Справа № 396/1200/23
Провадження № 1-кп/392/113/24
УХВАЛА

17 вересня 2024 року м. Мала Виска

Маловисківський районний суд Кіровоградської області в складі: головуючого судді ОСОБА_1 , секретар судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10.04.2023 за № 0000248 за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України,

за участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника-адвоката ОСОБА_5 ,

встановив:

Прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу тримання під вартою строком на 60 днів. Зазначивши, що наявність ризиків, які було враховано судом при застосуванні запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_3 не зменшилися та продовжують існувати на даний час, а саме ризики, передбачені п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме він може переховуватися від суду та незаконно впливати на потерпілу та свідків, які проживають в м. Новоукраїнка, та обвинуваченому відоме їх місце проживання, існує ризик вчиненню нового кримінального правопорушення обвинуваченим, оскільки раніше притягувався до кримінальної відповідальності, судимість у встановленому законом порядку не знята та не погашена. Зазначив, що інші, більш м`які запобіжні заходи, не пов`язані з триманням під вартою не зможуть запобігти вказаним ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Захисник заперечив проти задоволення клопотання прокурора та просив застосувати будь-який інший не пов`язаний з триманням під вартою запобіжний захід. На обґрунтування позиції вказав, що ризики прокурором не доведені, обвинувачений не має наміру переховуватися від суду, впливати на свідків, чи потерпілу, яка не було присутньою під час подій, наразі в судові засідання не з`являється, цьому зазначив, що один із свідків утримується в СІЗО, тому відсутні підстави для задоволення клопотання прокурора.

Обвинувачений повністю підтримав позицію захисника.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Встановлено, що наразі відносно обвинуваченого ОСОБА_3 діє продовжений 23 липня 2024 року ухвалою Маловисківського районного суду Кіровоградської області запобіжний захід у виді тримання під вартою, до 20вересня 2024 року.

Мета застосування запобіжного заходу визначена ч.1 ст.177 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

При вирішенні клопотання про продовження строку запобіжного заходу судом перевіряється факт того, що ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, не зменшились та продовжують існувати.

ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, санкція ч.2 ст.121 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини тяжкість покарання не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 25.07.2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризику повторного вчинення злочинів».

Стаття 5 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 27.06.1980 року «Про взяття під варту до суду» зауважує на тому, що при розгляді питання про необхідність тримання під вартою судовий орган повинен брати до уваги обставини конкретної справи у тому числі характер та тяжкість інкримінованого злочину. Важливим критерієм орієнтуючись на який слід застосовувати вид запобіжного заходу повинна бути санкція за злочин вчинений обвинуваченим, тобто чим більш сувора санкція передбачена за злочин поставлений обвинуваченому в вину тим більш суворий запобіжний захід повинен бути обраний щодо нього.

Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 може переховуватися від суду, враховуючи тяжкість інкримінованого злочину та відповідно з мірою можливого покарання, з метою уникнення покарання, що йому загрожує в разі визнання його винуватим (п.1.ч.1 ст.177 КПК України).

При цьому, в умовах, які наразі існують в Україні, викликаних військовою агресією російської федерації проти України, у ОСОБА_3 збільшуються можливості для ухилення від суду, адже у держави наразі з об`єктивних причин відсутні можливості належним чином контролювати поведінку обвинуваченого та його місцезнаходження.

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

Крім того, обвинувачений може незаконно впливати на потерпілу та свідків, з метою зміни їх показань, оскільки під час розгляду кримінального провадження потерпіла та свідки ще не допитані в судовому засіданні, при цьому потерпіла є особою похилого віку, а свідки проживають в м. Новоукраїнка, та обвинуваченому відомі їх місця проживання (п.3 ч.1 ст.177 КПК України).

Окрім того, існує ризик вчинення іншого кримінального правопорушення, оскільки маючи не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість, обвинувачується у вчиненні нового умисного тяжкого кримінального правопорушення проти життя та здоров`я особи (п.5 ч.1 ст.177 КПК України). Вказане узгоджується з практикою ЄСПЛ, зокрема, відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Сельчук проти Туреччини», наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин.

Отже, ризики, передбачені п.п. 1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України не зменшилися та продовжують існувати.

Суд враховує обставини, передбачені ст.178 КПК України, а саме: що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні у вчиненні тяжкого злочину, до затримання, зі слів, обвинувачений працював неофіційно будівельником, одружений, раніше судимий 11.05.2017 року Новоукраїнським районним судом Кіровоградської області за ч.2 ст.121 КК України до позбавлення волі строком на 8 років, звільнений умовно достроково на 2 роки 7 місяців 14 днів. Судимість у встановленому законом порядку не знята та не погашена.

Наведене свідчить, що більш м`які запобіжні заходи, зазначені у ст. 176 КПК України (домашній арешт, особисте зобов`язання, порука, застава), не зможуть забезпечити належне виконання обвинуваченим ОСОБА_3 процесуальних обов`язків, та запобігти встановленим ризикам, а тому не буде забезпечено виконання завдань кримінального судочинства.

При цьому, в судовому засіданні судом не встановлено та стороною захисту не надано відомостей, які б безумовно свідчили про неможливість тримання ОСОБА_3 під вартою, а також не отримано відомостей щодо інших обставин, які б переважили ризики, передбачені ст. 177 КПК України. Вік та стан здоров`я обвинуваченого дозволяє застосування до нього запобіжного заходу, пов`язаного з обмеженням волі та свободи пересування.

Також, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, яка є частиною національного законодавства України, та зазначає, що утримання під вартою не є передумовою покарання у виді позбавлення волі, але при збереженні розумної підозри відносно затриманої особи у скоєні злочину є умовою законності та відповідає реальним вимогам суспільного інтересу.

Ствердження сторони захисту щодо зміни обвинуваченому запобіжного заходу, у своїй сукупності не є переконливими та достатніми для зміни йому такого виняткового запобіжного заходу як тримання під вартою. Поряд з цим, ці обставини на даний час не можливо віднести до тих стримуючих чинників, які могли б у повному обсязі мінімізувати ймовірність вчинення обвинуваченим дій спрямованих на ухилення від можливого покарання, гарантували б запобігання встановленим ризикам без застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Крім того, самі по собі такі обставини без їх сукупності з іншими обставинами, не можуть слугувати безумовною підставою для зміни запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід, не пов`язаним з триманням під вартою.

Суд вважає за необхідне продовжити дію раніше обраного щодо обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, як клопотала сторона захисту, не зможуть забезпечити виконання останнім процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України, зокрема, прибувати за кожною вимогою до суду, та його належну процесуальну поведінку.

ОСОБА_3 обвинувачується у заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, а тому з урахуванням п.2 ч.4 ст. 183 КПК України, суд вважає за можливе не визначати обвинуваченому альтернативний запобіжний захід у виді застави.

Керуючись ст.ст.331, 369-372, 392 КПК України, суд,

постановив:

клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто з 17.09.2024 до 15.11.2024 включно.

Строк дії ухвали визначити до 15 листопада 2024 року включно.

Ухвала може бути оскаржена до Кропивницького апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту її проголошення, а обвинуваченим в той самий строк з моменту вручення копії ухвали.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Суддя ОСОБА_6