Справа №212/7887/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2024 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участі секретаря - ОСОБА_2 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду міста Кривого Рогу обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000558 від 10.07.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Караван Харківської області, громадянина України, ІПН: НОМЕР_1 , з повною середньою освітою, не судимого, одруженого, який має на утриманні доньку, 2015 року народження, за попередньою посадою військовослужбовця військової служби за мобілізацією ВЧ НОМЕР_2 , стрілця-помічника гранатометника 2 аеромобільного відділення 2 аеромобільного взводу 1 аеромобільної роти 1 аеромобільного батальйону, солдата, який на час скоєння кримінального правопорушення перебував у розпорядженні командира ВЧ НОМЕР_2 , який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 409 КК України,

за участі прокурора - ОСОБА_4 ,

обвинуваченого - ОСОБА_3 ,

захисника - ОСОБА_5 , -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, який на час скоєння кримінального правопорушення перебував у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_2 , попередня посада якого стрілець-помічник гранатометника 2 аеромобільного відділення 2 аеромобільного взводу аеромобільної роти 1 аеромобільного батальйону військової частини НОМЕР_2 , у військовому званні солдат, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажаючи їх настання, в порушення вимог ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, в умовах воєнного стану, з метою тимчасово ухилитися від несення обов`язків військової служби, мотивуючи це небажанням їх виконувати та приймати участь у бойових діях на певний період, з 15.02.2024 року ухилявся від військової служби до 22.02.2024 року, убувши до АДРЕСА_1 , де вільний час, що з`явився у зв`язку з цим, солдат ОСОБА_3 використовував на власний розсуд, не пов`язуючи його із виконанням обов`язків військової служби. Однак 22.02.2024 року військовослужбовець військової частини НОМЕР_2 , солдат ОСОБА_3 , усвідомлюючи протиправність і помилковість своїх дій, прибув до пункту дислокації військової частини НОМЕР_2 , розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , з щирим каяттям у скоєному, повідомив про себе та вчинюваний злочин, чим припинив ухилятися від військової служби шляхом іншого обману, вчинюваного в умовах воєнного стану. При цьому будь-яких підтверджуючих документів щодо поважності причин відсутності на службі солдат ОСОБА_3 командуванню частини НОМЕР_2 не надав.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні надійшов до суду разом з угодою про визнання винуватості, яку було укладено 26 липня 2024 року між обвинуваченим за участі захисника та прокурором, відповідно до якої обвинувачений визнав свою винуватість у вчиненому кримінальному правопорушенні та зобов`язався беззастережно визнати обвинувачення у повному обсязі, а сторони узгодили покарання обвинуваченому.

ОСОБА_3 в присутності свого захисника суду пояснив, що він цілком розуміє характер пред`явленого йому обвинувачення за ч. 4 ст. 409 КК України, яке відноситься до категорії тяжких злочинів, при цьому повністю визнає себе винним у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення. Крім того, зазначив, що він розуміє надані йому законом права, розуміє наслідки укладання та затвердження угоди про визнання винуватості, визначені ст. 473 КПК, наслідки їх не виконання, передбачені ст. 476 КПК, згодний із узгодженим видом покарання, яке буде застосовано в результаті затвердження угоди про визнання винуватості та наполягає на затвердженні угоди судом.

Прокурор вважав, що при укладенні угоди дотримані всі вимоги діючого законодавства, тому просив суд угоду затвердити й призначити обвинуваченому узгоджену міру покарання та інші передбачені угодою заходи.

Захисник наполягав на затвердженні угоди, умови якої відповідають інтересам підзахисного.

Вислухавши сторін кримінального провадження, дослідивши надані матеріали та зміст угоди про визнання винуватості, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для її затвердження, виходячи з наступного вмотивування.

Суд встановив, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченогоч. 4 ст. 409 КК, яке згідно із ст. 12 КК є тяжким злочином.

Суд зауважує при цьому, що обвинувачений цілком розуміє, що наслідком укладання та затвердження зазначеної угоди для прокурора, обвинуваченого є обмеження права на оскарження вироку за ст. 394, 424 КПК, а для обвинуваченого також його відмова від здійснення прав, передбачених абз. 1, 4 п. 1 ч. 4 ст. 474 КПК. Також обвинувачений розуміє, що у разі невиконання угоди про визнання винуватості прокурор має право упродовж строків давності притягнення до кримінальної відповідальності звернутися до суду з клопотанням про скасування вироку та судового розгляду кримінального провадження в загальному порядку.

Суд на підставі переліченого обґрунтування переконався, що укладення угоди є добровільною, умови угоди не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, не суперечать вимогам закону та інтересам суспільства, а правова кваліфікація кримінального правопорушення є вірною.

За таких обставин суд вважає доведеним провину ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 409 КК, тобто в ухиленні військовослужбовця від несення обов`язків військової служби шляхом іншого обману, вчиненого в умовах воєнного стану.

Також суд вказує, що за змістом ч. 1 ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 58 КК покарання у виді службового обмеження застосовується до засуджених військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової служби, на строк від шести місяців до двох років у випадках, передбачених КК, а також у випадках, коли суд, враховуючи обставини справи та особу засудженого, вважатиме за можливе замість обмеження волі чи позбавлення волі на строк не більше двох років призначити службове обмеження на той самий строк.

За ч. 2 ст. 58 КК із суми грошового забезпечення засудженого до службового обмеження провадиться відрахування в доход держави у розмірі, встановленому вироком суду, в межах від десяти до двадцяти відсотків. Під час відбування цього покарання засуджений не може бути підвищений за посадою, у військовому званні, а строк покарання не зараховується йому в строк вислуги років для присвоєння чергового військового звання.

Суд, з огляду на викладене обґрунтування, встановив, що погоджена міра покарання обвинуваченому за ст. 409 ч. 4 КК шляхом узгодження сторонами угоди про визнання винуватості покарання ОСОБА_3 із застосуванням положень ст. 58, 69 КК у вигляді 1 року позбавлення волі із переходом до покарання у вигляді службового обмеження для військовослужбовців строком на 2 роки з відрахуванням 20 відсотків із суми грошового забезпечення відповідає загальним засадам призначення покарання, характеру та тяжкості обвинувачення, з урахуванням обставин справи та особи винного, який, будучи військовослужбовцем, приймає безпосередню участь в забезпеченні, проведенні і захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України шляхом відсічі збройної агресії з боку Російської Федерації проти України, проходячи військову службу, де характеризується позитивно, не судимий, а також кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості злочину, як з`явлення із зізнанням обвинуваченого, його щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Внаслідок наведеного вмотивування, суд дійшов переконання, що угоду про визнання винуватості слід затвердити та визнати ОСОБА_3 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 409 КК, та призначити йому узгоджене сторонами угоди покарання із застосуванням ст. 58, 69 КК у виді службового обмеження для військовослужбовців строком на 2 (два) роки із відрахування в дохід держави 20 відсотків із суми грошового забезпечення.

Керуючись ст. 314, 373, 374, 475 КПК, -

У Х В А Л И В:

Затвердити угоду про визнання винуватості від 26 липня 2024 року, укладену між прокурором ОСОБА_6 та обвинуваченим ОСОБА_3 за участі захисника ОСОБА_5 .

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 409 КК, та призначити ОСОБА_3 узгоджене сторонами угоди покарання за ст. 409 ч. 4 КК із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України та ст. 58 КК України у вигляді службового обмеження для військовослужбовців строком на 2 (два) роки із відрахуванням в дохід держави 20 (двадцяти) відсотків із суми грошового забезпечення.

Вирок може бути оскаржений до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1