обставинах кримінального правопорушення та формулюванні обвинувачення про вчинення кримінального правопорушення у співучастю з конкретною особою, а саме, ОСОБА_9 , якому було повідомлено про підозру у цьому кримінальному провадженню, проте не пред`явлено обвинувачення у цьому кримінальному провадженні і вину якого не встановлено обвинувальним вироком, є порушенням презумпції невинуватості, і це узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у висновках якого відображений принцип, що забороняє формування передчасної позиції суду, яка б відображала думку про те, що особа, обвинувачена у вчиненні злочину, є винуватою ще до того, коли її вина буде доведена відповідно до закону.

Водночас, підставою для повернення обвинувального акта не може слугувати будь-яка його формальна невідповідність вимогам КПК України, а лише та, яка перешкоджає призначенню судового розгляду. Тобто суд може повернути обвинувальний акт прокурору лише за наявності суттєвих недоліків, які можуть потягти за собою порушення права на захист з огляду на суперечливість або незрозумілість суті обвинувачення.

Невідповідність обвинувального акта загальним засадам кримінального провадження сама по собі не перешкоджає призначенню судового розгляду, а тому не може бути самостійною підставою для його повернення прокурору, оскільки суд має можливість у будь-якому судовому рішенні викласти у знеособленому виді дані про вказану особу.

Отже, висновки суду першої інстанції про невідповідність обвинувального акта вимогам закону не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що є підставою для скасування ухвали згідно з положеннями ст.ст.409, 411 КПК України в частині повернення обвинувального акта з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції, і задоволення апеляційної скарги прокурора.

Що стосується ухвали в частині застосування запобіжного заходу, то, задовольняючи клопотання прокурора, суд першої інстанції погодився з доводами про те, що існують ризики, передбачені ст.177 КПК України, а саме, що ОСОБА_7 може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого та свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Згідно з ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.

Судом першої інстанції вказані вимоги закону дотримано, викладені в ухвалі висновки є обґрунтованими і доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 їх не спростовують.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Відповідно до практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку і може оцінюватись у світлі факторів, пов`язаних із характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (справа "Бекчиєв проти Молдови").

Суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років з конфіскацією майна або без такої, а також особу обвинуваченого, який не працевлаштований, не одружений, дітей не має, що свідчить про відсутність у нього міцних соціальних зв`язків. Також ОСОБА_7 неодноразово судимий за злочини проти власності і звільнився з установи відбування покарання 15 грудня 2023 року.

Вказані обставини, на думку колегії суддів, переконливо свідчать, що вказані прокурором ризики існують і виправдовують тримання ОСОБА_7 під вартою. А тому застосування більш м`яких запобіжних заходів не забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та не запобігатиме спробам вчинити вказані дії.

Крім того, суд першої інстанції розглянув можливість застосування альтернативного запобіжного заходу і визначив ОСОБА_7 заставу в середньому розмірі як щодо особи, яка обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину.

При цьому доводи обвинуваченого про відсутність в його діях складу кримінального правопорушення не можуть бути враховані, оскільки під час підготовчого судового засідання суд не досліджує докази і не може давати їм оцінку.

Отже, підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого колегія суддів не вбачає.

Згідно з ч.1 ст.405 КПК України апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених главою 31.

Згідно з ч.3 ст.315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Відповідно до вимог цієї норми в сукупності з положеннями ст.199 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Колегія суддів вважає слушними доводи прокурора про те, що запобігти ризикам, які враховувались судом першої інстанції при обранні ОСОБА_7 запобіжного заходу, застосуванням більш м`яких запобіжних заходів неможливо, з огляду на викладені раніше обставини. А тому клопотання прокурора належить задовольнити.

Одночасно з цим визначений ОСОБА_7 судом першої інстанції розмір застави та обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України, у разі її внесення, залишаються незмінними.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду Київської області від 29 липня 2024 року в частині повернення прокурору обвинувального акта у кримінальному провадженні № 0001920 щодо ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів по 21 листопада 2024 року включно.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3