Справа № 740/4749/24
Провадження № 1-кс/740/745/24
УХВАЛА

про накладення арешту на майно

12 серпня 2024 року м. Ніжин

Слідчий суддя Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора Ніжинської окружної прокуратури ОСОБА_3 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні від 05 серпня 2024 року № 0000590 за ч. 1 ст. 263 КК України,

установив:

У поданому до суду клопотанні ставиться питання про накладення арешту на вилучене майно, а саме: легковий автомобіль марки Mercedes-Benz С 200, р. н. НОМЕР_1 , номер рами НОМЕР_2 , що згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 належить ОСОБА_4 , та який фактично перебуває в користуванні ОСОБА_5 ; предмет, схожий на запал типу УЗРГМ, на зовнішній частині якого нанесено барвником чорного кольору маркування «125» та тавруванням «77УЗРГМ583», що упаковано до спеціального пакета WAR 1233995; предмет, схожий на корпус гранати РГН, із написом барвником чорного кольору на зовнішній поверхні «РГН 254-100-88»; предмет, схожий на корпус гранати Ф-1, із написом барвником чорного кольору на зовнішній поверхні «107-85-771», що упаковано до спеціального пакета АБ 035506; сліди папілярних узорів із поверхні предмета, схожого на корпус гранати Ф-1, що упаковані до спеціального пакета WAR1167082.

Клопотання обґрунтоване тим, о 22 год. 44 хв. 05.08.2024 до чергової частини Ніжинського РУП ГУ НП в Чернігівській області надійшло повідомлення, що за адресою: АДРЕСА_1 , в районі «шлюзу», водій автомобіля «Мерседес», чорного кольору, р. н. НОМЕР_1 , погрожував йому гранатою. Заявник бачив предмет, схожий на гранату, в руках у чоловіка. Відомості за цим фактом внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000590 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

Під час огляду місця події, проведеного 06.08.2024 у період часу з 00:01 год. по 00:33 год. за адресою: АДРЕСА_1 , оглянуто ділянку місцевості та автомобіль марки Mercedes-Benz С 200, р. н. НОМЕР_1 , номер рами НОМЕР_2 , та в підлокітнику між передніми сидіннями виявлено предмет, схожий на запал типу УЗРГМ, на зовнішній частині якого нанесено барвником чорного кольору маркування «125» та тавруванням «77УЗРГМ583»; предмет, схожий на корпус гранати РГН, із написом барвником чорного кольору на зовнішній поверхні «РГН 254-100-88»; предмет, схожий на корпус гранати Ф-1, із написом барвником чорного кольору на зовнішній поверхні «107-85-771»; сліди папілярних узорів з поверхні предмета, схожого на корпус гранати Ф-1. Також за результатами проведеного огляду до Ніжинського РУП ГУ НП в Чернігівській області вилучено легковий автомобіль марки Mercedes-Benz С 200, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 належить ОСОБА_4 , та перебуває (автомобіль) у користуванні ОСОБА_5 .

Як повідомив ОСОБА_5 , указаний автомобіль належить йому, предмети, схожі на гранати типу РГН та Ф-1, належить також йому, він їх знайшов близько 3 місяців тому на околиці м. Ніжина в урочищі «Ветхе», сліди папілярних узорів на поверхні предмета, схожого на корпус гранати Ф-1, також належить йому, оскільки він брав предмети руками та поклав до підлокітника свого автомобіля.

Указані предмети та автомобіль визнано речовими доказами, оскільки містять на собі відомості, які можуть бути використані як доказ у кримінальному провадженні № 0000590.

Крім того, ураховуючи наявність достатніх підстав вважати, що переміщення на значні відстані вилучених під час огляду місця події предметів, належність яких до вибухових пристроїв буде визначена під час проведення вибухотехнічної експертизи, здійснювалось за допомогою автомобіля марки Mercedes-Benz С 200, то на цій стадії досудового розслідування існують достатні підстави вважати, що відповідний автомобіль є засобом вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 96-1, п. 4 ч. 1 ст. 96-2 КК України наявні підстави для застосування в майбутньому спеціальної конфіскації до автомобіля марки «Mercedes-Benz С 200», власником якого є ОСОБА_4 , та користувачем якого є ОСОБА_5 .

З метою збереження речових доказів у незмінному стані, забезпечення можливості їх експертного дослідження та недопущення їх втрати, а також із метою збереження можливості вирішення питання про застосування спеціальної конфіскації, прокурор просив накласти арешт на вказане майно. Також просив розглянути клопотання в його відсутність.

Володілець майна ОСОБА_5 подав до суду заяву, в якій просив судове засідання проводити без нього, заперечив щодо накладення арешту на транспортний засіб, посилаючись на те, що в автомобілі проведено обшук, вилучено речі та сліди папілярних узорів, а тому у накладенні арешту на автомобіль немає необхідності.

На підставі ч. 4 ст. 107 КПК України у зв`язку з неявкою учасників справи фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

Дослідивши зміст клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя дійшов таких висновків.

Із витягу з ЄРДР за № 0000590 убачається, що 05.08.2024 о 20 год. 44 хв. надійшло повідомлення, що за адресою: АДРЕСА_1 , в районі «шлюзу», на автомобілі 2Мерседес», чорного кольору, р. н. НОМЕР_1 водій погрожував йому гранатою, заявник бачив предмет, схожий на гранату в руках у чоловіка.

Згідно з протоколом огляду від 06 серпня 2024 року з місця події вилучено: легковий автомобіль марки Mercedes-Benz С 200, р. н. НОМЕР_1 , номер рами НОМЕР_2 ; предмет, схожий на запал типу УЗРГМ, на зовнішній частині якого нанесено барвником чорного кольору маркування «125» та тавруванням «77УЗРГМ583»; предмет, схожий на корпус гранати РГН, із написом барвником чорного кольору на зовнішній поверхні «РГН 254-100-88»; предмет, схожий на корпус гранати Ф-1, із написом барвником чорного кольору на зовнішній поверхні «107-85-771»; сліди папілярних узорів із поверхні предмета, схожого на корпус гранати Ф-1.

Постановою слідчого про визнання речових доказів та визначення місця зберігання від 06.08.2024 вилучене під час огляду місця події майно визнано речовими доказами в указаному кримінальному провадженні.

Арештом майна, за змістом ст. 170 КПК України, є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

За змістом ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до ст. 173 КПК України с лідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.

У ст. 98 КПК України зазначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Нормативно визначеними властивостями доказів є їх належність, допустимість та достовірність. Доктринально визнаними елементами кримінального процесуального доказування, що становлять єдиний нерозривний процес, є: отримання доказів (активна цілеспрямована пізнавально-практична й розумова діяльність суб`єктів доказування, яка складається з окремих взаємозалежних та взаємовпливових елементів пошуку, виявлення (встановлення), а при необхідності, вилучення фактичних даних та їх джерел та перевірки, оцінки фактичних даних і їх джерел, їх процесуального оформлення (закріплення) й власне надання фактичним даним та їх джерелам уповноваженими суб`єктами кримінального процесу значення певного доказу у кримінальному провадженні); використання доказів (практична процесуальна та розумова діяльність, що полягає в оперуванні доказами, у встановленні на їх підставі обставин, що мають значення для кримінального провадження, в обґрунтуванні доказами своєї правової позиції сторонами кримінального провадження, в обґрунтуванні відповідних процесуальних рішень уповноваженими суб`єктами, у тому числі й для перевірки вже отриманих доказів та для отримання нових доказів тощо).

Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (п. 42 рішення від 22 вересня 1994 року у справі «Антріш проти Франції» (Hentrich v. France); п. 49 62 рішення від 10 травня 2007 року у справі «Кушоглу проти Болгарії»).

Будь-яке втручання державного органу у права осіб повинно забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (п. 69, 73 рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»).

З урахуванням вимог ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб. У разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

З матеріалів, доданих до клопотання, вбачається, що слідчим здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000590 від 05 серпня 2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

Диспозицією ч. 1 ст. 263 КК України передбачено кримінальну відповідальність за носіння, зберігання, придбання, передача чи збут вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу.

Відповідно до клопотання прокурор просить накласти арешт, у тому числі на транспортний засіб, який визнано речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні, однак указане майно не відповідає критеріям ст. 98 КПК України щодо речових доказів. У клопотанні про арешт майна і в матеріалах, які додані до клопотання, не міститься жодних відомостей, які б давали розумні підстави вважати, що вказаний автомобіль є знаряддям чи засобом вчинення злочину або зберегло на собі його сліди, або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, ураховуючи його правову кваліфікацію.

Постанова слідчого про визнання вказаного майна речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000590 від 05 серпня 2024 року містить лише посилання на фактичні обставини справи, загальне формулювання та цитування норм КПК України, без посилання на конкретні обставини, які дають достатні підстави для висновку про те, що вищевказаний транспортний засіб може містити інформацію, яка має доказове значення у кримінальному провадженні.

Разом з цим ч. 1 ст. 263 КК України не міститься у переліку кримінальних правопорушень, зазначених у ч. 1 ст. 96-1 КК України, а тому за вчинення вказаного кримінального правопорушення спеціальна конфіскація не застосовується.

З урахуванням викладеного, вважаю, що клопотання підлягає задоволенню частково, а саме в частині накладення арешту на предмет, схожий на запал типу УЗРГМ, на зовнішній частині якого нанесено барвником чорного кольору маркування «125» та тавруванням «77УЗРГМ583»; предмет, схожий на корпус гранати РГН, із написом барвником чорного кольору на зовнішній поверхні «РГН 254-100-88»; предмет, схожий на корпус гранати Ф-1, із написом барвником чорного кольору на зовнішній поверхні «107-85-771»; сліди папілярних узорів із поверхні предмета, схожого на корпус гранати Ф-1, які з урахуванням змісту клопотання та доданих до нього матеріалів відповідають критеріям речових доказів за ст. 98 КПК України, мають значення для встановлення обставин у вказаному кримінальному провадженні з правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 263 КК України. Щодо іншого майна, зазначеного клопотанні, то воно не підпадає під вказані критерії з урахуванням конкретних обставин указаного кримінального провадження з кваліфікацією за ч. 1 ст. 263 КК України, а тому необхідності накладення арешту на це майно немає. У цьому разі застосовані заходи забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту іншого майна не виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна.

Керуючись ст. 170-173, 309 КПК України, слідчий суддя

ухвалив:

Клопотання задовольнити частково.

Накласти арешт на: предмет, схожий на запал типу УЗРГМ, на зовнішній частині якого нанесено барвником чорного кольору маркування «125» та тавруванням «77УЗРГМ583»; предмет, схожий на корпус гранати РГН, із написом барвником чорного кольору на зовнішній поверхні «РГН 254-100-88»; предмет, схожий на корпус гранати Ф-1, із написом барвником чорного кольору на зовнішній поверхні «107-85-771»; сліди папілярних узорів із поверхні предмета, схожого на корпус гранати Ф-1, для забезпечення збереження речових доказів.

У задоволенні клопотання в іншій частині вимог відмовити.

Виконання ухвали покласти на прокурора.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Чернігівського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1