Номер провадження: 11-кп/813/152/24
Справа № 946/8076/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарів судового засідання: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції між Одеським апеляційним судом та Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області апеляційну скаргу прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_10 на вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30.08.2021 року в кримінальному провадженні №0000033 від 06.06.2019 року щодо:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася в с. Багате Ізмаїльського району Одеської області, громадянки України, заміжньої, маючої на утриманні одну неповнолітню дитину, яка працює молодшим інспектором (оператором охоронної теле-(відео) системи) сектору інженерно-технічних засобів охорони, зв?язку та інформатизації державної установи «Ізмаїльський слідчий ізолятор», яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком ОСОБА_9 визнана невинуватою у пред`явленому їй обвинуваченні у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, та виправдано на підставі п.1 ч.1 ст.373 КПК України, у зв`язку із не доведеністю вчинення кримінального правопорушення, в якому вона обвинувачується.

Вироком суду поновлено ОСОБА_9 в правах, обмежених під час кримінального провадження, вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_9 було пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.368 КК України за кваліфікуючими ознаками одержання службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення такою особою в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданого їй службового становища, поєднаного з вимаганням неправомірної вигоди, вчинене при наступних обставинах.

ОСОБА_9 обвинувачується в тому, що вона, будучи працівником державного органу, уповноваженим на виконання функцій держави, а саме перебуваючи на посаді молодшого інспектора другої категорії відділу режиму і охорони ДУ «ІСІ», тобто являючись відповідно до примітки 1 ст.364 КК, ч.1 ст.2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» службовою особою правоохоронного органу, у порушення ст.ст. 3, 8, 19, 29, 68 Конституції України, п.п.3 п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про запобігання корупції», діючи умисно, з корисливих мотивів та єдиним злочинним наміром незаконного збагачення, поєднаного з вимаганням, протиправно використавши надані їй службові повноваження, отримала від ОСОБА_11 неправомірну вигоду у розмірі 700 (сімсот) грн. за таких обставин.

Так, згідно наказу в.о. начальника ДУ «ІСІ» ОСОБА_12 від 12.08.2015 року за №71 о/с, ОСОБА_9 призначено на посаду молодшого інспектора другої категорії відділу режиму і охорони Ізмаїльської установи виконання покарань УДПтС України в Одеській області «№22», яку остання обіймала у 2019 році.

У травні 2019 року, більш точні дата, час та місце встановити не виявилося можливим, у ОСОБА_9 виник злочинний умисел, спрямований на одержання неправомірної вигоди, у вигляді грошових коштів для себе від ОСОБА_13 за пронесення до камери ув`язненого, який знаходиться у ДУ «ІСІ» за адресою: АДРЕСА_2 , заборонених речей та предметів.

Так, у травні 2019 року, коли ОСОБА_9 виконувала свої функціональні обов`язки, перебуваючи в ДУ «ІСІ», під час спілкування із засудженим ОСОБА_13 , який перебував в установі попереднього ув`язнення, повідомила ув`язненому, що для перенесення у заборонену зону ДУ «ІСІ» заборонених предметів (мобільних телефонів, грошових коштів та інших речей) ОСОБА_13 повинен надати їй неправомірну вигоду у розмірі 700 (сімсот) грн.

У подальшому, ОСОБА_13 погодився на умови ОСОБА_9 , після чого остання повідомила свій мобільний телефон за номером « НОМЕР_1 » з метою передачі родичами чи іншими особами заборонених речей та грошових коштів для перенесення в охоронювану зону ДУ «ІСІ».

У свою чергу, ОСОБА_13 повідомив ОСОБА_9 , що на вказаний номер мобільного терміналу їй подзвонить його знайомий на ім`я ОСОБА_14 та у подальшому наддасть їй мобільний телефон і грошові кошти для перенесення цих заборонених речей у камеру останнього. Крім того, повідомив, що ОСОБА_14 їй наддасть неправомірну вигоду у розмірі 700 (сімсот) грн. за вказані незаконні дії ОСОБА_9 .

Далі, 30 червня 2019 року на прохання ОСОБА_13 , його знайомий ОСОБА_11 за допомого свого мобільного телефону за номером « НОМЕР_2 » подзвонив ОСОБА_9 , яка погодилась з ним зустрітися для передачі засудженому ОСОБА_13 заборонених речей та грошових коштів.

