04.09.2024 року КОЗЕЛЬЩИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 533/787/24
Провадження №1-кп/533/105/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2024 року селище Козельщина

Козельщинський районний суд Полтавської області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника адвоката ОСОБА_4 (у режимі ВКЗ),

обвинуваченого ОСОБА_5 (у режимі ВКЗ),

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні у залі суду клопотання прокурора Глобинської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_6 про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_5 , обвинуваченому у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Козельщинського районного суду Полтавської області перебуває кримінальне провадження, внесене у Єдиний реєстр досудових розслідувань 08.06.2024 за № 0000357, за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

04 вересня 2024 року під час підготовчого судового засідання прокурором заявлено клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

1.Зміст поданого стороною обвинувачення клопотання

В обґрунтування клопотання прокурор зазначав, що ухвалою слідчого судді Комсомольського міського суду Полтавської області від 01.08.2024 обвинуваченому ОСОБА_5 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 08.09.2024.

Прокурор наголошував, що ризики, встановлені ухвалами слідчого судді при обранні та продовженні обвинуваченому вказаного виду запобіжного заходу не зменшилися та продовжують існувати.

На думку сторони обвинувачення, ОСОБА_5 необхідно продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки строк обраного запобіжного заходу спливає, а ризики раніше враховані судом продовжують існувати, та більш м який запобіжний захід не буде дієвим.

Прокурор зазначав, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні умисного тяжкого злочину, за яке законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років.

Метою продовження застосування саме такого запобіжного заходу як тримання під вартою є наявність ризиків, визначених пп. 1, 3, 5 ст. 177 КПК України, які дають підстави вважати, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Також прокурор звертав увагу суду на наявність вагомих доказів про вчинення ОСОБА_5 інкримінованого йому кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_5 у разі визнання його винним за ч. 2 ст. 121 КК України - до десяти років позбавлення волі; вік та стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_5 - обвинувачений є працездатною та фізично розвинутою особою.

На думку прокурора, вказані обставини прямо вказують на необхідність застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 , в тому числі з метою забезпечення виконання ним процесуальних обов`язків у кримінальному провадженні, запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

У зв`язку з викладеним прокурор просив продовжити обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 2 місяці без визначення розміру застави.

2. Позиція учасників у судовому засіданні

У судовому засіданні прокурор підтримав доводи заявленого клопотання та просив його задовольнити.

Захисниця обвинуваченого - адвокат ОСОБА_4 у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні клопотання, оскільки прокурором не доведені ризики, передбачені ст. 177 КПК України. Наполягала на тому, що прокурором не надано докази, що ті ризики, що існували раніше, існують і на даний час. Стверджувала, що на даній стадії ризики, про які зазначив прокурор, не знаходять своє підтвердження. Усі свідки були допитані на стадії досудового розслідування та не заявляли, про можливий вплив на них з боку обвинуваченого. Просила застосувати до обвинуваченого більш м`який запобіжний захід, зокрема домашній арешт.

Обвинувачений підтримав захисницю.

3. Мотиви та оцінка суду

При вирішенні питання щодо можливості продовження або зміни запобіжного заходу у виді тримання під вартою на більш м`який, суд враховує вимоги ст. 29 Конституції України, ст. 9 Загальної Декларації прав людини, ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і ст. 12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом.

Згідно зі ч. 3 ст. 315 Кримінального процесуального кодексу України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Розділ ІІ КПК України визначає, що з метою досягнення дієвості кримінального провадження застосовуються заходи його забезпечення. До них, згідно з п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України, віднесені також запобіжні заходи.

Частиною п`ятою статті 132 Кримінального процесуального кодексу України визначено, що під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Порядок застосування до особи запобіжних заходів визначений главою 18 КПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 176 КПК України запобіжними заходами є: особисте зобов`язання, особиста порука, застава, домашній арешт, тримання під вартою.

Частина третя ст. 176 КПК України встановлює, що слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.

Запобіжні заходи застосовуються: під час досудового розслідування та до початку підготовчого судового засідання - слідчим суддею за клопотанням слідчого, погодженим з прокурором, або за клопотанням прокурора, а під час судового провадження - судом за клопотанням прокурора (ч. 4 ст. 176 КПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності інші обставини, перелік яких визначено ч.1 ст. 178 КПК України.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Згідно зі п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосований до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

При цьому, ч. 3, 4 ст. 183 КПК України визначено, що слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

В ухвалі слідчого судді, суду зазначаються, які обов`язки з передбачених статтею 194 цього Кодексу будуть покладені на підозрюваного, обвинуваченого у разі внесення застави, наслідки їх невиконання, обґрунтовується обраний розмір застави, а також можливість її застосування, якщо таке рішення прийнято у кримінальному провадженні, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні:

1) щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування;

2) щодо злочину, який спричинив загибель людини.

Згідно з положеннями ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать (1) про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення, (2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор, (3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

З аналізу зазначених вище норм законодавства можна підсумувати, що при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу суду необхідно перевірити:

1) чи набула особа статусу підозрюваного, обвинуваченого?

1) чи наявна обґрунтована підозра у вчиненні такою особою кримінального правопорушення?

2) чи наявні ризики, передбачені ст. 177 КПК України?

3) чи наявні інші обставини, які враховуються при обранні запобіжного заходу, передбачені ст. 178 КПК України?

4) чи можливо застосувати запобіжний захід у виді тримання під вартою та чи наявні відомості на переконання того, що більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти ризикам кримінального провадження?

5) який розмір застави необхідно визначити як альтернативний триманню під вартою запобіжний захід та які обов`язки, визначені ч. 5 ст. 194 КПК України, необхідно покласти на обвинуваченого, у випадку внесення застави?

Дослідивши клопотання прокурора та додані до нього матеріали, обвинувальний акт, заслухавши пояснення учасників судового засідання, суд, надаючи відповіді на вказані питання, приходить до таких висновків.

3.1. Щодо набуття статусу підозрюваного, обвинуваченого

ОСОБА_5 пред`явлено обвинувачення, обвинувальний акт передано до суду, триває підготовче судове провадження.

3.2. Щодо наявності обґрунтованої підозри

Судом не надається оцінка наявності обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, оскільки в силу положень частини другої статті 42 Кримінального процесуального кодексу України ОСОБА_5 наразі перебуває у статусі обвинуваченого і оцінку обґрунтованості підозри щодо нього раніше надавав слідчий суддя в межах здійснення судового контролю.

3.3. Щодо наявності ризиків

Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого, на які посилається прокурор, суд зазначає, що ризиком у даному випадку є дія, яка може вчинитися з високим ступенем ймовірності.

При цьому КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він схильний і має реальну можливість їх здійснити у цьому кримінальному провадженні в майбутньому.

У клопотанні прокурор вказує на ризики того, що обвинувачений може (1) переховуватися від суду, (2) незаконно впливати на свідків, (3) вчинити інше кримінальне правопорушення.

3.3.1.Щодо ризику переховуватися від суду

ОСОБА_5 обвинувачується в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, що спричинило смерть потерпілого, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України.

Ухвалою слідчого судді Комсомольського міського суду Полтавської області від 01 серпня 2024 року (справа № 534/1421/24 (провадження № 1-кс/534/380/24)) продовжено обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжний захід у виді тримання під вартою до 08 вересня 2024 року включно.

Суд уважає, що ризик переховування обвинуваченого від суду є реальним, враховуючи тяжкість покарання, що йому загрожує за інкриміноване кримінальне правопорушення. Так, санкція ч. 2 ст. 121 КК України передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк від 7 до 10 років, що вже саме по собі може бути підставою та мотивом для обвинуваченого переховуватись від суду з огляду й на те, що за законодавчими приписами у відповідній категорії справ неможливо застосувати пільгові інститути кримінального права, такі як звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Крім того, зазначений ризик підтверджується тим, що після вчиненого кримінального правопорушення ОСОБА_5 самостійно до органів досудового розслідування не звернувся, як стверджував прокурор. Також ОСОБА_5 не має стійких соціальних зв`язків, не одружений, не має на утриманні неповнолітніх дітей, тобто його ніщо не тримає від залишення постійного місця проживання з метою переховування від суду.

3.3.2. Щодо наявності ризику незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні

При встановленні наявності ризику впливу на свідків слід враховувати передбачену статтями 23 та 224 КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні.

При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при збиранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Суд погоджується з доводами прокурора в тім, що свідки, які надали на стадії досудового розслідування викривальні покази відносно причетності обвинуваченого до вчинення злочину, на даний час ще не допитані судом. Також свідок ОСОБА_7 , з котрою, за ствердженням прокурора, ОСОБА_5 перебуває у фактичних шлюбних відносинах, на стадії досудового розслідування вказувала на причетність обвинуваченого до вчинення злочину. Стороною захисту такі доводи прокурора не спростовувалися. Отже з метою уникнення кримінальної відповідальності з високою долею ймовірності обвинувачений може впливати на свідків з метою зміни останніми показів у суді на користь обвинуваченого. Аргументи захисниці про те, що свідки не заявляли про будь-який вплив на них, суд відхиляє, адже обвинувачений перебуває під вартою та не мав такої можливості, проте ризик впливу на свідків у майбутньому, у разі обрання іншого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, залишається.

3.3.3. Щодо ризику вчинення іншого кримінального правопорушення

Обвинувачений був неодноразово засуджений за вчинення умисних тяжких злочинів та у період непогашеної та не знятої судимості знову обвинувачується у вчиненні умисного тяжкого злочину, що свідчить про наявність ризику вчинення іншого кримінального правопорушення обвинуваченим.

У зв`язку з викладеним вище суд приходить до висновку про наявність ризиків перешкоджання кримінальному провадженню, передбачених статтею 177 КПК України, а саме - ризик переховування від суду, незаконного впливу на свідків, вчинення іншого кримінального правопорушення.

Отже, на даному етапі кримінального провадження застосування запобіжного заходу є об`єктивно необхідним з метою забезпечення дієвості відповідного кримінального провадження та запобігання реалізації вказаних ризиків.

