ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/972/24 Справа № 203/3969/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Центральної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_5 на вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2023 року у кримінальному провадженні № 0001542, щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Гянджа Азербайджан, громадянина України, з середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, не одруженого, зареєстровано та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнаного невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, та виправданого його за цим обвинуваченням за недоведеністю, -

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_7

прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6 ОСОБА_9

захисника ОСОБА_10

потерпілий ОСОБА_11

В С Т А Н О В И Л А:

За вироком Кіровського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2023 року ОСОБА_6 , визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, та виправданого його за цим обвинуваченням за недоведеністю.

Відповідно до обвинувального акту ОСОБА_12 , обвинувачується у скоєні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 185 КК України за наступних обставин.

ОСОБА_12 07.06.2018 близько 18 години 00 хвилин знаходячись в невстановленому в досудового розслідування час та місце виник злочинний умисел на таємне викрадення чужого майна, що належить ОСОБА_13 , а саме причіп з державним номерним знаком НОМЕР_1 .

Реалізовуючи свій злочинний умисел ОСОБА_12 зателефонував водію маніпулятора ОСОБА_14 , та ввівши останнього в оману представившись співробітником КП «Благоустрій міста», повідомив, що йому необхідно перевезти причіп (у виді торгівельного кіоску), який знаходиться адресою: АДРЕСА_2 , до будинку за адресою АДРЕСА_1 .

07.06.2018 о 23.50год. ОСОБА_14 прибув на автомобілі «Mersed Benz» за адресою: АДРЕСА_2 де його чекав ОСОБА_12 , для завантаження причепу з державним номерним знаком НОМЕР_1 та подальшого транспортування до вказаної адреси. ОСОБА_15 допоміг ОСОБА_14 завантажити причіп на автомобіль та разом з ОСОБА_14 поїхав до адреси проживання ОСОБА_16 АДРЕСА_1 де відвантажили причіп з державним номерним знаком НОМЕР_1 .

Таким чином, ОСОБА_12 умисно, з корисливих мотивів, заволодів причепом з державним номерним знаком НОМЕР_1 , спричинивши ОСОБА_13 матеріальний збиток на суму 12 557,94грн.

Дії ОСОБА_6 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 1 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка).

Суд першої інстанції мотивував ухвалення виправдувального вироку за не доведеністю умислу в діях ОСОБА_16 на крадіжку з корисливих мотивів, тобто не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення за ч.1 ст. 185 КК України, посилаючись на те, що сторона обвинувачення не спростувала показання ОСОБА_16 про те, що він не мав умислу вчиняти крадіжку, а також наявність шкоди та особу, якій шкода була завдана, тому не довела факт наявності прямого умислу у обвинуваченого на вчинення даного злочину та факт викрадення ним чужого майна.

В апеляції:

- прокурор просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України та призначити йому покарання у виді громадських робіт строком 200 годин.

На підставі ч. 5 ст. 74 КК України, звільнити обвинуваченого від покарання, у зв`язку із закінченням строків давності.

Речові докази: легковий причеп д/н НОМЕР_1 - залишити власнику. Стягнути з ОСОБА_6 судові витрати за проведення у справі товарознавчої експертизи.

В обґрунтування вказує, що суд безпідставно поставився критично до показань свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 пославшись на те, що між ними наявний конфлікт, оскільки суд не зазначив, чим саме підтверджується наявність такого конфлікту, в чому саме полягав такий конфлікт, і як саме такий конфлікт міг вплинути на достовірність показань свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_20 .

Прокурор вказує, що як свідки ОСОБА_21 під час допиту зазначали, що до викрадення причепа не мали з ОСОБА_22 жодних підприємницьких або інших взаємин, так і потерпілий ОСОБА_11 , який також зазначав під час допиту, що до судового розгляду ніколи не бачив ОСОБА_23 . Проте. Прокурор вказує, що ОСОБА_12 дав суду показання, які не узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_21 та потерпілого ОСОБА_11 , а саме він зазначав, що мав спільні підприємницькі взаємини з подружжям свідків ОСОБА_21, та був присутній разом з ОСОБА_24 під час передання готівкових грошових коштів потерпілому ОСОБА_11 за причеп.

Прокурор, також вважає, що необхідно критично ставитися до показань свідка ОСОБА_25 , за показами якого - ОСОБА_12 мав певні ділові взаємини з ОСОБА_19 та передавав йому грошові кошти на придбання причепа, оскільки, на думку прокурора, факт передачі грошей у зв`язку зі здійсненням будь-якого правочину не може підтверджуватися показаннями свідків, так як відповідно до ст. 218 Цивільного кодексу України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами.