Реалізуючи свій злочинний намір, 30 червня 2019 року, о 07:35 год., ОСОБА_9 , діючи з корисливим мотивом, маючи злочинний умисел, спрямований на вимагання та отримання неправомірної вигоди прибула до ДУ «ІСІ» за адресою: АДРЕСА_2 , де біля магазину №35, що розташований поруч, а саме за адресою: АДРЕСА_2 , зустрілась із ОСОБА_11 , який надав ОСОБА_9 неправомірну вигоду у розмірі 700 (сімсот) грн. за те, що остання приховано від службових осіб установи виконання покарань пронесе до камери ув`язненого слідчого ізолятору ОСОБА_15 грошові кошти в розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) грн. та мобільний телефон марки «bravis», моделі «C184Pixel», ІМЕІ1: НОМЕР_3 та ІМЕІ2: НОМЕР_4 із зарядним пристроєм моделі «СН-С184» чорного кольору та сім картою оператора мобільного зв`язку ПрАТ «Київстар».

Продовжуючи свій злочинний намір, 30 червня 2019 року, приблизно о 8:00 год., ОСОБА_9 зайшла на територію слідчого ізолятору за адресою: АДРЕСА_2 , та пронесла до охоронюваної зони установи попереднього ув`язнення грошові кошти у розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) грн., мобільний телефон марки «bravis», моделі «C184Pixel», ІМЕІ 1: НОМЕР_3 та ІМЕІ2: НОМЕР_4 із зарядним пристроєм моделі «СН-С184» чорного кольору та сім картою оператора мобільного зв`язку ПрАТ «Київстар», після чого передала вказані грошові кошти та предмети ув`язненому ОСОБА_13 до камери № 98.

Крім того, згідно з оскарженим виправдувальним вироком суду першої інстанції ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.368 КК України за кваліфікуючими ознаками одержання службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення такою службовою особою в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй службового становища, вчинене повторно, поєднаного з вимаганням неправомірної вигоди, вчинене при наступних обставинах.

ОСОБА_9 обвинувачується в тому, що вона у подальшому, перебуваючи на посаді молодшого інспектора другої категорії відділу режиму і охорони ДУ «ІСІ», тобто являючись відповідно до примітки 1 ст.364 КК України, ч.1 ст.2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» службовою особою правоохоронного органу, у порушення ст.ст. 3, 8, 19, 29, 68 Конституції України, п.п.3 п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про запобігання корупції», діючи умисно, з корисливих мотивів та єдиним злочинним наміром незаконного збагачення, поєднаного з вимаганням, повторно отримала від ОСОБА_11 неправомірну вигоду у розмірі 700 (сімсот) грн. за таких обставин.

Так, 09 липня 2019 року ОСОБА_13 , який перебував в ДУ «ІСІ», на вимогу ОСОБА_9 щодо перенесення до охоронюваної зони установи попереднього ув`язнення заборонених речей за відповідну грошову винагороду, за допомогою мессенджера «Viber» повідомив ОСОБА_9 про те, що необхідно пронести до охоронюваної зони ДУ «ІСІ» грошові кошти у розмірі 3000 (три тисячі) грн., на що остання повідомила йому, щоб знайомий ОСОБА_13 12 липня 2019 року, о 07:30 год., надав їй неправомірну вигоду у сумі 700 (сімсот) грн. за вказані дії.

Далі, 12 липня 2019 року на прохання ОСОБА_13 його знайомий ОСОБА_11 , о 07:15 год., за допомого свого мобільного телефону за номером « НОМЕР_2 » подзвонив ОСОБА_9 , яка погодилась з ним зустрітися для передачі ув`язненому ОСОБА_13 грошових коштів у розмірі 3000 (три тисячі) грн., у тому самому місті.

Реалізуючи свій злочинний намір, 12 липня 2019 року, о 07:35 год., ОСОБА_9 , діючи з корисливим мотивом, маючи злочинний умисел, спрямований на отримання неправомірної вигоди, поєднаного з вимаганням, прибула до ДУ «ІСІ» за адресою: АДРЕСА_2 , де біля магазину № 35, що розташований поруч, а саме за адресою: АДРЕСА_2 , зустрілась із ОСОБА_11 та повторно отримала від останнього неправомірну вигоду у розмірі 700 (сімсот) гривень за те, що вона приховано від службових осіб установи виконання покарань перенесе до камери ув`язненого слідчого ізолятору ОСОБА_15 грошові кошти у розмірі 3000 (три тисячі) грн.

У подальшому, продовжуючи свій злочинний намір, 12 липня 2019 року, приблизно о 08:00 год., ОСОБА_9 із грошовими коштами у розмірі 3000 (три тисячі) грн. зайшла до охоронюваної території ДУ «ІСІ», де була зупинена співробітниками УСБУ в Одеській області. Під час обшуку у ОСОБА_9 вилучено грошові кошти у сумі 3612 (три тисячі шістсот дванадцять) грн., з яких 3000 (три тисячі) грн. ОСОБА_9 повинна була передати ОСОБА_13 , а 612 (шістсот дванадцять) грн. становлять неправомірну вигоду. Іншими грошовими коштами в сумі 88 (вісімдесят вісім) грн. ОСОБА_9 розпорядилася на власний розсуд.

За результатами судового розгляду в суді першої інстанції, суд прийшов до висновку про недоведеність вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, в якому обвинувачується ОСОБА_9 .

Не погоджуючись із вироком суду прокурор першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань Одеської обласної прокуратури ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

В апеляційній скарзі прокурор вказує, що місцевий суд допустив істотні порушення вимог КПК України під час розгляду кримінального провадження, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор посилається про безпідставність висновків суду щодо порушень при внесені відомостей до ЄРДР, щодо неправомірності проведення НСРД та провокаційних дій з боку правоохоронних органів.

Також прокурор посилається на відсутність в матеріалах судового провадження технічного носія інформації, на якому зафіксовано оголошення повного тексту вироку.

Прокурор зазначає, що з журналу судового засідання від 30.08.2021 року вбачається, що судове засідання було розпочато о 14:44 год., звукозапис розпочато о 15:16 год. з оголошення головуючим вироку суду, який завершено о 16:08 год. Натомість, відповідно до аудіо запису зазначеного судового засідання, який триває 52 хв. 5 сек., оголошення суддею вироку відбулось не в повному обсязі, зокрема завершується, відповідно до паперового варіанту вироку, на початку аркуша 16 пункту 61 вироку, а аудіо запис з оголошенням іншої частини вироку відсутній.

До початку апеляційного розгляду прокурор подав доповнення до апеляційної скарги, в яких, окрім іншого, вказав про порушення місцевим судом вимог ст.376 КПК, оскільки з технічного запису судового засідання від 30.08.2021 року вбачається, що суд після виходу з нарадчої кімнати проголосив вирок, зміст якого відрізняється від тексту вироку, який долучений до матеріалів кримінального провадження. Прокурор стверджує, що текст вироку, який викладений письмово в паперовій формі та знаходиться у справі не відповідає змісту вироку, який зафіксований на технічному носії інформації. Прокурор звертає увагу, що в п.п. 61-149 мотивувальної частини та в резолютивній частині вироку зазначені дані, які не оголошувалися під час проголошення вироку. Також прокурор вказує про відсутність відеозапису фіксування вказаного судового засідання.

Крім того, прокурор стверджує про невиконання місцевим судом вимог ч.1 ст.376 КПК України щодо роз`яснення змісту вироку, порядку й строку його оскарження.

Прокурор зазначає, що невідповідність змісту проголошеного тексту вироку із письмовим текстом вироку, наявного в матеріалах кримінального провадження, стосувалася в тому числі обсягу доказів, якими суд обґрунтовував невинуватість ОСОБА_9 , що свідчить про незаконність та необґрунтованість вироку. На думку прокурора, наявність у справі вироку, який повністю не було проголошено, є істотним порушенням кримінального процесуального закону, та вважає, що є підставою для скасування судового рішення.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

До початку апеляційного розгляду захисник подала заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а вирок суду без змін.

У запереченнях захисник вказує, що вирок судом ухвалений у відповідності до вимог КПК, викладений в паперовому вигляді, а відсутність частини вироку на аудіо фіксації судового засідання жодним чином не перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, тому наведене не може визнаватись істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке тягне за собою наслідки визначені п.7 ч.2 ст.412 КПК.

Також захисник вказує, що відсутність частини звукового запису проголошення вироку не позбавило сторону обвинувачення ознайомитись із текстом вироку на паперовому носії, копія якого була вручена прокурору та обвинуваченій.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити, обвинувачену та її захисника, які заперечують проти задоволення апеляційної скарги та просять вирок суду першої інстанції залишити без змін; вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченій; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України (далі КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 337 КПК, судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта та на підставі доказів, наданих суду сторонами кримінального провадження.

Стаття 17 КПК встановлює, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Згідно правового змісту норм ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Стаття 62 Конституції України гарантує, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи трактуються на його користь, саме у цьому полягає основоположний принцип презумпції невинуватості.

Відповідно до ч.1 ст.92 КПК обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, покладається на слідчого та прокурора.

Як зазначив Конституційний Суд України в рішенні №1-31/2011 від 20.10.2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, отримані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та постанови законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду справ при винесенні вироків» №5 від 29.06.1990 року, в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені в судовому засіданні, а всі сумніви у справі, в тому числі що стосуються достатності зібраних фактичних даних, якщо вичерпані всі можливості їх доповнення та усунення, повинні тлумачитися і вирішуватися на користь підсудних.

Положення ст.ст. 370, 373 КПК регламентують, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього кодексу. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Таким чином, у правовій державі при ухваленні судового рішення не допускається обвинувальний ухил, по суті якого кожен, хто постав перед судом повинен бути визнаний винним, а навпроти гарантується та усіляко забезпечується презумпція невинуватості особи. Доведення вини особи поза розумним сумнівом є стандартом доведення, необхідним для визнання особи винною із застосуванням принципу змагальності судового процесу. При цьому, саме сторона обвинувачення несе тягар доведення вини і зобов`язана доводити свою версію подій за цим стандартом. Це означає, що позиція, яка представлена обвинуваченням, має бути доведена в тій мірі, що у «розумної (розсудливої) людини» не може лишатися «розумного сумніву», що обвинувачений винен.

Відповідно до ч.1 ст.373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється, якщо не буде доведено, що вчинене кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Згідно з вимогами п.1 ч.3 ст.374 КПК у разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, яким керувався суд.

Виправдовуючи ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що з урахуванням отриманих в суді показань обвинуваченої, свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_11 , змісту досліджених судом письмових доказів, стороною обвинувачення не доведено винуватість ОСОБА_9 у скоєнні інкримінованого їй злочину.

Що стосується доводів прокурора про існування підстав для скасування вироку та призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, колегія судів зазначає наступне.

Порядок проголошення судового рішення на день ухвалення оскарженого вироку визначався ст.376 КПК та, у відповідності до п.24 ч.1 ст.3, ст.27 КПК, як невід`ємна частина судового провадження, є однією із загальних засад кримінального провадження, якою держава гарантує забезпечення учасників судового провадження правом на справедливий суд.

За змістом ч.1 ст.376 КПК, судове рішення (вирок, ухвала) проголошується прилюдно, негайно після виходу з нарадчої кімнати. Головуючий у судовому засіданні роз`яснює зміст рішення, порядок і строк його оскарження.

Частина 3 статті 376 КПК регламентує подальші дії суду після оголошення вироку, а саме обов`язок суду щодо роз`яснення обвинуваченому, захиснику, його законному представнику, потерпілому, його представнику, представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, право на оскарження вироку в апеляційному порядку та право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

В даній справі прокурор стверджує про порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, оскільки місцевий суд, всупереч вимогам ст.376 КПК, після виходу з нарадчої кімнати, не оголосив повний текст вироку під аудіо запис фіксування судового засідання, що у відповідності до положень ч.1 ст.412 КПК є істотним порушенням закону, яке тягне скасування вироку та призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції. Проголошення вироку, частина якого не записалась на аудіо запис фіксації судового засідання, сторона обвинувачення розцінює як обставину, яка перешкодила суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Оцінюючи доводи прокурора в цій частині, апеляційний суд звертає увагу, що прокурор окрім констатації обставини, яку він вважає істотним порушенням процесуального закону, взагалі не вказує, як зазначена процедура проголошення судового рішення вплинула на права сторони обвинувачення, або в будь-який спосіб порушила права інших учасників судового провадження.

