КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/4659/2024 Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України
ЄУН: 357/9339/21 Головуючий суддя у суді І інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали у кримінальному провадженні № 0000237, внесеному до ЄРДР 1 березня 2021 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за спільною апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 6 лютого 2023 року, яким

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Станишівка Таращанського району Київської області, громадянин України, освіта середня спеціальна, одружений, має на утриманні малолітніх дітей, 2012, 2016 року народження, офіційно не працюючий, раніше не судимий, проживаючий АДРЕСА_1 ,

визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і призначено йому покарання із застосуванням ст. 69 ч.1 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки ухвалено виконанню самостійно і реально,

за участю сторін апеляційного провадження:

прокурора ОСОБА_8

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_6

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком суду ОСОБА_6 визнаний винуватим в тому, що 28 лютого 2021 року близько 18.50 год., керуючи автомобілем марки «Ауді А4» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись у Білоцерківському районі Київської області по Київському Шосе в напрямку м. Біла Церква, поблизу меблевого магазину «Веста» на відстані 1300 метрів до початку межі м. Біла Церква, в порушення вимог пункту 2.3 б) Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року та введених в дію з 1 січня 2002 року (далі - Правила дорожнього руху) відповідно до якого «дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків; для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, не відволікатися від керування цим засобом у дорозі», не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, в порушення вимог пункту 12.2 Правил дорожнього руху відповідно до якого «У темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги» рухаючись зі швидкістю не менше 113 км/год при максимально допустимій, з урахуванням погодних та дорожніх умов, швидкості 54,15 км/год, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_9 , яка перетинала проїзну частину у невстановленому місці, з ліва на право відносно напрямку руху автомобіля.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 від отриманих тілесних ушкоджень померла на місці події.

Встановлено, що смерть ОСОБА_9 настала від численних переломів кісток скелету та ушкоджень внутрішніх органів з крововтратою.

Порушення водієм ОСОБА_6 вимог пунктів 2.3 б) та 12.2 Правил дорожнього руху перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілої ОСОБА_9 .

Цим же вироком вирішено питання процесуальних витрат та доля речових доказів у провадженні.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 подали спільну апеляційну скаргу, в якій просять скасувати вирок, окрім частини про повернення арештованого майна, та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 невинуватим та виправдати у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 286 КК України у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 вересня 2023 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 залишено без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Постановою Верховного Суду від 19 червня 2024 року касаційна скарга засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 задоволена частково. Ухвала Київського апеляційного суду від 25 вересня 2023 року щодо ОСОБА_6 скасована, призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Обрано обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто по 17 серпня 2024 року включно.

На початку апеляційного розгляду прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів, яке обґрунтоване наявністю у кримінальному провадженні ризиків, а саме, ризик переховування від суду, з огляду на суворість покарання за тяжкий злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, з метою ухилитися від передбаченої законом відповідальності; ризик знищити, сховати або спотворити будь-які з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, оскільки ОСОБА_6 може особисто або опосередковано негативно впливати на хід судового розгляду, через прохання, погрози або іншим шляхом знищити, приховати або спотворити докази, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на свідків, експертів, спеціалістів у цьому кримінальному провадженні, шляхом підбурювання, вмовляння, залякування, підкупу з метою зміни ними показань.

Захисник та обвинувачений заперечували проти задоволення клопотання. При цьому захисник наголосив на тому, що ОСОБА_6 не ухилявся ні від органів досудового розслідування, ні від суду. Після набрання вироком законної сили добровільно з`явився в органи поліції для виконання вироку суду в частині відбування показання. Окрім того, сторона захисту зацікавлена у розгляді справи, а, відтак, коли допитані всі особи у кримінальному провадженні, досліджені всі докази, ризики про незаконний вплив на свідків або знищення у будь-який спосіб речей і документів взагалі не мають сенсу.

Вислухавши позицію учасників кримінального провадження, колегія суддів враховує таке.

Вирішуючи питання про доцільність продовження запобіжного заходу обвинуваченому у виді тримання під вартою, колегія суддів, приймає до уваги стадію даного судового провадження, те, що апеляційний розгляд тільки розпочатий, за вироком суду ОСОБА_6 призначено покарання у виді позбавлення волі до відбуття реально, а тому наявні підстави для висновку щодо можливого ризику, що обвинувачений може вжити заходів для перешкоджання здійснення апеляційного розгляду з метою уникнення від відбування призначеного покарання.

Європейський суд з прав людини у своєму рішення «Руслан Яковенко проти України» зазначив, що, починаючи з дати постановлення вироку, навіть , якщо він ще не набрав законної сили і його можна оскаржити, підсудний вважається таким, що перебуває під вартою «після засудження компетентним судом», тобто у розумінні підпункту «а» пункту 1 ст. 5 Конвенції на законних підставах.

При цьому, у вказаному рішенні Європейський суд наголосив, що навіть якщо національне законодавство передбачає, що вирок набирає законної сили лише після завершення розгляду справи судами усіх інстанцій, попереднє ув`язнення у розумінні положень Конвенції закінчується зі встановленням вини та призначенням покарання судом першої інстанції.

У такому випадку судовий контроль за позбавленням свободи, що вимагається згідно ст. 5 Конвенції, вважається вже інкорпорованим у постановлений вирок та призначене покарання, а питання щодо законності такого тримання під вартою можуть бути переглянуті лише, коли виникають нові обставини.

Аналіз вказаних вимог чинного законодавства свідчить про те, що тримання особи під вартою за наявності вироку суду, який хоча і не набрав законної сили, однак яким особі призначено покарання у виді позбавлення волі, є таким, що в повному обсязі відповідає принципам законності, пропорційності та не є свавільним.

Окрім того, відповідно до положень ст. 377 КПК України, якщо обвинуваченого, який тримається під вартою, засуджено до позбавлення волі, суд лише у виняткових випадках з урахуванням особи та обставин, встановлених під час кримінального провадження, має право змінити йому запобіжний захід до набрання вироком законної сили на такий, що не пов`язаний з триманням під вартою, та звільнити такого обвинуваченого з-під варти.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на даний час строк перебування обвинуваченого під вартою не можна визнати таким, що порушує принцип справедливої співрозмірності між повагою на його особисту свободу та публічними інтересами, що випливають з прав потерпілих на захист від тяжкого кримінального правопорушення, на охорону їх прав та законних інтересів і забезпечення швидкого та повного розгляду даної справи, а тому колегія суддів вважає за необхідне продовжити ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, можуть на даному етапі забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, передбачених КПК України.

Доводи захисника та обвинуваченого заслуговують на увагу, проте, не можуть бути підставою для зміни запобіжного заходу обвинуваченому у виді тримання під вартою, оскільки запобігання встановленим ризикам неналежної процесуальної поведінки неможливо шляхом застосування менш суворого запобіжного заходу.

За таких обставин клопотання прокурора підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 405 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Клопотання прокурора ОСОБА_8 - задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_6 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто, до 28 вересня 2024 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

______________________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4