Також, прокурор звертає увагу, що згідно договорами, укладеними між КП «Дніпро ТрансКомплекс» Дніпровської міської ради та ОСОБА_22 , а також відповідними актами приймання передачі до них, ОСОБА_26 було передано в платне строкове користування «об`єкти благоустрою вулично-дорожньої мережі», однак, на думку прокурора, вказане жодним чином не породжує у ОСОБА_16 будь-якого речового права на розміщене на таких об`єктах благоустрою чужого майна, в даному випадку не породжує речових прав на причіп, якій перебував у законному користуванні подружжя ОСОБА_21 .

Прокурор в апеляції також зауважує, що, на його думку, ОСОБА_11 під час досудового розслідування правильно було визнано потерпілим, оскільки встановлено, що саме він правомірно володів причепом тривалий час на підставі генеральної довіреності, власник не користувався та не розпоряджався причепом, друга довірена особа також не користувалася та не розпоряджалася ним. За передачу причепа в користування подружжю ОСОБА_21 вигоду отримував саме ОСОБА_11 у виді допомоги з ліками.

Вислухавши прокурорів, потерпілого, які підтримали апеляцію прокурора, обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти апеляції прокурора, допитавши сторони та свідків і дослідивши повторно письмові докази наявні в матеріалах кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, перевіривши висновки суду першої інстанції, докази, які суд визнав недопустимими та оцінку сукупності інших доказів кримінального провадження, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта та на підставі доказів, наданих суду сторонами кримінального провадження.

Статтею 17 КПК України встановлено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Згідно правового змісту норм ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 КПК України суд, ухвалюючи вирок, крім іншого, повинен вирішити: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений, чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Згідно до положень ч. 1 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, покладається на слідчого та прокурора.

Як зазначив Конституційний Суд України в рішенні № 1-31/2011 від 20.10.2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, отримані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та постанови законного і справедливого рішення у справі.

За роз`ясненнями викладеними в Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду справ при винесенні вироків» № 5 від 29.06.1990 року, в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені в судовому засіданні, а всі сумніви у справі, в тому числі що стосуються достатності зібраних фактичних даних, якщо вичерпані всі можливості їх доповнення та усунення, повинні тлумачитися і вирішуватися на користь підсудних.

Положення ст.ст. 370, 373 КПК України регламентують, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Таким чином, у правовій державі при ухваленні судового рішення не допускається обвинувальний ухил, по суті якого кожен, хто постав перед судом повинен бути визнаний винним, а навпроти гарантується та усіляко забезпечується презумпція невинуватості особи. Доведення вини особи поза розумним сумнівом є стандартом доведення, необхідним для визнання особи винною із застосуванням принципу змагальності судового процесу. При цьому, саме сторона обвинувачення несе тягар доведення вини і зобов`язана доводити свою версію подій за цим стандартом. Це означає, що позиція, яка представлена обвинуваченням, має бути доведена в тій мірі, що у «розумної (розсудливої) людини» не може лишатися «розумного сумніву», що обвинувачений винен.

Так, згідно з вимогами п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, яким керувався суд.

Європейський Суд у рішенні від 21 квітня 2011 року «Нечипорук і Йонкало проти України» та рішенні від 6 грудня 1998 року «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпції, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

За приписами ч. 1 ст. 94 КПК України суд повинен оцінювати докази на основі всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 13 січня 2005 року в справі «Капо проти Бельгії» зауважив, що в кримінальних справах питання прийняття доказів належить досліджувати загалом у світлі п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і вимагає воно, крім іншого, щоб тягар доказування лежав на стороні обвинувачення.

Крім того, у своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово наголошував, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Прокурор посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та на їх суперечливість і непослідовність, вказує на надання судом неправильної оцінки показам свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 та зібраним у справі письмовим доказам, і зазначає, що правильно під час досудового розслідування потерпілим визнано ОСОБА_11 .

Перевіряючи наведені доводи прокурора та повторно дослідив усі докази, які прокурор просив дослідити і допитав зазначеного вище потерпілого, свідків, обвинуваченого, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Так, прокурор порушує питання незаконності виправдувального вироку, оскільки вважає, що в діях ОСОБА_16 наявний склад злочину за вищевказаним обвинуваченням і його винуватість доведена наданими стороною обвинувачення доказами поза розумним сумнівом.