3.4. Щодо наявності інших обставин, передбачених ст. 178 КПК України

При вирішенні питання про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу, крім встановлених ризиків кримінального провадження, суд, на підставі наданих сторонами матеріалів, оцінює в сукупності існування інших обставин, передбачених ст. 178 КПК України, а саме:

- наявність у сторони обвинувачення доказів про вчинення обвинуваченим інкримінованого кримінального правопорушення, про що свідчить на даному етапі провадження пред`явлення обвинувачення;

- тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому, у разі визнання його винним за ч. 2 ст. 121 КК України;

- на день розгляду клопотання обвинуваченому виповнилось 33 роки; інформації про наявність хронічних захворювань, які б перешкоджали застосуванню запобіжного заходу суду не надано;

- обвинувачений працездатного віку, але не працює;

- раніше неодноразово судимий;

- утриманців не має;

- у зареєстрованому шлюбі не перебуває.

3.5. Щодо можливості застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою або більш м`якого запобіжного заходу

На переконання суду, досліджені під час судового засідання та описані у п. 3.3 цієї ухвали ризики свідчать, що менш суворий запобіжний захід, не пов`язаний з тимчасовою ізоляцією обвинуваченого від суспільства, може негативно відобразитися на здійсненні швидкого та ефективного судового розгляду справи, якого можливо досягнути лише за умов нівелювання ризиків кримінального провадження. За встановлених судом обставин, необхідним є саме тримання під вартою, оскільки з урахуванням індивідуальних обставин обвинуваченого, зазначених у п. 3.4. цієї ухвали, застосування домашнього арешту, на якому наполягала сторона захисту, як основного запобіжного заходу буде недостатнім стримуючим фактором від реалізації встановлених ризиків і створить можливості для вчинення ним позапроцесуальних дій з метою перешкоджання кримінальному провадженню.

Зокрема, домашній арешт, в тому числі цілодобовий, не зможе забезпечити обмеження обвинуваченого у доступі до технічних пристроїв, що уможливить його спілкування з іншими особами (в т.ч. учасниками кримінального провадження), що також може зашкодити дієвості кримінального провадження на даному його етапі. Крім того, обвинувачений не має стійких соціальних зв`язків та, перебуваючи під домашнім арештом, неможливо запобігти спробам обвинуваченого з метою уникнення покарання за вчинення злочину залишити місце, визначене судом, з метою переховування та впливати на свідків у даному кримінальному провадженні.

До аналогічних висновків суд доходить і при аналізі інших більш м`яких запобіжних заходів.

Заставу у відповідності до п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого зі застосуванням насильства, та/або щодо злочину, який спричинив загибель людини.

Застосування запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання чи особистої поруки для запобігання встановленим ризикам, буде недостатнім, оскільки виконання покладених на обвинуваченого обов`язків буде залежати виключно від волі самого обвинуваченого та їх порушення не матиме для нього очевидних і достатньо суттєвих негативних наслідків.

Отже, зважаючи на високу інтенсивність встановлених при розгляді клопотання ризиків, з урахуванням особистих характеристик обвинуваченого, враховуючи воєнний стан у країні, а також те, що ризики, встановлені ухвалою слідчого судді при обранні та продовженні обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, не зменшилися та продовжують існувати, суд висновує, що обвинуваченому слід продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Суд уважає, що прокурором доведено, що встановлені при обранні та продовженні обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшились та продовжують існувати, та тільки такий запобіжний захід забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Аргументи захисниці щодо відсутності підстав для продовження тримання обвинуваченого під вартою та недоведення наявності ризиків суд відхиляє з підстав, що наведені вище.

3.6. Щодо альтернативного запобіжного заходу

Суд, враховуючи установлені під час розгляду клопотання наведені вище підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України, не визначає розмір застави, так як обвинуваченому інкримінується вчинення злочину зі застосуванням насильства, який спричинив загибель людини.

Відповідно до ч. 1 ст. 197 КПК України строк дії ухвали суду про продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.

З огляду на викладене суд, вислухавши думку учасників судового провадження та перевіривши наявні матеріали, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства, зважаючи на те, що будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, для застосування стосовно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, в судовому засіданні не встановлено, і для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, суд уважає, що підстави для продовження запобіжного заходу - тримання під вартою, не відпали та продовжують існувати, тому наявна необхідність у продовженні такої міри запобіжного заходу із визначенням його строку у межах 60 днів.

На підставі наведеного вище, керуючись ст. 131, 132, 177, 178, 183, 193, 331, 372, 376, 615 КПК України суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому - задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 02 листопада 2024 року включно, без визначення розміру застави.

Копію ухвали після проголошення вручити обвинуваченому, захиснику, прокурору, Державній установі «Полтавська установа виконання покарань (№ 23)».

Ухвала підлягає негайному виконанню та може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду протягом 7 днів з дня її проголошення, а обвинуваченим у той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Строк дії ухвали до 02.11.2024 включно.

Суддя ОСОБА_1