Справа № 125/1401/22
Провадження №11-кп/801/1159/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2024 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря ОСОБА_5

прокурорів ОСОБА_6

ОСОБА_7

обвинуваченого в режимі відеоконференції ОСОБА_8

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці кримінальне провадження № 0000039, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 30.04.2022 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 на вирок Барського районного суду Вінницької області від 30 серпня 2024 року по обвинуваченню

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця міста Бар Вінницької області, зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 , з незакінченою вищою освітою, не одруженого, не працюючого, раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ст. 332 ч. 3, 369-2 ч. 2 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

Вінницьким апеляційним судом здійснюється провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 на вирок Барського районного суду Вінницької області від 30 серпня 2024 року у кримінальному провадженні № 0000039, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань 30.04.2022 по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ст. 332 ч. 3, 369-2 ч. 2 КК України.

До початку апеляційного розгляду прокурором заявлено письмове клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, яке мотивовано тим, що ОСОБА_8 засуджений місцевим судом за вчинення Кримінальних правопорушень (тяжкого та нетяжкого злочинів), передбачених ст. 332 ч. 3, 369-2 ч. 2, 70 КК України до тривалого терміну ув`язнення, що вказує на високу імовірність ризику переховування від суду. При цьому застосований місцевим судом запобіжний захід у виді тримання під вартою закінчується 28.10.2024 та на даний час підстав для зміни запобіжного заходу на інший більш м`який немає.

Прокурори ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтримали клопотання та просили його задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник адвокат ОСОБА_9 заперечили проти задоволення клопотання.

Ознайомившись із заявленим клопотанням, заслухавши виступи учасників провадження з цього питання, дослідивши матеріали провадження, суд приходить до висновку, що клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Вироком Барського районного суду Вінницької області від 30.08.2024 ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ст. 332 ч. 3, 369-2 ч. 2 КК України та із застосуванням ст. 70 КК України йому визначено остаточне покарання у виді 8 (восьми) років позбавлення волі із конфіскацією усього майна, яке є його власністю.

Цим же судовим рішенням до обвинуваченого застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів до 28.10.2024.

Установлено, що ОСОБА_8 засуджений за вчинення ряду кримінальних правопорушень, одне з яких відповідно до ст. 12 КК України віднесено до тяжких злочинів у сфері недоторканості державних кордонів, забезпечення призову та мобілізації, що в умовах воєнного стану становить підвищену суспільну небезпеку.

Слід також врахувати, що за українським законодавством таке тримання під вартою після ухвалення вироку термінологічно відрізняється від відбування покарання за вироком, що набрав законну силу, однак з погляду статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод воно буде розглядатися як таке, що підпадає під пункт (а): законне ув`язнення особи після засудження її комплектним судом.

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, за правом багатьох країн затримання в очікуванні розгляду апеляції вважається попереднім триманням під вартою, i засуджена особа не починає відбувати своє покарання, поки вирок не набере чинності. Однак відмінності між підходами до процедури призначення покарання є відмінності за формою, а не за суттю, якщо розглядати наслідки для зацікавленої особи. Слід вважати, що стаття 5 § 1 (а), яка нічого не каже про припустимі форми правового механізму, за яким особа може законно триматися під вартою «після засудження», залишає державам-учасницям свободу вибору в цьому питанні» (Monnel and Morris v. the United Kingdom judgment of 2 March 1987, Series A no 115, 47).

Обвинувачений вважається затриманим «після засудження компетентним судом» у значенні статті 5 пар. 1 (а) після того, як рішення було винесено в першій інстанції, навіть якщо воно ще не виконується і підлягає оскарженню» (Ruslan Yakovenko v Ukraine, no. 5425/11, пар.46, ECHR 2015).

Термін «після засудження» не можна тлумачити, так, ніби він стосується лише остаточного засудження. Не можна ігнорувати того, що винуватість особи, яка тримається під вартою під час апеляційного або наглядового провадження, вже встановлена в ході судового розгляду, проведеного відповідно до вимог статті 6» (Wemhoff v. Germany, 27 june 1968, пар. 9, Series A no.7).

Таким чином, обмеження строку дії запобіжного заходу має на меті забезпечити можливість періодичного перегляду тримання під вартою до вироку. Водночас, у разі винесення обвинувального вироку міркування, які зумовлюють необхідність періодичного перегляду, не мають значення, оскільки тримання під вартою на підставі вироку здійснюється для забезпечення його виконання.

На даний час з високою імовірністю можна констатувати наявність ризику переховування від суду, через що застосований місцевим судом запобіжний захід у виді тримання під вартою необхідний, в тому числі, з метою можливого забезпечення виконання вироку, через що з метою забезпечення апеляційного провадження та виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, необхідно продовжити раніше обраний запобіжний захід.

Окрім того за змістом п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України під час ухвалення обвинувального вироку суд вирішує питання, з-поміж іншого, щодо заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу, яка регламентує порядок застосування та продовження строку дії запобіжних заходів, у тому числі тримання під вартою.