Такі доводи апеляційної скарги прокурора є безпідставними і необґрунтованими, і такі які суперечать встановленим фактичним даним даного кримінального провадження.

Як слідує із обвинувального акту і викладено вище, ОСОБА_12 обвинувачується в тому, що 07.06.2018 року близько 18 годин 00 хвилин, знаходячись в неустановленому в досудовому розслідуванні час та місце виник злочинний умисел на таємне викрадення чужого майна, що належить ОСОБА_13 , а саме причіп з державним номерним знаком НОМЕР_1 та реалізуючи свій умисел зателефонував водію ОСОБА_14 ввів його в оману, представившись співробітником КП "Благоустрій міста" допоміг водію завантажити причіп і разом поїхали до адреси його проживання в с. Дороганівка де відвантажили причіп.

Із обвинувачення слідує, що ОСОБА_12 , умисно, з корисливих мотивів, заволодів причепом з державним номером НОМЕР_1 , спричинивши ОСОБА_13 матеріальний збиток на сумму 12 557, 94грн.

Суд першої інстанції ухвалюючи виправдувальний вирок стосовно ОСОБА_16 виходив з того, що жоден з наданих стороною обвинувачення і досліджених судом доказів не підтверджує вину ОСОБА_16 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення саме за ч. 1 ст. 185 КК України, та сторона обвинувачення не надала суду, достатні докази для спростування версії обвинуваченого ОСОБА_23 .

Суд першої інстанції провівши судове слідство, встановив, що у червні 2018 року від КП "Дніпротранскомплекс надійшли приписи стосовно розірвання , укладених з ОСОБА_22 договорів та демонтажу розташованих кіосків за адресою : АДРЕСА_3 . Вважавши кіоски, у тому числі і причіп, який йому інкримінується, своїми, і себе відповідальним за їх демонтаж, ОСОБА_12 , війняв маніпулятор з водієм та вивіз їх по місцю мешкання у с. Дороганівка.

Ураховуючи такі фактичні данні, суд першої інстанції правильно вказав, що в діях ОСОБА_16 відсутній склад вказаного кримінального правопорушення, оскільки із визначення поняття крадіжки випливає, що це таємне викрадення чужого майна, а ОСОБА_12 вважав його своїм і виконував приписи щодо демонтажу і вивезення кіосків з території, якою він користувався на підставі договорів з комунальним підприємством.

Твердження прокурора про те, що у ОСОБА_23 . 07. 06.2018 року близько 18 годин 00 хвилин виник злочинний умисел на таємне викрадення чужого майна, що належить ОСОБА_13 та ОСОБА_12 Таємно його викрав не знайшли безсумнівного свого підтвердження під час перевірки матеріалів кримінального провадження.

Звертається увага, що об`єктивна сторона крадіжки виражається в дії - таємному незаконному, безоплатному, поза волею власника вилученні чужого майна.

Таємним вважається викрадення, коли воно вчинюється за відсутності особи, у власності чи під охороною якої перебувало майно, що викрадається, або у присутності такої особи непомітно для неї, а також у присутності сторонніх осіб, які не усвідомлюють акту викрадення майна і не можуть дати йому належної оцінки (психічно хворі, малолітні). Викрадення є таємним і в тому разі, коли воно вчиняється у присутності особи, якій доручено майно, але вона перебуває в такому стані, який виключає можливість усвідомлювати значення того, що відбувається (сон, непритомність, сильне сп`яніння тощо).

Із суб`єктивної сторони такий злочин передбачає прямий умисел, тобто особа повинна розуміти, що вилучає таке майно таємно і чуже.

За поясненнями і ствердженнями ОСОБА_16 , наданими ним як у суді першої інстанції так і в апеляційній, обвинувачений ОСОБА_12 домовилися з ОСОБА_27 разом здійснювати торговельну діяльність з використанням кіосків. Для цього, ОСОБА_12 надав ОСОБА_28 частину коштів для придбання кіосків і останній купив два кіоски, один із них з номером НОМЕР_1 , а ОСОБА_12 з метою розміщення цих кіосків на АДРЕСА_3 , взяв в оренду земельні ділянки у міській раді, організував підключення електричної енергії до цих кіосків. ОСОБА_29 , є ФОП , він збирав гроші з кожного місця з ОСОБА_30 та ОСОБА_31 , і був відповідальний за електроенергію.

Зазначені обставини підтверджуються і наданими у суді першої інстанції показами наведеними в оскаржуваному вироку, свідка ОСОБА_32 відповідно до яких, він особисто познайомив ОСОБА_33 , у якого не було грошей розвиватися, і за його ініціативою з ОСОБА_22 для діяльності разом, останній платив за електроенергію та КП ОСОБА_34 , а ОСОБА_35 займався набором персоналу і закупівлею товарів. У червні прийшли приписи про демонтаж кіосків реалізаторам, і ОСОБА_35 особисто про це повідомив його і ОСОБА_16 , ОСОБА_36 не хотів прибирати, домовлялись що один кіоск везе ОСОБА_27 другий ОСОБА_12 , з цього приводу у них були суперечки.

Посилання прокурора в апеляції, що суд неправильно оцінив покази свідків ОСОБА_33 та його дружини ОСОБА_18 і безпідставно віднісся до них критично, вказуючи, що покази обвинуваченого щодо сплати ним грошових коштів за причіп і введення зі свідками сумісного бізнесу не узгоджуються з показами цих свідків, не є досить переконливими з огляду на таке.

Так дійсно, як в суді першої інстанції так і в апеляційній вказані свідки заперечували, що ОСОБА_12 передавав їм гроші на покупку кіоску- причепу і ніякого сумісного у них з ним бізнесу не було.

Однак, ці свідки також не заперечували, що у них нема дозволу на розташування , у тому числі і кіоска-причепа "ІНФОРМАЦІЯ_2" на АДРЕСА_2 , і вони через ОСОБА_29 , він же ОСОБА_37 , який приходив також одного разу із ОСОБА_22 , щомісячно передавали йому по 5 тис. грн., щоб там стояти, світло їм проводив ОСОБА_38 .

За показами подружжя ОСОБА_21, причіп, який вивіз ОСОБА_12 вони по інтернету взяли без укладення будь якого договору по розписці на збереження, у потерпілого ОСОБА_11 , якому щомісячно платили по 2 тис. грн.

Проте за показами ОСОБА_11 йому подружжя ОСОБА_21 без будь яких правничих договорів заплатили одноразово десь біля 2 тис грн., та більш точно визначитися з сумою не зміг.

Отже, як придбання і користування причепом з номерним знаком НОМЕР_1 подружжям ОСОБА_21 , так і введення ними сумісного бізнесу з ОСОБА_22 не підтверджується належними безперечними доказами, оскільки діяли ці особи разом і кожен окремо не в правовому полі, а тому при наявності даних суперечностей не можливо встановити об`єктивні дані, чи дійти безсумнівних стверджень про наявність у ОСОБА_16 саме умислу на крадіжку.

Також слід звернути увагу, що прокурор в своїй апеляційній скарзі не зазначає, яким чином покази вищевказаних осіб, з урахуванням їх позицій, могли вплинути на правильність висновків суду про недоведеність, що в діях ОСОБА_16 є склад інкримінованого кримінального правопорушення.

Таким чином, слід визнати, що усі доводи апеляційної скарги прокурора зводяться до власної оцінки ним зібраних у справі доказів, в тому числі й показів сторін у справі, що не може свідчити про невідповідність рішення суду фактичним обставинам справи.

За наведених обставин суд правильно і об`єктивно оцінив критично покази свідків подружжя ОСОБА_21 , оскільки як зазначено вище версія ОСОБА_16 щодо того, що він вважав дійсним своє право на причіп посилаючись на передачу в рахунок оплати за нього ОСОБА_39 грошових коштів, укладення ним договорів на користування вулично-дорожної мережі по АДРЕСА_3 , організацію проведення електроенергії під кіоски, за що і отримував через ОСОБА_29 плату від доходів від бізнесу подружжя, відповідає фактичним обставинам справи і підтверджується не тільки його показами, а й показами свідка ОСОБА_32 , ОСОБА_14 та наведеними вище письмовими доказами: договорами з комунальним підприємством, рішенням міської ради, приписами.

Із показів самих свідків подружжя ОСОБА_21 також слідує, що вониередавали грошові кошти через ОСОБА_29 за їх ствердженням за те, що вони там розташували свої кіоски.

Зауваження прокурора, що до показів ОСОБА_32 необхідно ставитися критично з посиланням тільки на те, що покази подружжя ОСОБА_21 спростовують і заперечують покази обвинуваченого і цього свідка щодо наявності між ОСОБА_22 і подружжям ОСОБА_21 домовленостей про введення сумісного бізнесу і переданням подружжям ОСОБА_21 грошових коштів на придбання причепу, не є досить переконливими щоб стверджувати про неправдивість показів цього свідка.

Натомість, версія обвинуваченого ОСОБА_16 не суперечить матеріалам справи і не спростована стороною обвинувачення, а тому виходячи з даних фактичних обставин не доведено, що в діях обвинуваченого ОСОБА_16 був умисел на крадіжку, тобто що в його діях є склад інкримінованого йому кримінального проступку.

Стосовно посилання прокурора відносно того, що сам факт укладення з комунальним підприємством договорів на користування об`єктів благоустрою вулично-дорожньої мережі не надає ОСОБА_26 речового права на розміщене на таких об`єктах чужого майна та він не повинен був виконувати його шляхом вивезення цього майна, що на думку прокурора свідчить про спрямованість обвинуваченого умислу саме на викрадення причепу і спростування висновку суду першої інстанції, що умислу у ОСОБА_40 це майно не вбачається, так як він вважав, що це належний йому кіоск, є хибним і неприйнятним, оскільки це є лише припущення яке не може буим покладено в основу обвинувального вироку.

Так, згідно повторно дослідженого у судовому засіданні апеляційного суду договору №371/160517 від 01.02.2018 року, між КП "ДніпроТрансКомплекс" Дніпропетровської міської ради та ФОП ОСОБА_22 , останньому в строкове платне користування передано частина об`єкту благоустрою вулично-дорожньої мережі, що має місце розташування: АДРЕСА_2 , площею 6,0 м.кв. Для утримання в належному стані місць очікування пасажирами громадського транспорту, продажу проїзних квитків, преси та здійснення іншої комерційної діяльності у порядку встановленим чинним законодавством, на строк з 01.02.2018 року до 31.12.2018 року включно. Акт приймання-передачі даного об`єкту датований 01.05.2018 року ( том 1 ас. 87-90).

За рішенням Дніпровської міської ради від 05.06.2018 року №476, за наявності укладених договорів передачі у платне користування об`єктів благоустрою вулично-дорожньої мережі та інших договір оренди тимчасових споруд здійснити їх розірвання відповідно до чинного законодавства забезпечити укладення договорів на демонтаж, транспортування та зберігання тимчасових споруд і матеріалів ( том. 1 а.с. 70-71).

Відповідно до Додатку вказаного рішення в Переліку тимчасових споруд, що підлягають демонтажу наявна і адреса- АДРЕСА_2 (а.с. 72-77).

За приписом №9094д від 07.06.2018 року Дніпровська міська рада КП "Благоустрій міста" власнику- ІНФОРМАЦІЯ_3, надає 7 днів для демонтажу власними силами та за власні кошти самовільних споруд, розташованих на АДРЕСА_2 ( том 1 а.с.69). Аналогічний припис цієї ж дати і по споруді на АДРЕСА_4 ( том 1 а.с. 68).

Також згідно припису № 101 від 20.06.2018 року Комунальне підприємство "ДніпроТрасКомплекс" Дніпровської міської ради, у зв`язку з реконструкцією АДРЕСА_7 власнику споруди ІНФОРМАЦІЯ_3 ФЛП ОСОБА_41 . Приписує вжити заходи по звільненню об`єктів благоустрою вулично-дорожньої мережі шляхом демонтування самовільно розташованих тимчасових споруд для введення підприємницької діяльності за адресою АДРЕСА_5 ) та в 7-ми денний термін з`явитися до Комунального підприємства для підписання розірвання діючого договору ( а.с.66). Аналогічний припис №100 на споруду по АДРЕСА_7 біля будинку 2 ( том1 а.с. 67).

Посилання, що дані приписи датовані 20.06.2018 року - після дати події, а тому на думку прокурора, вони не підтверджують що саме ОСОБА_42 , як користувач об`єктів благоустрою вулично-дорожньої мережі був зобов`язаний вжити заходи по звільненню цих об`єктів шляхом демонтування самовільно там розташованих тимчасових споруд, є хибним, оскільки саме рішення про це місцевою владою було винесено ще 05.06.2018 року тобто ще до події, коли ОСОБА_12 звільнив об`єкт шляхом вивоза 07.06.2018 року самовільно розташованого там причепу-кіоску.

