Справа № 729/1629/24
1-кс/729/70/24 р.

У Х В А Л А

В межах зазначеного кримінального провадження прокурор звернулася до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на майно, посилаючись на те, що 30.04.2024 до ВП №2 (м. Бобровиця) Ніжинскього РУП ГУНП в Чернігівської області надійшла заява від ОСОБА_4 - директора ТОВ "ГАЗФАЄР ІНВЕСТ", про те, що ОСОБА_5 підробив договір підряду на будівництво об`єкта "Будівництво торгового комплексу АДРЕСА_1 " та на підставі якого подав завідомо неправдиві відомості до державного реєстру.
Прокурор зазначає, що в ході досудового розслідування встановлено достатньо підстав вважати, що ОСОБА_5 , шляхом підробки договору підряду на будівництво об`єкту "Будівництво торгового комплексу АДРЕСА_1 ", вніс неправдиві відомості до Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, на підставі якої вказаний об`єкт було введено в експлуатацію та внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна. В результаті чого, ним було набуто право власності на нерухоме майно, а саме торговий комплекс площею 358 кв.м, що розташований в АДРЕСА_1 .
Прокурор у клопотанні зазначила, що з метою збереження речових доказів, встановлення всіх обставин кримінального правопорушення, виникла необхідність у застосуванні одного із видів заходів забезпечення кримінального провадження - арешту майна.
У судове засідання прокурор не з`явилася.
Власник майна не повідомлявся про розгляд клопотання про арешт майна в силу приписів ч.2 ст.172 КПК України.
Технічні засоби фіксування кримінального провадження під час розгляду клопотання не застосовувались відповідно до ч.4 ст.107 КПК України.
Слідчий суддя, дослідивши матеріали клопотання, дійшов такого висновку.
До клопотання додано протокол допиту свідка ОСОБА_4 , копію протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 01.07.2024 та копію Декларації про готовність об"єкта до експлуатації "Будівництво торгового комплексу АДРЕСА_1 ".
З урахуванням положень ст.ст. 2, 7 КПК України, при розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати мету, правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні органу досудового розслідування та відповідати вимогам закону.
Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах, «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
Відповідно до ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою збереження речових доказів.
Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям,зазначеним уст. 98 цього Кодексу.
Частиною 1 ст. 98 КПК України визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Арешт майна з підстав, що воно набуте в результаті вчинення кримінального правопорушення на даний час є можливим, коли існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що це майно є доказом кримінального правопорушення, тобто відповідає критеріям зазначеним у ст.98 КПК України, допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.
Разом з тим, прокурор звертаючись до суду з клопотанням, в якому просить накласти арешт на майно, не наводить підстави, зазначені у ч. 1 ст. 170 КПК України, необхідні для накладення такого арешту, а саме чи є таке майно доказом, натомість прокурор лише цитує у своєму клопотанні загальні положення ст. 170 КПК України без посилання на конкретні підстави необхідні для накладення арешту, однак таке цитування статті, при ігноруванні приписів частини 2 названої норми закону, не є достатньою умовою для накладення такого арешту.
Більш того, ні дізнавач, ні прокурор так і не визначилися до цього часу щодо статусу майна стосовно якого ставиться питання про арешт, оскільки жодного процесуального документу, у вигляді постанови про визнання речовими доказами до клопотання не долучено.
За таких обставин слідчий суддя вважає, що клопотання прокурора, про накладення арешту на нежитлову будівлю, торговий комплекс, загальною площею 358 кв.м, що розташований за адресою АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_5 не є обґрунтованим.
Згідно п.11 ст.170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; наслідки арешту майна для підозрюваного та інших осіб; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Керуючись ст. ст. 167, 170-173 КПК України, слідчий суддя
П О С Т А Н О В И В :
На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Чернігівського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.
Слідчий суддя Бобровицького районного суду ОСОБА_1