Вирок

Іменем України

02.09.2024 року Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Львові обвинувальний акт та долучений до нього реєстр матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000452 від 08.05.2024, відносно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Салькове, Гайворонського району, Кіровоградської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , одруженого, українця, громадянина України, раніше не засудженого , військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 у військовому званні «старший солдат», учасника бойових дій по захисту Батьківщини від російської агресії, який отримав поранення,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

Сторона обвинувачення -

Прокурори Яворівського відділу Львівської спеціалізованої прокуратури ОСОБА_4 та прокурор Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_5

В С Т А Н О В И В :

Згідно з оголошеним прокурором публічним обвинувачем в судовому засіданні обвинувальним актому кримінальному провадженні за № 0000452 від 08.05.2024, старший солдат ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, а саме у самовільному залишенні військової частини військовослужбовцем в умовах воєнного стану.

За змістом обвинувачення, ОСОБА_3 будучи військовослужбовцем за мобілізацією, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 08.08.2022 № 206 зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та призначений на посаду солдата резерву 23 запасної роти, ВОС-420641Д.

У подальшому, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 22.09.2023 № 268 старшого солдата ОСОБА_3 - старшого навідника 2 протитанкового відділення взводу вогневої підтримки 5 десантно-штурмової роти 2 десантно-штурмового батальйону, з 22.09.2023 зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 .

Відтак, будучи військовослужбовцем за мобілізацією військової частини НОМЕР_1 старший солдат ОСОБА_3 , відповідно до вимог ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний був неухильно додержуватись Конституції та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

У порушення вищевказаних вимог нормативно - правових актів, старший солдат ОСОБА_3 самовільно залишив військову частину без поважних причин, в умовах воєнного стану, при наступних обставинах.

Так, військовослужбовець за мобілізацією військової частини НОМЕР_1 старший солдат ОСОБА_3 , діючи з прямим умислом, бажаючи тимчасово ухилитися від проходження військової служби та проводити час на власний розсуд, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, 24.01.2024 самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_3 , в умовах воєнного стану, та перебував поза межами розташування території військової частини НОМЕР_1 до моменту добровільної явки, а саме 03.07.2024 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, що за адресою: АДРЕСА_4 , чим припинив вчинення кримінального правопорушення.

Відтак, з 21.01.2024 по 03.07.2024 старший солдат ОСОБА_3 проводив час на власний розсуд, обов`язки військової служби не виконував, свою належність до Збройних Сил України, а також той факт, що він незаконно перебуває за межами військової частини НОМЕР_1 приховував.

Під час незаконного перебування за межами військової частини НОМЕР_1 старший солдат ОСОБА_3 до органів місцевої влади та військового управління з питань подальшого проходження військової служби не звертався, хоча об`єктивно мав можливість це вчинити.

У той же час, вимогами статей 17, 65 Конституції України, визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України. Статтi 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначають, що військовий обов`язок встановлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення Збройних Сил України військовослужбовцями.

У відповідності до вимог статей 11, 16, 49, 127,128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ОСОБА_3 під час проходження військової служби, повинен був свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати Військовий обов`язок; беззастережно виконувати накази командирів; знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтримані дисципліни; виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою; бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від таких вчинків та виконувати завдання захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

На підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в України» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався нормативно-правовими актами та триває до теперішнього часу.

Згідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 2 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (далі за текстом Статут) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Статті 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, а також необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків, зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місця служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

Вiдповiдно до вимог ст. 1 Закону України «Про оборону України», особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відтак, з моменту видання Указу Президентом України № 303/2014 від 17 березня 2014 року «Про часткову мобілізацію» на території України почав діяти особливий період, який тривав до лютого 2022 року, тобто до введення воєнного стану.

У порушення вищевказаних вимог нормативно-правових актів старший солдат ОСОБА_3 , став на шлях вчинення кримінального правопорушення проти встановленого порядку несення військової служби.

У вказаний вище період, а саме з 21.01.2024 по 03.07. 2024 старший солдат ОСОБА_3 проводив час на власний розсуд, обов`язки військової служби не виконував, свою належність до Збройних Сил України, а також той факт, що він незаконно перебуває за межами військової частини НОМЕР_1 , приховував.

Дані дії обвинуваченого органами досудового розслідування та прокурором кваліфіковані як самовільне залишення військової частини військовослужбовцем, вчинене в умовах воєнного стану, тобто як кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, з чим суд погоджується.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений свою вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні визнав повністю, надавши пояснення які у повній мірі узгоджуються з фактичними обставинами викладеними в обвинувальному акті. Крім цього пояснив, що був призваний на військову службу та у складі військової частини НОМЕР_1 де 04. 09 2023 року поблизу села Кліщіївка Бехмутського району Донецької області в наслідок обстрілу зі ствольної артилерії отримав поранення черевної порожнини з наскрізним пошкодженням печінки, печінково - шлункової зв`язки, сальникової сумки, шлунку, забою обох легень. Після повторної госпіталізації повернувся у військову частину, яку покинув 21.01.2024 року та був відсутній до 03.07.2024 року, тобто до часу звернення у військові органи. У цьому щиро розкаюється, просить суворо не карати. Бажає продовжувати військову службу, для чого звертався до командування військової частини, однак отримав відповідь, що до завершення судового розгляду справи не може бути поновленим.