За показами свідка водія ОСОБА_14 , наданими ним в судовому засіданні апеляційної інстанції, в червні 2018 року, йому подзвонив ОСОБА_12 , і попросив його вивезти кіоск-причіп в село, яке розташоване приблизно в 50 км. від за міста. ОСОБА_16 знав як працівника Благоустрою , раніше декілька разів на його прохання перевозив МАФи. Забрав кіоск приблизно о 22-00 - 23-00 годині, оскільки був зайнятий за містом та не міг приїхати раніше. ОСОБА_12 поводив себе спокійно, не нервував, не приховувався, не поспішав, повідомив йому, що це його кіоск. ОСОБА_12 їхав разом з ним, назад вони також поверталися разом близько 01.00 години.

Отже з огляду на наведені докази і покази свідка, хоча зазначені вище договори на користування об`єктів благоустрою вулично-дорожньої мережі на яких самовільно подружжя ОСОБА_21 розмістили кіоск-причіп і не породжують безумовного права ОСОБА_16 на речі, які розташовані на цих об`єктах, як на те вказує прокурор, однак приймається до уваги, що ці докази свідчать про розумне пояснення ОСОБА_16 мотивів його дій щодо звільнення території якою він користувався, на правових підставах, відповідно припису, самовільно розміщеного там кіоска-причепа шляхом його вивозу.

Тобто при вказаних обставинах не можна дійти безсумнівного висновку, що таке його діяння є умисним з корисливих мотивів і містить в собі склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України, і може бути кваліфіковано як крадіжка.

Враховуючи положення статті 337 КПК України, суд першої інстанції також не міг виходити за межі обвинувачення, встановлювати відповідно інші обставини у своєму рішенні та пред`являти особі обвинувачення за межами його пред`явлення, оскільки не вправі допустити погіршення становища засудженого та порушення його права на захист.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов об`єктивного і законного висновку про недоведеність прямого умислу у ОСОБА_23 .

Тобто не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, що повністю відповідає фактичним обставинам справи і відповідно до вимог п. 3 ч.1 ст. 373 КК України є підставою для ухвалення виправдувального вироку.

Разом з цим колегія суддів звертає увагу, що згідно змісту виправдувального вироку, суд першої інстанції не досить чітко сформулював підстави для виправдування, оскільки визнав недоведеним, що в діянні обвинуваченого є склад інкримінованого йому кримінального правопорушення, виходячи із оцінки фактичних обставин кримінального провадження, однак помилково в мотивувальній частині зазначив зміст п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, тоді як це є підставою згідно п. 3 ч.1 ст. 373 КПК України.

Проте, дана обставина не є досить суттєвою, що вплинуло на прийняте судом рішення і потребує внесення змін до виправдувального вироку в цій частині, оскільки суд першої інстанції по суті правильно вирішив дану справу і в резолютивній частині хибну норму закону не вказав.

Таким чином, твердження прокурора про те, що в ОСОБА_16 виник умисел саме на викрадення кіоску-причепу напередодні події не знайшли свого безсумнівного підтвердження під час перевірки матеріалів кримінального провадження.

Посилання прокурора на те, що надані стороною обвинувачення інші письмові докази є достатніми для твердження щодо правильної кваліфікації дій ОСОБА_16 за ч.1 ст. 185 КК України та доведеності його вини не є прийнятними.

Суд першої інстанції також дослідив усі надані як стороною обвинувачення так і стороною захисту докази і дійшов обґрунтованого та об`єктивного і достатньо вмотивованого висновку про те, що дослідженні у судовому засіданні на підтвердження винуватості ОСОБА_16 надані стороною обвинувачення докази не відповідають критерію доведення "поза розумним сумнівом", оскільки кожен з них окремо з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку безперечно не вказують на винуватість обвинуваченого у вчиненні саме цього кримінального правопорушення.

З таким висновком слід погодитися, оскільки при повторному дослідженні цих доказів з`ясовано наступне.

Так, кримінальне провадження №0001542 за ч. 1 ст. 185 КК України, внесено до ЄРДР 02.07.2018 року по факту надходження матеріалів заяви ОСОБА_11 , де він просить прийняти міри до невстановленої особи, яка в період з 15.06.2018 року до 16.06.2018 року незаконно заволоділа транспортним засобом, легковим причепом д/н НОМЕР_1 , припаркованим за адресою АДРЕСА_2 . Підстава у витягу зазначена заявник ОСОБА_11 (т. 1 а.с. 1).

