КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №754/2123/24 Слідчий суддя в суді першої інстанції - ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/824/3757/2024 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
Категорія: ст. ст. 170-173 КПК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2024 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою представника власниці майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва від 14 лютого 2024 року, -

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

представника власниці майна ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва від 14 лютого 2024 року задоволено клопотання прокурора Деснянської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_8 у кримінальному провадженні №0000272 від 05.02.2024 про накладення арешту на майно та накладено арешт, в кримінальному провадженні №0000272 від 05.02.2024, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України, з метою збереження речових доказів, на майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 із забороною її відчуження.

Заборонено ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , використовувати та розпоряджатися квартирою АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з прийнятим рішенням слідчого судді, представник власниці майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 , подала апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва від 14.02.2024 та її скасувати, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора щодо накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 та заборону використовувати та розпоряджатись.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт зазначає, що квартира не є доказом у даному кримінальному провадженні.

Об`єктивних підстав вважати, що майно, на яке прокурор просив накласти арешт, використовувалось, як знаряддя вчинення кримінального правопорушення, набуто в результаті вчинення кримінального правопорушення, тобто є доказом злочину і відповідає критеріям, зазначеним ст. 98 КПК України, та віднесено саме до знаряддя вчинення кримінального правопорушення або містить на собі ознаки вчиненого кримінального правопорушення, або відповідні сліди кримінального правопорушення, немає.

На переконання апелянта, слідчий суддя дійшов неправильного висновку щодо необхідності накладення арешту на вказане майно з метою збереження речових доказів за клопотанням прокурора, яке є необґрунтованим.

Так, обґрунтовуючи клопотання, орган досудового розслідування не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні, а слідчий суддя належним чином не оцінив ці докази з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення.

Апелянт звертає увагу суду на те, що матеріали не містять даних про повідомлення про підозру ОСОБА_6 , не заявлено цивільного позову в порядку, встановленому ст. 128 КПК України, не долучено жодного протоколу допиту свідків, за даними яких можливо було б говорити про підробку договору довічного утримання ОСОБА_6 .

З матеріалів справи не вбачається, що договір довічного утримання визнавався недійсним, та в яких відсутні докази, які б вказували на його підроблення.

Крім того, апелянт зазначає, що в основу оскаржуваної ухвали було покладено недопустимий доказ - протокол огляду предмета від 16.01.2024, а саме огляд договору довічного утримання від 26.01.2024, оскільки він датований до внесення відомостей в ЄРДР.

Також апелянт вказує на те, що оскаржуваною ухвалою порушено право власності ОСОБА_6 , яка є власником арештованого майна.

На обґрунтування вимог клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження апелянт зазначає, що про розгляд клопотання прокурора про арешт майна власник майна не повідомлявся, про існування ухвали власник майна дізналася 29.04.2024 з ЄДРСР, оскільки лише 23.04.2024 судом було забезпечено надання загального доступу в реєстрі, а тому адвокатом було складено клопотання про ознайомлення з матеріалами справи та представник власника майна ознайомився з матеріалами а повним текстом ухвали лише 30.04.2024 про що свідчить розписка на клопотанні про ознайомлення з матеріалами справи.

Заслухавши доповідь судді, доводи представника власниці майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , яка підтримала апеляційну скаргу в повному обсязі та просила її задовольнити, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи ухвалу слідчого судді законною та обґрунтованою, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника власниці майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог пункту 3 ч. 2 ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Строк апеляційного оскарження може бути поновлений, якщо причини його пропуску є поважними.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що клопотання про арешт майна відбувся без участі власниці майна ОСОБА_6 , а про існування ухвали власник майна дізналася лише 29.04.2024 з ЄДРСР, оскільки лише 23.04.2024 судом було забезпечено надання загального доступу в реєстрі, а тому адвокатом було складено клопотання про ознайомлення з матеріалами справи та представник власника майна ознайомився з матеріалами та повним текстом ухвали лише 30.04.2024, про що свідчить розписка на клопотанні про ознайомлення з матеріалами справи /а.с. 100/, у зв`язку з чим колегія суддів вбачає підстави для задоволення клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва від 14 лютого 2024 року.

Як вбачається з наданих апеляційному суду матеріалів справи та зі змісту оскаржуваної ухвали, що у провадженні СВ Деснянського УП ГУНП у м. Києві перебуває кримінальне провадження №0000272 від 05.02.2024, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 115 ч.1, 15 ч.2 190 ч.4 КК України, в якому досудовим розслідуванням встановлено, що 04.02.2024 за адресою: АДРЕСА_2 виявлено труп ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без ознак насильницької смерті.

Окрім того, 26.01.2024 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою незаконного набуття права на квартиру АДРЕСА_1 , яка відповідно до свідоцтва про право власності за заповітом № 11002 від 26.01.2024 належить ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , здійснила підробку підпису останнього, під час складання договору довічного утримання, однак свій злочинний умисел до кінця не довела з причин, які не залежали від її волі.

Під час проведення слідчих (розшукових) дій, встановлено, що 02.10.2023 о 15.55 год. ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 укладено заповіт на ім`я ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у приватному нотаріусі Київського міського нотаріального округу - « ОСОБА_11 », в якому ОСОБА_9 на випадок його смерті заповідає квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000).

Окрім того, встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності, за заповітом № 11002 від 26.01.2024 приватного нотаріусі Київського міського нотаріального округу - « ОСОБА_11 », квартира АДРЕСА_1 - є приватною власністю ОСОБА_9 .