Крім повного визнання обвинуваченим своєї вини, його вина доводиться процесуальними документами наданими суду прокурором , а також його ж, ОСОБА_3 , показами, які перевірені судом безпосередньо в результаті допиту обвинуваченого в судовому засіданні, тобто перевірені з дотриманням вимог ст. 23 КПК України.

Прокурор в судовому засіданні з показами обвинуваченого погодився та запропонував суду провести судове слідство з урахуванням положень ч. 3 ст. 349 КПК України, проти чого обвинувачений не заперечував.

Суд, заслухавши доводи прокурора, думку обвинуваченого, який визнав свою вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні, відсутність заперечень щодо допустимості та належності зібраних доказів, виходячи з вимог ч.3 тс. 349 КПК України вважав за доцільне не досліджувати фактичні обставини справи, що викладені в обвинувальному акті та які визнаються сторонами, а судове слідство обмежити допитом обвинуваченого та дослідженням процесуальних документів і документів, що характеризують особу останнього.

Таким чином, з урахуванням повного визнання вини обвинуваченим та досліджених процесуальних матеріалів кримінального провадження, суд вважає, що прокурором - публічним обвинувачем у кримінальному провадженні доведено, а судом встановлено в ході судового слідства той факт, що ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби Збройних Сил України, 21 січня 2024 самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_2 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_3 , в умовах воєнного стану та перебував поза межами розташування військової частини A0284 до моменту добровільної явки, а саме до 03.07.2024 в Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, за адресою: АДРЕСА_4 та кваліфікує ці його дії за ч. 5 ст. 407 КК України.

Призначаючи обвинуваченому покарання, суд враховує ступінь тяжкості та суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який по місцю проходження військової служби в цілому характеризується позитивно, а також його негативне ставлення до вчиненого.

Суд також приймає до уваги, що ОСОБА_3 був призваний по мобілізації та проходив військову службу в зоні бойових дій, та був поранений, що підтверджується документами наданими прокурором. Відтак, суд визнає встановленим фактом, що ОСОБА_3 є учасником бойових дій, брав безпосередню участь в захисті територіальної цілісності України від неоголошеної повномасштабної війни агресора - російської федерації.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнає: його добровільне прибуття до правоохоронного органу, щире каяття та активне сприяння органу досудового розслідування у розкритті вказаного злочину; усунення заподіяної шкоди, шляхом добровільного повернення до військових органів, а також те, що він, ОСОБА_3 , брав участь у бойових діях безпосередньо пов`язаних із захистом територіальної цілісності України.

Суд також враховує, що ОСОБА_3 в ході виконання обов`язків військової служби був поранений, і, самовільне залишення ним військової частини мало місце зразу ж після повернення з госпіталю.

Обставин, щоб обтяжували відповідальність обвинуваченого, прокурором не наведено, не встановлено таких і судом.

З урахуванням пом`якшуючих обставин і особи обвинуваченого, суд приходить до переконання, що покарання йому слід призначити в межах санкції статті за якою інкриміновано кримінальне правопорушення, у вигляді позбавлення волі.

Визначаючи вид та розмір покарання, суд керується статтею 50 КК України, відповідно до якої покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

За наведених вище пом`якшуючих обставин, а також враховуючи обставини поранення, суд визнає такі виключними обставинами та приходить до переконання про можливість виправлення підсудного без відбування призначеного покарання, у зв`язку з чим, вважає за доцільне, на підставі ст. 75 КК України, звільнити його від відбування призначеного даним вироком покарання, якщо він протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення чи проступку і виконає покладені на нього судом обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

При цьому суд вважає, що таке покарання буде відповідати загальним засадам призначення покарання, що визначені ст. 65 КК України.

Речові докази у кримінальному провадженні відсутні, цивільний позов не заявлявся.

На підставі викладеного, керуючись статтями 75, 76 КК України, статтями 349, 368, 370, 371, 374, 615 КПК України, -

У Х В А Л И В :

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України та призначити покарання у вигляді 5 ( пяти ) років позбавлення волі.

Відповідно до ст.75 КК України, звільнити засудженого ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання за даним вироком, за умови, що він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення чи проступку, встановивши іспитовий строк в 1 ( один ) рік.

Згідно з вимогами ст.76 КК України, покласти на засудженого ОСОБА_3 обов`язок: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення через суд , який ухвалив судове рішення.

У випадку відсутності апеляційних скарг, вирок набирає законної сили з 02 жовтня 2024 року.

Копію вироку сторони процесу можуть отримати у секретаря судових засідань.

Суддя ОСОБА_6