Згідно рапорту 02 липня 2023 року на ім`я начальника ДОП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_44 від ст. лейтенанта поліції ОСОБА_45 , останній повідомляє, що в матеріалах ЖЄО №174 від 15.06.2018 року, яке знаходиться на його виконанні вбачаються кримінальне правопорушення, у зв`язку з чим просить перереєструвати матеріал і внести в ЄРДР по ст. 289 КК України (т. 1 а.с. 3).

Відповідно до протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 15.06.2018, о/у ВКП ДВП лейтенант поліції ОСОБА_46 прийняв усну заяву від ОСОБА_20 про прийняття мір до співробітників Міської ради, які в ніч з 07.06.2018 та 08.06.2018 загрузили на маніпулятор причіп (торговий фургон) та вивезли його у невідомому напрямку (т. 1 а.с. 5).

За змістом протоколу огляду від 15.06.2018 з фототаблицею, де предметом огляду є відкрита місцевість по АДРЕСА_2 , нічого не виявлено і не вилучено (т. 1 а.с. 6).

Згідно протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 21.06.2018, вже ОСОБА_11 просить органи прийняти заходи, щодо невідомих осіб які своїми незаконними діями заволоділи його транспортним засобом - причіп, р/н НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_2 в період часу з 15.06.2018 по 16.06.2018 (т. 1 а.с. 8).

За змістом протоколу огляду від 21.06.2018, за участі понятих, предметом огляду є відкрита ділянка місцевості за адресою: АДРЕСА_1 з огорожею будинку, де виявлено і вилучено причеп на двох колесах прямокутної форми з металу, червоно-жовтого кольору з вивіскою "Татарська Чебуречная Бахчисарай"(т. 1 а.с. 9-11).

Відповідно до протоколу огляду від 02.07.2018, об`єктом огляду є легковий причіп з колесами за реєстраційним номером НОМЕР_2 , який знаходиться за адресою АДРЕСА_6 на штраф майданчику, з малюнками та надписом "Татарська Чебуречная Бахчисарай", пошкоджень не виявлено, нічого не вилучено (т. 1 а.с. 13).

Слід звернути увагу, що за вимогами ч. 3 розділу ІІ Порядку ведення єдиного обліку в органах (підрозділах) поліції заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення та інші події, уповноважена службова особа на лицьовому боці письмових заяв (повідомлень), протоколів прийняття заяв про кримінальне правопорушення та іншу подію, рапортів поліцейських проставляє штамп реєстрації заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення.

Однак, зазначена вище заява ОСОБА_11 від 21.06.2018 року, хоча і підписана ним, і він це підтвердив в судовому засіданні, проте дана заява не містить, ні відповідної реєстрації її у ВКП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області та відсутня посадова особа, яка прийняла дану заяву, що є порушенням вимог ч.3 ст. 104 КПК України.

Окрім того, відповідно до протоколу огляду по АДРЕСА_2 , дата його проведення є 15.06.2018 року. Другий протокол огляду від 21.06.2018 року, в с. Дроганівка, де вилучено причіп та непринята заява ОСОБА_11 датована 21.06.2018 р.

Отже процесуальні дії проведені ще 15.06.2018 року та 21.06.2018 року, однак відомості щодо цього кримінального правопорушення за заявою Курило внесені до ЄРДР тільки 02.07.2018 року, тобто через досить тривалий час, що є порушенням вимог ст. 214 КПК України, оскільки за ч.1 цієї статті, слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Та за частиною третьою вказаної статті здійснення досудового розслідування, крім випадків, передбачених цією частиною, до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом. У невідкладних випадках до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань може бути проведений огляд місця події (відомості вносяться невідкладно після завершення огляду або отримання довідки, висновку спеціаліста).

Разом з цим, хоча наведені докази, на які посилається прокурор, як в підтвердження доведеності наявності корислового умислу в діях ОСОБА_16 на вчинення ним саме крадіжки, хоча і складені з порушеннями кримінального процесуального закону, однак в будь якому разі підтверджують тільки факт вивозу причепу саме ОСОБА_22 , що останнім не заперечується, і за його ствердженнями він як тільки йому подзвонили з поліції сам добровільно вказав куди він відвіз його і з яких причин, що підтверджується і поясненнями свідка ОСОБА_14 та не спростовується матеріалами справи.