В подальшому, органом досудового розслідування було отримано копію договору від 26.01.2024, вході вивчення якого, встановлено, що ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 укладено договір довічного утримання з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у приватному нотаріусі Київського міського нотаріального округу - « ОСОБА_11 », відповідно до якого ОСОБА_9 передає у власність квартиру АДРЕСА_1 (відповідно до договору ціною в 1551939 (один мільйон п`ятсот п`ятдесят одна тисяча дев`ятсот тридцять дев`ять) гривень 00 копійок) ОСОБА_6 , взамін чого остання зобов`язується забезпечувати його утриманням довічно на умовах даного договору.

Так, 04.02.2024, за адресою: АДРЕСА_2 , помер ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Окрім того, під час проведення подальших слідчих (розшукових) дій, було вилучено паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Під час огляду предмету від 15.01.2024, об`єктом якого був договір довічного утримання укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 , встановлено невідповідність підписів ОСОБА_9 у вказаному договорі та підпису у його паспорті, що вказує на те, що підпис останнього має ознаки підробки.

У зв`язку з вищевикладеним у органу досудового розслідування наразі виникла необхідність в проведенні слідчих (розшукових) дій, з метою встановлення всіх обставин вказаних кримінальних правопорушень, зокрема проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_2 та призначенням ряду судових експертиз.

Разом з тим, в органу досудового розслідування, є всі підстави вважати, що квартирою АДРЕСА_1 , намагаються шахрайським шляхом заволоділи невстановлені слідством особи, шляхом підробки підписів в договорах від імені ОСОБА_9 .

У зв`язку з цим, квартиру АДРЕСА_1 було визнано речовим доказом, оскільки ст. 98 ч.1 КПК України речові докази визначено, як матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

14.02.2024 прокурор Деснянської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_8 звернувся до слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва із клопотанням про накладення арешту на майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 із забороною її відчуження із забороною ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , використовувати та розпоряджатися даною квартирою.

14.02.2024 ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва вказане клопотання прокурора задоволено та накладено арешт, в кримінальному провадженні №0000272 від 05.02.2024, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України, з метою збереження речових доказів, на майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 із забороною її відчуження.

Заборонено ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , використовувати та розпоряджатися квартирою АДРЕСА_1 .

Приймаючи таке рішення слідчий суддя вказав, що прокурор в клопотанні довів підстави вважати, що накладення арешту на майно, є необхідним заходом забезпечення кримінального провадження з метою збереження речових доказів у кримінальному провадженні, оскільки вказане майно відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, може бути використане як доказ у кримінальному провадженні.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, з огляду на наступне.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

З ухвали слідчого судді вбачається, що наведені в клопотанні доводи про накладення арешту на майно перевірялись судом першої інстанції. При цьому були досліджені матеріали судового провадження, а також з`ясовані інші обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з тих підстав, що майно, на яке прокурор просив накласти арешт, відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, та зокрема постановою слідчого СВ Деснянського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_12 від 13.02.2024 визнано речовим доказом у даному кримінальному провадженні.

На думку колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання у права особи з потребами кримінального провадження.

Крім того, ст. 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України повинно арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказане майно може мати безпосереднє відношення до кримінального провадження, і таким чином може бути використане як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, тобто є речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні, а тому слідчим суддею накладено обґрунтовано, за наявності для цього достатніх правових підстав.

Доводи апелянта щодо того, що матеріали не містять даних про повідомлення про підозру ОСОБА_6 , а також не заявлено цивільного позову в порядку, встановленому ст. 128 КПК України, не беруться колегією суддів до уваги, зважуючи на наступному.

Відтак, арешт майна з підстав передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

З урахуванням цього слідчий суддя встановив належні правові підстави, передбачені ч.ч. 1, 2, 3 ст. 170 КПК України, для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на вищевказане майно, що відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, всупереч доводам апелянта.

В свою чергу, у кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Таким чином, накладення арешту на майно у даному кримінальному провадженні, за наявності для цього підстав відповідає вимогам КПК України. Матеріали судового провадження свідчать, що застосування зазначеного заходу забезпечення кримінального провадження є виправданим та необхідним у кримінальному провадженні.

Крім того, щодо тверджень апелянта, що в основу оскаржуваної ухвали було покладено недопустимий доказ - протокол огляду предмета від 16.01.2024, а саме огляд договору довічного утримання від 26.01.2024, колегія суддів зазначає, що даний протокол не є предметом даного апеляційного розгляду, а також зауважує, що дослідження та оцінка зібраних у справі доказів з точки зору їх належності та допустимості, потребують перевірки та оцінки у кримінальному провадженні під час судового розгляду по суті.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі «Смирнов проти України» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою майна у кримінальному провадженні належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку - вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей (майна) державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Враховуючи всі обставини в їх сукупності, слідчий суддя дійшов вірного висновку, що в даному конкретному випадку, накладення арешту на майно у кримінальному провадженні, забезпечить справедливу рівновагу між суспільним інтересом та правомірною метою, оскільки існує обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовують - арешт та метою, яку прагнуть досягти - збереження речових доказів, оскільки існують обставини, які підтверджують, що їхнє незастосування може призвести до незворотних наслідків.

Зважаючи на вищевикладене, в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт на вказане майно, діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апеляційної скарги стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати непереконливими.

Всі інші підстави з яких апелянт вважає, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, не є безумовними підставами для її скасування та підлягають з`ясуванню судом під час розгляду справи по суті.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не вбачається.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований у визначеному законом порядку. У відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу, - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду,

п о с т а н о в и л а:

Поновити представнику власниці майна ОСОБА_6 - адвокату ОСОБА_7 , строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва від 14 лютого 2024 року.

Ухвалу слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва від 14 лютого 2024 року - залишити без зміни, а апеляційну скаргу представника власниці майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4