УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 756/8416/21

провадження № 51-4561 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 02 червня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 05 липня 2024 року щодо останнього,

встановив:

Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 02 червня 2023 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з позбавленням, на підставі ст. 54 КК України, військового звання «штаб-сержант».

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_5 залишено до набрання вироком законної сили.

Строк відбування покарання вирішено обчислювати з 02 червня 2023 року.

Зараховано ОСОБА_5 у строк відбування покарання, строк перебування під вартою з 10 грудня 2020 року по 02 червня 2023 року.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 липня 2024 року вирок Оболонського районного суду м. Києва від 02 червня 2023 року скасовано в частині вирішення цивільного позову та призначено в цій частині новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. В іншій частині вирок залишено без змін.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 10 грудня 2020 року, у період часу з 01 год 10 хв. до 02 год, більш точного часу в ході досудового розслідування не встановлено, знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, вийшов на сходову клітку 9 поверху будинку АДРЕСА_1 , де побачив ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які на підвіконні вживали алкогольні напої, після чого виражаючись нецензурною лайкою зробив зауваження останнім та попросив покинути сходову клітину.

У зв`язку з цим, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 почався словесний конфлікт, під час якого у останнього виник злочинний умисел, спрямований на спричинення ОСОБА_6 тілесних ушкоджень.

Реалізовуючи вказаний умисел, ОСОБА_5 зайшов до квартири АДРЕСА_2 , що знаходиться у цьому ж будинку, де взяв невстановлений слідством тупий предмет, та повернувшись на сходову клітку, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, використовуючи тупий предмет, умисно наніс ОСОБА_6 один удар в ліву тім`яно-потиличну область голови, внаслідок чого потерпілий отримав тілесні ушкодження у вигляді черепно-мозкової травми, що спричинили крововиливи в м`які тканини лівої бічної поверхні голови, вдавлений осколковий перелом кісток склепіння черепа в лівій скронево-тім`яній області, забій головного мозку в лівій тім`яно-скроневий області та епідуральна гематома зліва в об`ємі 150 куб. см, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

В результаті отриманих тілесних ушкоджень потерпілий ОСОБА_6 15 лютого 2021 року помер.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржувані судові рішення і призначити новий розгляду у суді першої інстанції.

Доводи скарги захисника зводяться до незгоди із кваліфікацією дій ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 121 КК України, оскільки, на його думку, тілесні ушкодження були отримані ОСОБА_6 в результаті його протиправної поведінки, яка стала підставою для застосування засудженим фізичної сили з метою припинення суспільно-небезпечного посягання на його життя та здоров`я в межах необхідної оборони, передбаченої ст. 36 КК України. Вказує, що доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення ґрунтується виключно на показаннях свідка ОСОБА_7 та поясненнях експерта ОСОБА_8 , які суперечать його ж висновкам від 18 травня 2021 року за результатами проведеної експертизи щодо можливості утворення тілесних ушкоджень у потерпілого. Стверджує, що суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно відмовили стороні захисту у задоволенні клопотання про витребування медичної документації та проведення комісійної судово-медичної експертизи, яка б підтвердила нанесення удару кулаком, а не твердим тупим предметом (молотком), як наполягають свідок та експерт. Крім цього вважає, що один удар в голову, який ОСОБА_5 наніс потерпілому, сам по собі не міг загрожувати його життю і здоров`ю в момент заподіяння.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

Згідно з ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставами для перегляду судового рішення в касаційному порядку.

При розгляді скарги Суд виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, при цьому переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.

Таким чином, Верховний Суд не перевіряє доводи касаційної скарги, які стосуються невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України).

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно положень ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

При цьому, доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

За прецедентною практикою Європейського Суду, суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Вказаних вимог судом першої інстанції дотримано у повному обсязі.

Висновок місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення зроблено з додержанням положень ст. 23 КПК України на підставі з`ясування всіх обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

Так, суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, на підставі сукупності доказів, детальний зміст яких наведено у вироку, зокрема:

- показань свідка ОСОБА_7 , який пояснив, що в ніч з 9 на 10 грудня 2020 року ОСОБА_6 прийшов до нього в гості, після чого вони піднялися на 9 поверх, де у коридорі почали вживати алкогольні напої, курити та розмовляти. Приблизно о 01 год 30 хв. до них вийшов ОСОБА_5 , який висловлюючись нецензурною лексикою, наказав їм піти звідти, після чого попрямував у невідомому напрямку та через 3-5 хв. вийшов з молотком і почав ним розмахувати, на що ОСОБА_6 підняв ногу аби його відігнати, а обвинувачений, в свою чергу, завдав удар потерпілому по голові молотком. Після отриманого удару ОСОБА_6 відійшов назад, а ОСОБА_5 ще два рази вдарив по стіні молотком. Потім з кімнати обвинуваченого вийшов невідомий йому раніше чоловік, який припинив конфлікт між ними. Після цього, він і ОСОБА_6 почали спускатись на ліфті та останній повідомив, що йому стає погано. Вийшовши на вулицю, у ОСОБА_6 почались порушення мови, у зв`язку з чим він зателефонував батькам потерпілого, які й викликали швидку;

- довідки про результати огляду на стан сп`яніння ОСОБА_5 , згідно якої у крові останнього було виявлено алкоголь в кількості 0,87 % проміле;

- висновку експертного дослідження № 021-482-2021 від 18 травня 2021 року, з якого слідує, що при дослідженні трупа ОСОБА_6 виявлено черепно-мозкову травму голови, проявами якої стали крововилив м`яких тканин лівої бічної поверхні голови, вдавлений осколковий перелом кісток склепіння черепа в лівій скронево-тім`яній ділянці, забій головного мозку в лівій тім`яно-скроневий області та епідуральна гематома зліва, яка має ознаки тяжкого тілесного ушкодження, є наслідком дії тупого предмету та стала причиною смерті;

- протоколу проведення слідчого експерименту від 10 грудня 2020 року, відповідно до якого свідок ОСОБА_7 вказав на обставини, за яких ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення;

- протоколу пред`явлення для впізнання за фотознімками від 11 березня 2021 року, з якого вбачається, що свідок ОСОБА_7 впізнав обвинуваченого як особу, яка нанесла ОСОБА_6 тілесні ушкодження молотком;

- висновку експерта № 022-14-482-2021 від 18 травня 2021 року, згідно якого черепно-мозкова травма у ОСОБА_6 могла виникнути при обставинах, на які вказав свідок ОСОБА_7 та виключається за обставин вказаних ОСОБА_5 .

За результатами оцінки доказів, досліджених під час судового розгляду, суд першої інстанції дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення доведена повністю, та його дії підлягають кваліфікації за ч. 2 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

В свою чергу питання доведеності винуватості та кваліфікації дій обвинуваченого було предметом оцінки суду апеляційної інстанції, який за наслідками апеляційного розгляду погодився із висновками місцевого суду щодо доведення винуватості ОСОБА_5 за стандартом «поза будь-яким розумним сумнівом», правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 121 КК України, при цьому проаналізував доводи апеляційної скарги захисника, які є аналогічними доводам касаційної скарги, належним чином їх перевірив, надав змістовні відповіді на них, з наведенням мотивів постановленого рішення.

Так, апеляційний суд, спростовуючи доводи сторони захисту, вказав, що у показаннях свідок ОСОБА_7 чітко та послідовно описав події, які передували вчиненню кримінального правопорушення, а також вказав на обставини, за яких відбувся злочин.

Також, суд зазначив, що показання свідка ОСОБА_7 повністю узгоджуються із висновком експерта № 022-14-482-2021 від 18 травня 2021 року щодо локалізації та механізму утворення тілесних ушкоджень, згідно якого виявлена черепно-мозкова травма голови виникла у ОСОБА_6 внаслідок однократної ударної дії тупого предмету, що мав обмежену поверхню та могла утворитися при обставинах, на які посилається ОСОБА_7 . В свою чергу, можливість виникнення черепно-мозкової травма у потерпілого за інших обставин, на які вказує ОСОБА_5 , виключається.

Вказані висновки були підтверджені експертом ОСОБА_8 у суді апеляційної інстанції, який пояснив, що під час дослідження трупа ОСОБА_6 була виявлена лише одна зона ушкодження голови, завдана однократним ударом тупим предметом з обмеженою поверхнею з великою силою, яким міг бути молоток. Таке ушкодження не могло бути спричинене кулаком або утворитись від падіння, в тому числі на предмети з обмежуючою поверхнею, які знаходились на місці події.

Апеляційний суд, встановивши, що висновок експерта № 022-14-482-2021 від 18 травня 2021 року є належним та допустимим доказом винуватості ОСОБА_5 , оскільки чітко встановлює механізм виникнення і локалізацію тілесних ушкоджень, спричинених ОСОБА_6 , є повним та не містить суперечностей, обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання захисника про призначення комісійної судово-медичної експертизи потерпілого, при цьому вказавши, що законних підстав для проведення такої експертизи суд не вбачає.

Також, суд апеляційної інстанції погодився з позицією місцевого суду стосовно недопустимості як доказу, показань свідка ОСОБА_9 про нанесення удару ОСОБА_6 рукою, а не тупим предметом, оскільки вважав, що такі показання були надані з метою уникнення кримінальної відповідальності ОСОБА_5 , який є його родичем та другом дитинства, а також з підстав їх спростування показаннями свідка ОСОБА_7 та іншими наявними доказами.

Разом з цим, апеляційний суд врахувавши обставини, за яких було вчинено кримінальне правопорушення, дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги про те, що обвинувачений захищався від нападу потерпілого та діяв в межах необхідної оборони не знайшли свого підтвердження, оскільки положеннями ст. 36 КК України передбачено право на захист не від будь-якого протизаконного вчинку, а лише від суспільно небезпечного посягання.

Крім того, суд апеляційної інстанції вказав, що в матеріалах кримінального провадження наявні докази, які підтверджують, що після словесного конфлікту, який виник у ОСОБА_5 з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , обвинувачений зайшов до своєї квартири, де взяв невстановлений слідством тупий предмет та, повернувшись на місце події, умисно наніс ним ОСОБА_6 один удар в ліву тім`яно-потиличну область голови, при цьому жодних дій зі сторони потерпілого, які б створювали реальну загрозу для його життя та здоров`я встановлено не було.

Колегія суддів Верховного Суду вважає, що сторона обвинувачення довела поза розумним сумнівом допустимими й достатніми доказами винуватість ОСОБА_5 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні. Вирок місцевого суду та ухвала суду апеляційної інстанції відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК України.

Переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено.

Враховуючи викладене, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 02 червня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 05 липня 2024 року щодо останнього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3