Водночас ч. 3 ст. 183 КПК України визначено, що слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Таким чином кримінальний процесуальний закон покладає на суд імперативний обов`язок визначення застави у разі застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та виключенням із цього правила є випадки, визначені п. 1-5 ч. 4 ст. 183 та абз. 2-4 ч. 4 ст. 183 КПК України.

Кримінальні правопорушення, за які засуджено ОСОБА_8 не входять до переліку злочинів, щодо яких не визначається застава, отже суд у дному випадку зобов`язаний визначити такий альтернативний захід.

Вирішуючи зазначене питання суд виходить з положень ч. 4 ст. 182 КПК України, якою установлено, що розмір застави визначається з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Розмір застави для різних категорій кримінальних правопорушень (злочинів) визначений п. 1-3 абз. 1 ч. 5 ст. 182 КПК України, та з-поміж інших, щодо осіб, підозрюваних у вчиненні тяжкого злочину, встановлений у розмірі від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Застава в жодному разі не виконує функції покарання особи або ж відшкодування збитків, обрання цього заходу не означає доведення її вини, натомість її розмір повинен бути таким, щоб загроза її втрати утримувала б підозрюваного від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки, а з іншого, не має бути таким, щоб через очевидну неможливість виконання умов цього запобіжного заходу це фактично призвело б до подальшого його ув`язнення, яке в такому випадку перетворилося б на безальтернативне.

Кримінальний процесуальний закон саме на слідчого суддю (суд) покладає обов`язок під час визначення розміру застави перевіряти, чи він не є завідомо непомірним для підозрюваного.

Розмір застави повинен бути встановлений з урахуванням належної особі власності, якою вона може безперешкодно і без шкоди для близьких розпоряджатися для внесення застави, її майнового і сімейного стану.

Таким чином необхідно виокремити обставини, які враховуються при обранні запобіжного заходу у вигляді застави та визначенні її розміру, серед яких: спосіб життя наприклад, періодичність перетину кордону, наявність у підозрюваного соціальних зв`язків поза межами країни тощо; сім`я та особи на утриманні для призначення застави суд обов`язково повинен врахувати наявність на утриманні непрацездатних осіб або дітей; наявність або відсутність у підозрюваного постійного місця роботи або законних джерел доходу (розмір офіційної заробітної плати, надходження від дивідендів, депозити в банках тощо); житло наявність у підозрюваного власного житла або такого, яке він законно орендує.

За приписами ч. 2 ст. 8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Застосовані загальні принципи щодо обґрунтування тримання підозрюваного під вартою та визначення розміру застави наведені, зокрема, в рішенні у справі «Корбан проти України» від 04 липня 2019 року, де йдеться про те, що гарантія, передбачена пунктом 3 статті 5 Конвенції, покликана забезпечити присутність обвинуваченого у судовому засіданні. Тому розмір застави має встановлюватися головним чином з огляду на особу обвинуваченого, належне йому майно та його стосунки з поручителями, іншими словами, з огляду на ступінь впевненості, що можлива перспектива втрати застави або вжиття заходів проти поручителів у випадку його неявки у судове засідання буде достатнім стримуючий фактором, щоб позбавити його бажання втекти. Оскільки відповідне питання є основоположним правом на свободу, гарантованим статтею 5 Конвенції, органи державної влади повинні докладати максимум зусиль як для встановлення належного розміру застави, так і для вирішення питання про необхідність продовження тримання під вартою. Тяжкість обвинувачень, пред`явлених обвинуваченому, не може бути вирішальним фактором для виправдання розміру застави.

У провадженні, що розглядається, на перконання апеляційного суду щодо обвинуваченого можлдиво взначити заставу у максимальному розмірі, встановленому для тяжких злочинів, а саме вісімдесят прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання прокурора у кримінальному провадженні прокурора Вінницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_6 задовольнити.

Продовжити строк тримання під вартою ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ст. 332 ч. 3, 369-2 ч. 2 КК України до набрання вироком законної сили.

Визначити заставу в розмірі 80 (вісімдесяти) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 242240 (двісті сорок дві тисячі двісті сорок) гривень, за умови внесення якої обвинувачений може бути звільнений з-під варти.

У разі внесення застави обвинуваченим чи іншим заставодавцем відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України покласти на ОСОБА_8 обов`язки:

-прибувати за першою вимогою до суду;

-повідомляти суд про зміну місця проживання чи роботи;

-здати на зберігання до відповідних органів державної влади паспорт для виїзду за кордон та інші документи, які дають право на виїзд з України та в`їзд в Україну.

Роз`яснити, що у випадку невиконання обвинуваченим ОСОБА_8 покладених обов`язків внесена застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду державного бюджету України й використовується в порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.

У разі звернення застави в дохід держави суд вирішує питання про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді застави у більшому розмірі або іншого запобіжного заходу з урахуванням положень частини сьомої статті 194 КПК України.

У разі внесення застави та покладення обов`язків на обвинуваченого ОСОБА_8 визначити термін їх дії до набрання вироком законної сили.

Копію ухвали надіслати Вінницькій установі виконання покарань (№ 1).

Ухвала оскарженню не підлягає.

Відповідно до ч. 4 ст. 532 КПК України судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Судді: