КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження 11-кп/824/4882/2024 Категорія: ст. 422-1 КПК України
ЄУН: 369/5124/24 Суддя у І інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 жовтня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника (в режимі ВКЗ) ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу з доповненнями обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 липня 2024 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У провадженні 28 березня 2024 року до Києво-Святошинського районного суду Київської області перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0006023 від 31 грудня 2023 року за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186, ч. 1 ст. 263, ст. 348 КК України, ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186, ч. 1 ст. 307 КК України, та ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 липня 2024 року задоволено клопотання прокурора, обвинуваченому ОСОБА_8 продовжений строк тримання під вартою у Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України строком на 60 днів, починаючи з 17 липня 2014 року до 14 вересня 2024 року включно, на підставі п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, без альтернативи внесення застави.

Цією ж ухвалою, окрім іншого, залишено без задоволення клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 про зміну обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, а саме особистої поруки.

Не погоджуючись з ухвалою суду, обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу з доповненнями, в якій просить ухвалу скасувати, обрати йому запобіжний захід у виді домашнього арешту з подальшим проходженням військової служби за призовом під час дії воєнного стану.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги обвинувачений, який категорично не згоден з прийнятим рішенням, вважає розгляд справи упередженим, одностороннім, незаконним та безпідставним. Апелянт зазначає, що при винесенні оскаржуваної ухвали місцевий суд погодився з доводами прокурора в частині того, що він може у подальшому переховуватися від слідства, незаконно впливати на свідків, у майбутньому бути засудженим до покарання у виді позбавлення волі за вчинення злочину, який не є доведеним. Разом з тим, поза увагою суду залишились доводи сторони захисту, а саме те, що він ( ОСОБА_8 ) одружений, позитивно характеризується з місця роботи, проживання, раніше не судимий в силу ст. 89 КК України, наявність у нього міцних соціальних стосунків, те, що він має хронічні захворювання, про що свідчать виписки з медичних карт стаціонарного хворого. Окрім того, командиром військової частини НОМЕР_1 розглянута його кандидатура та його готові зарахувати до лав ЗСУ для боротьби з агресором. Зауважує, що клопотання, подане в його інтересах захисником ОСОБА_7 про передачу його на поруки, залишилось поза увагою суду першої інстанції.

Апелянт зазначає, що про факт фальсифікації кримінального провадження щодо нього свідчить постанова слідчого Бучанського РУП ОСОБА_13 від 2 лютого 2024 року у кримінальному провадженні № 6023 від 31 грудня 2023 року, якою задоволено клопотання про надання копій експертиз, показань свідків, речових доказів тощо. Разом з тим, як зазначає апелянт, під час ознайомлення з матеріалами досудового розслідування в порядку ст. 290 КПК України ні в одному з чотирьох томів кримінального провадження протоколів допиту свідків поліцейських ОСОБА_11 , ОСОБА_12 від 11 січня 2024 року не існує, що, на переконання апелянта, свідчить про фальсифікацію кримінального провадження.

Окрім того, апелянт зазначає, що на фотознімках, пред`явлених для впізнання, наявні ознаки нанесення тілесних ушкоджень, і слідча ОСОБА_13 винесла постанову про призначення судово-медичної експертизи, проте така експертиза з невідомих причин проведена не була.

Апелянт вважає, що показання свідків-поліцейських достатньо для того, щоб спростувати факт замаху на співробітника поліції, з огляду на що є безпідставним факт тримання його під вартою, а окрім того, законодавством не передбачена така підстава тримання під вартою, як вчинення тяжкого злочину.

З посиланням на рішення Європейського суду, ст. 5 Конвенції про захист прав людини, ст. 17 закону України про визнання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23 лютого 2006 року, ст.ст. 29, 63, 65 Конституції України, апелянт вважає ухвалу такою, що підлягає скасуванню.

В доповненнях до апеляційної скарги, обвинувачений вважає, що особи, які вважають себе поліцейськими та органом прокуратури та своїми незаконними та протиправними діями сфабрикували та фальсифікували обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0006023 від 31 грудня 2023 року та звинуватили його ( ОСОБА_8 ) в інкримінованих йому злочинах, не утворені законом, як того вимагає Конституція України. З посиланням на Закон № V002р710-13, чинний в редакції від 29 травня 2013 року, ст. 40 Конституції України, ст. 8 Господарського кодексу України, вважає, що всі структури суду, прокуратури, поліції України, та які утворені у відповідності до Конституції України, є протизаконними і не мають права вчиняти дії, спрямовані на порушення конституційних прав громадян України.

Апелянт вважає, що Києво-Святошинський районний суд Київської області не є судом, визначеним законом, а всі рішення, ухвалені та винесені щодо нього ( ОСОБА_8 ), у тому числі і рішення про тримання його під вартою, є ніщо інше, як законними діями окупаційних осіб, які захопили владу та узурповують її, тим самим ведуть господарювання, що підтверджується кодом ЄДРПОУ та тягне до зрадників України та мають нести юридичну відповідальність.

Не людське поводження, приниження гідності, утримування в неволі, на чому акцентує увагу апелянт, є істотним порушенням вимог конституційності його прав і свобод.

Відповідно до ч. 2 ст. 422-1 КПК України суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зміни іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду першої інстанції ухвалу про продовження строку тримання під вартою; клопотання про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

На виконання вимог ч. 2 ст. 422-1 КПК України апеляційним судом з суду першої інстанції витребувані копії вказаних документів.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та обвинуваченого, які підтримали у повному обсязі доводи апеляційної скарги з доповненнями, прокурора, яка вважала апеляційну скаргу такою, що не підлягає до задоволення, оскільки ухвала суду є законною та обґрунтованою; дослідивши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги та доповнення до неї, колегія суддів доходить такого висновку.

За змістом оскаржуваної ухвали під час судового розгляду прокурором заявлені клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а іншим обвинуваченим - у виді домашнього арешту в нічний час.

Клопотання прокурора про продовження ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою обґрунтовано тим, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, які є тяжкими злочинами ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186, ч. 1 ст. 263 КК України та особливо тяжким - ст. 348 КК України, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 9 до 15 років або довічне позбавлення волі, та, перебуваючи на волі, може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків у цьому кримінальному провадженні, тобто, існують ризики передбачені ст. 177 КПК України.

Щодо ризику переховування прокурор вказав про те, що обвинувачений, усвідомлюючи невідворотність реального покарання за інкриміновані йому особливо тяжкий та тяжкі злочини, буде намагатись уникнути кримінальної відповідальності шляхом зміни місця проживання, неявки на виклики суду.

Оскільки обвинуваченому відомі дані про місця проживання потерпілих та свідків, місце їх роботи, на переконання прокурора, обвинувачений може незаконно впливати на них, що у подальшому призведе до спотворення їх показань, які вони даватимуть в судовому засіданні під час судового розгляду. При цьому прокурор зауважує, що необхідно враховувати фактор страху людини перед іншою людиною, яка спроможна застосувати фізичне насильство.

Вважає, що застосування більш м`якого запобіжного заходу буде недостатнім для запобігання вказаним ризикам, а тому для забезпечення виконання процесуальних обов`язків, а також належної процесуальної поведінки обвинуваченого під час судового розгляду у даному кримінальному провадженні необхідно продовжити обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

За змістом оскаржуваної ухвали обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 заперечили проти клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та просили змінити обвинуваченому раніше обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід, а саме особисту поруку.

Так, захисник зазначив, що він є головою ГО «Ветеран бойових дій», має бездоганну репутацію і клопоче взяти обвинуваченого на особисту поруку. Вважає, що заявлені прокурором ризики є надуманими та нічим не підтверджені. Крім того, сторона захисту зазначила, що обвинувачений ОСОБА_8 має стійкі соціальні зв`язки, одружений, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, в силу ст. 89 КК України визнається таким, що судимості не має, має намір вступити до лав ЗСУ. Поряд з цим, захисник ОСОБА_7 просив звернув увагу суду на практику ЄСПЛ.

Прокурор заперечив проти клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника.

За результатами розгляду клопотання прокурора ухвалою суду обвинуваченому продовжено строк тримання під вартою на 60 днів.

Ухвала суду обґрунтована тим, що судом встановлено, що ОСОБА_8 , обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, які є тяжкими злочинами (ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186, ч. 1 ст. 263 КК України) та особливо тяжким (ст. 348 КК України), одружений, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, на утриманні осіб не має, що свідчить про наявність міцних соціальних зв`язків за місцем проживання, при цьому останній має хронічні захворювання, про що свідчать виписки із медичної картки стаціонарного хворого, надані стороною захисту під час підготовчого провадження.

Вирішуючи клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_8 , судом взяті до уваги доводи сторони захисту щодо відсутності у даному кримінальному провадженні заявлених прокурором ризиків, встановлених ст. 177 КПК України, вчинення кримінального правопорушення вперше, з огляду на ст. 89 КК України, наявність постійного місця проживання, наявність хронічних захворювань, які хоч і мають місце, однак на даний час вказані обставини, навіть, у своїй сукупності не є переконливими та достатніми для незастосування до обвинуваченого такого виняткового запобіжного заходу як тримання під вартою. Крім того, суд дійшов висновку, що самі по собі такі обставини без їх сукупності з іншими обставинами, не можуть слугувати безумовною підставою для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, оскільки ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, які є тяжкими злочинами (ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186, ч. 1 ст. 263 КК України) та особливо тяжким (ст. 348 КК України), два з яких є насильницькими та має підвищений ступінь суспільної небезпеки, а також те, що заявлені прокурором ризики існують та є реальними.

Суд погодився з доводами прокурора, що обвинувачений ОСОБА_8 може вчиняти у подальшому дії з метою переховування, а співставлення можливих негативних для обвинуваченого наслідків переховування у вигляді його можливого ув`язнення із засудженням до покарання у виді позбавлення волі доводять, що цей ризик є достатньо високим. Також суд погодився з доводами прокурора щодо наявності ризику незаконного впливу на свідків та потерпілих, хоча останній є мінімальним.

З врахуванням положень статей 177, 178 КПК України та практики Європейського Суду з прав людини, з огляду на те, що прокурором у судовому засіданні доведено наявність обґрунтованості ризиків у кримінальному провадженні, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які існують, а також, враховуючи ступінь тяжкості кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_8 , вид та розмір покарання, яке йому загрожує у разі визнання його винуватим, дані про особу обвинуваченого, суд дійшов висновку про доцільність продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Судом також взято до уваги, що обвинувачений ОСОБА_8 відповідно до ч. 2 ст. 183 КПК України не є особою, до якої не може бути застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Крім цього, суд, врахувавши підстави та обставини, передбачені ст. 177 та 178 КПК України, не визначив розмір застави, з урахуванням положень п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України.

Достатніх даних, які б свідчили про наявність підстав для зміни запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на більш м`який, а саме особисту поруку, як того просила сторона захисту, судом за результатом розгляду клопотання не встановлено, у зв`язку з чим у задоволенні клопотання сторони захисту відмовлено.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги з доповненнями обвинуваченого, колегія суддів враховує, що згідно з ч.ч.1, 2, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Колегія суддів враховує, що розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до положень ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь встановлених ризиків,які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою.При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись у кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин, тобто, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане, оскільки відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції наведені вимоги закону дотримано, та вважає, що стороною обвинувачення на даний час доведена наявність у даному провадженні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які продовжують існувати, а викладені в ухвалі висновки є обґрунтованими, і доводи сторони захисту їх не спростовують.

При цьому колегія суддів враховує, що з наявних даних встановлено, що питання продовження строку тримання обвинуваченого під вартою вирішено на стадії судового розгляду кримінального провадження, тобто, прокурором у цьому кримінальному провадженні визнано зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта та прийнято рішення про звернення до суду з обвинувальним актом, який був переданий у порядку ст. 291 КПК України, отже, ОСОБА_8 набув статусу обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, і обґрунтованість висунутого обвинувачення на даний час перевіряється судом першої інстанції шляхом дослідження доказів.

Зважаючи на стадію кримінального провадження та особливості апеляційного розгляду з перегляду ухвали суду, якою продовжено обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою, суд апеляційної інстанції, як і суд першої інстанції на даній стадії судового розгляду, позбавлені можливості дати оцінку обґрунтованості висунутого обвинувачення, допустимості чи недопустимості доказів, дотримання вимог КПК України під час досудового розслідування, доведеності або недоведеності висунутого обвинувачення, оскільки це виходить за межі повноважень як суду апеляційної інстанції на даному етапі, так і судупершої інстанції на даній стадії судового розгляду, в ході якого докази досліджуються, а оцінка їм може бути надана в нарадчій кімнаті під час прийняття рішення за наслідками розгляду кримінального провадження по суті, а тому доводи обвинуваченого про відсутність доказів його винуватості у вчиненні інкримінованих злочинів, як і посилання на порушення вимог КПК України під час досудового розслідування є непереконливими.

Таким чином, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом враховані обставини інкримінованих ОСОБА_8 кримінальних правопорушень та їх наслідків, та наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави вважати, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам.

Так, згідно з п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше несудимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Відповідно до наявних у матеріалах даних щодо особи ОСОБА_8 , він є особою, яка не має судимостей в силу ст. 89 КК України, а, отже, є раніше не судимою особою.

Разом з тим ОСОБА_8 висунуто обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ст. 348 КК України, та тяжких злочинах, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186, ч. 1 ст. 263 КК України, два з яких є насильницькими та має підвищений ступінь суспільної небезпеки, про що обґрунтовано вказав суд в оскаржуваній ухвалі. При цьому санкція ст. 348 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі від дев`яти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі, а санкція ч. 4 ст. 186 КК України - у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років.

Колегія суддів зауважує, що суворість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі доведення його винуватості у вчиненні інкримінованих йому дій, є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування, та саме по собі може бути мотивом та підставою для обвинуваченого переховуватися від суду.

За встановлених обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що обвинувачений, розуміючи невідворотність покарання у разі доведення винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, з метою уникнення кримінальної відповідальності, може ухилитись від суду.

Також колегія суддів враховує, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від потерпілого та свідків під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто, допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК України).

За таких обставин ризик впливу на потерпілих та свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від вказаних осіб та дослідження їх судом.

При цьому колегія суддів враховує, що з переходом на стадію судового провадження ризик незаконного впливу на свідків лише актуалізується, оскільки у результаті ознайомлення з матеріалами кримінального провадження обвинуваченому стає відомо про всіх осіб, які допитувалися у даному кримінальному провадженні, та зміст наданих ними показань.

З урахуванням висунутого обвинувачення, характеру інкримінованих обвинуваченому дій, обставин, наведених прокурором на підтвердження наявності вказаного ризику та не спростованих стороною захисту у будь-який спосіб, на переконання колегії суддів, на даному етапі судового провадження ризик впливу на потерпілих та свідків у даному кримінальному провадженні не зменшився та продовжує існувати, а, відтак, доводи сторони захисту на зворотнє, є непереконливими.

Окремо, враховуючи встановлені на даний час підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, з огляду на положення ч. 4 ст. 183 КПК України, те, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 121 КК України, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано не визначив розмір застави обвинуваченому.

При цьому, суд першої інстанції, вирішуючи питання доцільності продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, серед іншого, врахував дані про особу обвинуваченого, та дійшов висновку, що на даному етапі судового розгляду обставини, на які посилається сторона захисту, не переважають можливих ризиків неправомірної поведінки обвинуваченого, і будь-яких доводів на спростування таких висновків суду першої інстанції стороною захисту не наведено.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції навів в оскаржуваній ухвалі наявні на час прийняття рішення ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, мотиви прийнятого рішення, та обґрунтував неможливість застосування до обвинуваченого на даний час іншого, більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Будь-яких доводів на спростування встановлених судом ризиків як в апеляційній скарзі з доповненнями, так і під час апеляційного розгляду, стороною захисту не наведено.

Що стосується доводів доповненої апеляційної скарги обвинуваченого про те, що Києво-Святошинський районний суд Київської області є незаконним судом, оскільки утворений всупереч вимог Конституції України, то колегія суддів вважає їх безпідставними.

Указом Президента України № 450/2017 «Про ліквідацію та утворення місцевих загальних судів» постановлено ліквідувати Києво-Святошинський районний суд Київської області та утворити Києво-Святошинський окружний суд у Києво-Святошинському районі Київської області з місцем знаходження у м. Києві.

Згідно із Законом України «Про внесення зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо територіальної юрисдикції місцевих судів на території України до прийняття закону щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів» від 3 листопада 2020 року, № 950-IX, який набрав чинності 10 грудня 2020 року, Розділ XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» доповнено пунктом такого змісту : «До набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до набрання чинності Постановою Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів» від 17 липня 2020 року №807-IX, але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX».

Отже, місцеві суди продовжать здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до набрання чинності Постановою Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів» від 17 липня 2020 року № 807-IX,але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України.

Відповідно, до зміни системи судоустрою та приведення її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою шляхом утворення, реорганізації чи ліквідації судів, кожен місцевий загальний суд продовжує здійснювати розгляд справ в межах раніше утворених районів та раніше визначеного адміністративно-територіального устрою.

З огляду на наведене Києво-Святошинський районний суд Київської області продовжує здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності Києво-Святошинського окружного суду, про що буде проінформовано додатково на офіційному сайті.

За встановлених обставин колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 4221 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 липня 2024 року, якою обвинуваченому ОСОБА_8 продовжено строк тримання під вартою строком на 60 днів, тобто, до 14 вересня 2024 року включно, на підставі п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України без альтернативи внесення застави, - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

______________________ _______________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4