Отже само по собі наявність наведених вище доказів на які посилається прокурор, не є достатніми в своїй сукупності і взаємозв`язку для спростування висновку суду першої інстанції про відсутність доведеності стороною обвинувачення, що в діях ОСОБА_16 мався прямий умисел з корисливих мотивів саме на крадіжку, яка йому інкримінується.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки він повністю відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.

Переконливих доводів, які би спростовували висновки суду першої інстанції в частині саме виправдування з підстав недоведеності в діях ОСОБА_16 умислу з корисливих мотивів, тобто не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення саме на крадіжку, прокурор в апеляційній скарзі не навів.

Щодо зауваження прокурора на те, що суд першої інстанції безпідставно вказав в оскаржуваному виправдувальному вироку на залучення органом досудового розслідування неналежного потерпілого в особі ОСОБА_11 , то колегія суддів, вважає, що такий висновок не є вже таким безпідставним, враховуючи наведені вище недоліки процесуальних дій проведених органом досудового розслідування до внесення ними відомостей до ЄРДР та формулювання обвинувачення органом досудового розслідування, згідно якого особу якій спричинені збитки зазначено ОСОБА_13 , а не ОСОБА_11 .

Окрім того, само по собі посилання прокурора, що фактично із трьох осіб як власника так і ОСОБА_11 та ОСОБА_47 згідно довіреності від 09.06. 2012 року ( т.1 а.с. 22), тільки ОСОБА_11 володів і розпоряджався транспортним причепом не є переконливим і доведеним, а лише припущенням, оскільки даний факт підтверджується тільки самим ОСОБА_11 , що не є достатнім.

Разом з цим зауваження суду першої інстанції з цього приводу в мотивувальній частині оскаржуваного виправдувального вироку щодо неналежного потерпілого, в будь якому випадку не вплинуло на ухвалення його рішення по суті, а тому ці доводи прокурора не є слушними.

Встановлено, що ухвалюючи виправдувальний вирок, суд першої інстанції під час розгляду провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечивши принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч. 2 ст. 22 КПК України, згідно якої сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на підставі яких було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них.

Виконавши вимоги ст. ст. 23, 94 КПК України, допитавши обвинуваченого, свідків та дослідивши в повному обсязі усі докази по справі, виходячи із закріпленого в ст. 62 Конституції України принципу презумпції невинуватості та вимог ст. 370 КПК України про те, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь, суд першої інстанції дійшов законного і обґрунтованого висновку про виправдування ОСОБА_16 за не доведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України.

Такий висновок повністю відповідає фактичним обставинам кримінального провадження і узгоджується з наведеними вище нормами закону та правовими позиціями Європейського Суду з прав людини викладених в його рішеннях.

Доводи прокурора щодо вибірковості в оцінці доказів, істотності порушення вимог кримінального процесуального закону, не дослідження всіх обставин вчинення злочину та не надання їм належної правової оцінки є безпідставними і необґрунтованими.

Судом першої інстанції належним чином надана оцінка всіх перевірених судом доказів у їх сукупності, наведені підстави для виправдання обвинуваченого ОСОБА_16 з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення, що в повній мірі відповідає та узгоджується з вказаними вище вимогами норм закону.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що вирок суду першої інстанції за своїм змістом відповідає вимогам ст. ст. 370, 373, 374 КПК України, а тому підстав для його скасування про що просить прокурор, не вбачається

Будь-яких істотних порушень, які б були безумовною підставою для скасування рішення суду першої інстанції, які передбачені ч. 2 ст. 412 КПК України прокурором у своїй апеляційній скарзі не наведено.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

За результатами апеляційного перегляду оскарженого вироку колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції належним чином виконав вимоги ст. ст. 22, 94, 370, 373 КПК України забезпечив повне та всебічне дослідження всіх обставин кримінального провадження, належним чином дослідив та оцінив всі докази і виклав переконливі мотиви чому він приймає до уваги одні докази і відхиляє інші. Судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження не допущено таких порушень кримінального процесуального закону, які б могли бути визнані істотним в розумінні ч. 1 ст. 412 КПК України або потягнути несправедливість судового розгляду в даному кримінальному провадженні, у зв`язку з чим апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, а вирок суду має бути залишений без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Центральної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_5 , - залишити без задоволення.

Вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2023 року у кримінальному провадженні № 0001542, щодо ОСОБА_6 , визнаного невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, та виправданого його за цим обвинуваченням за недоведеністю, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4