Справа № 303/7665/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/911/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2024 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 на ухвалу Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.07.2024, якою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченому за ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 307 КК України, змінено запобіжний захід у вигляді триманні під вартою на цілодобовий домашній арешт,

встановила :

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.07.2024 клопотання прокурора задоволено частково та змінено ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт із застосуванням засобу електронного контролю (браслету).

Заборонено ОСОБА_7 залишати своє місце реєстрації та фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Покладено на обвинуваченого ОСОБА_7 обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України, а саме:

- не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу суду;

- не залишати місце реєстрації та фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_1 без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання та або/місця знаходження;

- утримуватися від спілкування зі свідками, експертами, спеціалістами у даному кримінальному провадженні;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну,

Встановлено строк дії ухвали до 15.09.2024 року включно.

Не погоджуючись з ухвалою суду прокурор подав апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нову, якою продовжити ОСОБА_7 строк тримання під вартою без визначення розміру застави.

На думку апелянта, суд, покликаючись на наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, не обґрунтував такий висновок належними чином.

Звертає увагу, що стороною захисту не долученого жодного документу, датованого поточним роком,

Не погоджується, що обвинувачений перебуваючи під домашнім арештом здатен забезпечити належний догляд за батьками-інвалідами, оскільки такі проживають на значній відстані від нього.

Звертає увагу, що батькам повернуто 2 000 000 грн застав, внесеної за сина, а тому такі мають достатньо коштів для належного рівня життя.

Не погоджується наданою судом характеристикою ОСОБА_7 , оскільки обвинувачений незважаючи на міцні соціальні зв`язки, продовжував вчиняти злочини у сфері незаконного обігу наркотичних засобів та психотропних речовин. Вказує, що ОСОБА_7 було порушено умови запобіжного заходу в одному з кримінальних проваджень (ч. 3 ст. 307 КК України), у зв`язку з чим заставу було повернуто.

Наголошує на тяжкості кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , а також наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду, прокурор ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та його захисники у судове засідання не прибули.

Від захисника ОСОБА_7 на адресу Львівського апеляційного суду надійшло клопотання про розгляд справи без його участі та участі ОСОБА_7 . Щодо задоволення апеляційної скарги прокурора заперечив, просив таку залишити без задоволення у зв`язку із закінченням строку дії ухвали.

Прокурор ОСОБА_6 скерував на адресу Львівського апеляційного суду клопотання про розгляд справи без його участі. Апеляційну скаргу підтримує, просить її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що зазначених вимог закону суд при постановленні оскарженої ухвали дотримався в повному обсязі.

Як вбачається з наданих суду матеріалів, на розгляді Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області знаходиться обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000218 щодо ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 307 КК України, ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 307 КК України, ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК України.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. .

Нормами ч. 2 цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Положення ст. 199 КПК України регулюють порядок продовження строку тримання під вартою, зокрема, відповідно до ч. 5 ст. 199 КПК України слідчий суддя (а відповідно під час судового розгляду суд) зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор не доведе, що обставини, зазначені у ч. 3 цієї статті, виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Частинами першою-другою статті 177 КПК України передбачено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Положення чинного Кримінального процесуального кодексу України вказують, що важливим елементом при встановленні підстав для продовження строку дії запобіжного заходу є не лише наявність ризиків, які існували при обранні запобіжного заходу, а і ті обставини, що до завершення дії попереднього судового рішення про обрання запобіжного заходу вони не зменшилися або з`явилися нові (стаття 199 КПК України). Доведення таких обставин покладається на слідчого, прокурора.

Суд враховує, що пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім випадків, передбачених законом і відповідно до процедури, встановленої законом.

Відповідно до пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна заарештована або затримана особа має право на судовий розгляд справи упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення має бути обґрунтоване гарантіями явки до суду.

Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень (зокрема, «Харченко проти України» (Заява № 40107/02) від 10 лютого 2011 року, «Фельдман проти України» (Заяви № 76556/01 та № 38779/04) від 08 квітня 2010 року) неодноразово акцентував увагу на тому, що доцільність продовження строків тримання під вартою, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у право особи на свободу. Таким чином, зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і органи досудового розслідування чи прокурор мають навести інші підстави для продовження строку тримання під вартою. До того ж такі підстави мають бути чітко вказані.

Ризик тиску на свідків може бути визнано на початкових стадіях процесу, як встановлено у пункту 43 рішення Європейського суду з прав людини «Яжинський проти Польщі», але зі спливом часу, інтереси слідства стають недостатніми для тримання обвинуваченого під вартою, за нормального перебігу подій ризики зменшуються з часом, завдяки проведенню дізнання, перевіркою, дачі показів (пункт 44 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Клоот проти Бельгії»).

Європейський суд з прав людини вказує, що небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від суворості можливого покарання; її треба визначати з врахуванням низки інших релевативних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою («W v.Switzerland», Заява № 14379/88, 26 січня 1993 року).

Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Becciev v.Moldova» (Бекчиєв проти Молдови), пункт 58).

Відповідно до п.51 рішення ЄСПЛ № 12369 від 26 червня 1991 року по справі «Латальє проти Франції» «…Попереднє затримання не має передувати покаранню у вигляді позбавлення свободи, не може бути "формою очікування" обвинувального вироку.

Відмовляючи у задоволенні клопотання прокурора про продовження ОСОБА_7 строку тримання під вартою суд зазначив, що наведені у клопотанні прокурором доводи про те, що, перебуваючи на волі, обвинувачений ОСОБА_7 , з метою ухилення від кримінальної відповідальності, зможе переховуватися від суду, незаконно впливати на учасників кримінального провадження, вчити інше кримінальне правопорушення, не достатньо підтверджені доказами і такі висновки не узгоджуються з фактичною поведінкою обвинуваченого. Окрім цього суд звернув увагу, що необхідність продовження обвинуваченому такого запобіжного заходу, прокурор обґрунтовує тими ж самими доказами щодо обґрунтованої підозри та наявних ризиків, які раніше вже були враховані судом при обранні обвинуваченому запобіжного заходу та його неодноразовому продовженні протягом тривалого часу (близько 4-х років), з чим погоджується і колегія суддів.

Окрім цього, апеляційним судом встановлено, що у ОСОБА_7 наявні міцні соціальні зв`язки, а саме: останній одружений, має на утриманні трьох малолітніх дітей, постійне місце проживання, наявність хворих батьків, з яких батько ОСОБА_7 є інвалідом 2 групи, мати ОСОБА_10 інвалідом 3 групи, та на даний час знаходиться на лікуванні з діагнозом «Абсцес шкіри», відповідно до виписки із медичної карти перенесла інсульт,відповідно до ст. 89 КК України є не судимою особою, відсутність даних про притягнення його до кримінальної чи адміністративної відповідальності, що в сукупності свідчить про відсутність наміру переховуватись від органів досудового розслідування та суду.

При цьому прокурором на сьогодні не надано жодного належного та допустимого доказу того, що застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту цілодобово унеможливить виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків.

Також, на думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно взяв до уваги тривале (понад 3 роки) перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою.

Так, відповідно до ст. 28 КПК України під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень. При цьому, серед критеріїв для визначення розумності строків кримінального провадження є, зокрема, і складність кримінального провадження, яка визначається з урахуванням кількості обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження.

Суд першої інстанції перевірив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість змінити запобіжний захід на більш м`який, зокрема домашній арешт цілодобово, і зазначені обставини підтверджені достатніми даними, які досліджені та оцінені судом у судовому засіданні.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду погоджуються з рішенням суду та вважає, що прокурор не довів обставин, які б слугували підставою для обмеження права обвинуваченого на свободу та свідчили б про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів, зокрема домашнього арешту.

Доводи, на які послався в апеляційній скарзі прокурор, не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки були враховані судом при прийнятті рішення.

Порушень правових позицій Європейського суду з прав людини чи істотних порушень кримінального процесуального закону апеляційним переглядом не встановлено.

Враховуючи наведене, оскаржувана ухвала суду є законною й обґрунтованою, а отже підстав для задоволення апеляційних вимог прокурора немає.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів -

постановила :

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.07.2024 про зміну обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт цілодобово залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: