УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2024 року

м. Київ

Справа № 521/20095/21

Провадження № 51-3760ск24

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 04 липня 2023 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 12 червня 2024 року щодо ОСОБА_5 ,

встановив:

Малиновський районний суд м. Одеси вироком від 04 липня 2023 року визнав винуватим та засудив ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Трохимівка, Великомихайлівського району, Одеської області, який проживає в АДРЕСА_1 , раніше судимого, останній раз за вироком Великомихайлівського районного суду Одеської області від 20 листопада 2015 року за ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки; в силу ст. 71 КК якому приєднано 1 місяць позбавлення волі за вироком Біляївського районного суду Одеської області від 02 квітня 2016 року, визнав винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, та призначив покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

У вироку також вирішено інші питання, визначені кримінальним процесуальним законодавством.

Одеський апеляційний суд зазначений вирок місцевого суду залишив без змін.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим за таких обставин.

10 вересня 2021 року о 19 год 30 хв ОСОБА_5 , знаходячись на перехресті вулиць Балківської та Дальницької в м. Одесі, діючи з прямим умислом, тримаючи в правій руці предмет колюче-ріжучої дії, завдав ОСОБА_6 одного удару в передню черевну стінку зліва, чим спричинив потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить змінити судові рішення в частині призначеного покарання, застосувати щодо ОСОБА_5 положення ст. 69 КК та призначити йому остаточне покарання у виді 3 років позбавлення волі.

Свої вимоги щодо застосування ст. 69 КК захисник обґрунтовує тим, що судами першої та апеляційної інстанцій не були враховані такі обставини, як щире каяття, активне співробітництво зі слідством, визнання вини і події кримінального правопорушення, а також те, що ОСОБА_5 не втікав з місця події до прибуття швидкої допомоги і поліції та сам прибув до поліції на першу вимогу.

Просить також звернути увагу, що судами не було враховано особу потерпілого, який на час цих подій сам скоював кримінальні правопорушення, а потім знаходився в розшуку і наразі невідомо, де він перебуває.

На думку захисника, за таких обставин в апеляційного суду були всі підстави для застосування щодо ОСОБА_5 положень ст. 69 КК.

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК касаційний суд переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі захисник не оспорює.

Твердження захисника щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 69 КК), невідповідності покарання, призначеного засудженому, ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок суворості є необґрунтованими.

Відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Під час вибору заходу примусу мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Обираючи покарання, суд повинен урахувати також ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Згідно з положеннями ч. 1 ст.69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, при призначенні ОСОБА_5 покарання, дотримуючись наведених вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості та суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК відноситься до категорії тяжкого злочину; особу винного, а саме те, що він раніше судимий; його вік, соціальне положення, характер, мотиви та обставини вчиненого кримінального правопорушення, які встановлені під час судового розгляду справи, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Із урахуванням вищезазначених обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що обвинуваченому ОСОБА_5 для його виправлення та перевиховання необхідно призначити покарання у виді реального позбавлення волі.

Також, місцевий суд, відповідаючи на доводи сторони захисту щодо наявності підстав для призначення покарання із застосуванням положень ст. 69 КК, залишення ОСОБА_5 на місці скоєння злочину до прибуття туди швидкої допомоги та поліції не визнав підставою, що пом`якшує покарання.

Суд першої інстанції, врахувавши поведінку ОСОБА_5 після скоєння злочину, а саме його намагання викликати швидку допомогу для потерпілого та відсутність обставин, які обтяжують покарання, визнав за можливе призначити йому мінімальне покарання, яке передбачене ч. 1 ст. 121 КК.

Апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 , які є аналогічними доводам його касаційної скарги, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких апеляційну скаргу захисника залишив без задоволення, а вирок місцевого суду - без змін.

Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є законними вмотивованими та обґрунтованими. Їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК.

Таким чином, Суд не вбачає підстав для зміни оскаржуваних судових рішень внаслідок невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, та не вважає призначене покарання явно несправедливим через його суворість.

У касаційній скарзі захисника не наведено переконливих доводів на обґрунтування невиправданої суворості призначеного ОСОБА_5 покарання та необхідності його зміни шляхом застосування положень ст. 69 КК.

Підстав для застосування положень ст. 69 КК та призначення ОСОБА_5 покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції частини статті Особливої частини цього Кодексу, за якою він був засуджений, колегія суддів касаційної інстанції не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для зміни або скасування судових рішень, у касаційній скарзі захисника не наведено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які обумовлюють необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Суд вважає, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 04 липня 2023 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 12 червня 2024 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3