У постанові Верховного Суду від 17.12.2019 року (справа №212/11316/2012, провадження №51-3642км18), касаційний суд зробив висновок стосовно формального порушення закону, яке безпосередньо передбачено п.10 ч.2 ст.370 КПК України (в ред.1960 року), та яке є безумовною підставою для скасування судового рішення.

Аналогічна підстава для скасування судового рішення передбачена п.7 ч.2 ст.412 КПК України (в ред.2012 року).

У справі №212/11316/2012 (провадження №51-3642км18), предметом розгляду Верховного Суду, між іншим, було питання наявності підстав для скасування судового рішення, з огляду на відсутність технічного запису судового засідання у певній даті.

Верховний Суд, в даному рішенні відхилив аргумент сторони захисту щодо існування підстав для скасування судового рішення, зазначивши наступне: «п. 23. Відсутність протоколу судового засідання або його технічного запису може розглядатись як безумовна підстава для скасування вироку, якщо, по-перше, відсутні як один, так і інший спосіб фіксування судового процесу, та по-друге, фіксування процесу відсутнє повністю. Якщо за відсутності технічного запису перебіг судового процесу зафіксовано у протоколі або відсутнє фіксування певного фрагменту судового розгляду, на таке порушення не поширюється дія п.10 ч.2 ст.370 КПК України (в ред.1960 року), і воно може розглядатися відповідно до ч.1 ст.370 КПК».

У пункті 24 вказаної постанови Верховного Суду зазначено: «Як убачається з матеріалів справи, 15 вересня 2016 року в судовому засіданні було оголошено вирок суду. Цей вирок був наданий сторонам у письмовому вигляді, подані апеляційні та касаційні скарги свідчать про те, що зміст вироку був добре відомий стороні захисту. Сторона захисту у скарзі не вказала, яким чином відсутність технічного запису цього засідання завадила захисту в реалізації своїх прав. За таких обставин суд не має підстав вважати, що це порушення позначилось або могло позначитись на правах сторони захисту. У пункті зазначено: «Так само це стосується й доводу захисника про неправильне зазначення часу проголошення вироку в протоколі судового засідання».

Повертаючись до обставин даного кримінального провадження, колегією суддів встановлено, що як вбачається із журналу судового засідання від 26.08.2021 року, за участі прокурора ОСОБА_17 , захисника ОСОБА_8 та обвинуваченої ОСОБА_9 , місцевий суд, закінчивши з`ясування обставин справи, надавши можливість учасникам кримінального провадження висловитися в судових дебатах та надавши останнє слово обвинуваченій, о 16:51 год, суд видалився до нарадчої кімнати (а.п.191-192 т.2).

Із журналу судового засідання від 30.08.2021 року вбачається, що о 15:16 год. суд вийшов із нарадчої кімнати та здійснював оголошення вироку в присутності прокурора ОСОБА_17 , захисника ОСОБА_18 та обвинуваченої ОСОБА_9 .

Також у вказаному журналі судового засідання зазначено, що о 16:08 год. технічна фіксація припинена, у зв`язку із знеструмленням адміністративної будівлі Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області під час проголошення вироку, а тому проголошення вироку було продовжено без технічної фіксації. Оголошення вироку було завершено о 16:55 год., після чого головуючим роз`яснено зміст проголошеного вироку, порядок і строк його оскарження, право ознайомлення із журналом судового засідання, технічним записом фіксації судового засідання, право подавати на них письмові зауваження (а.п.193 т.2).

З метою перевірки доводів апеляційної скарги та відомостей зазначених у журналі судового засідання від 30.08.2021 року апеляційним судом досліджено технічний запис фіксації судового засідання від 30.08.2021 року, обсяг якого складає 52:05 хв., за результатами якого встановлено повну відповідність відомостей зазначених у журналі судового засідання та запису фіксації судового процесу.

Так, із вказаного аудіо запису вбачається, що дійсно 30.08.2021 року, вийшовши із нарадчої кімнати, суд здійснював проголошення вироку. Проте, проголосивши частину вироку, через 41:09 хв. спрацювало джерело безперебійного живлення, та головуючим повідомлено учасникам кримінального провадження про вимкнення електропостачання, роз`яснено неможливість переривання проголошення вироку та необхідність продовження його проголошення, із подальшим складенням відповідної довідки про відсутність електропостачання.

При цьому, прокурор, захисник та обвинувачена, які були присутні в судовому засіданні, не заперечували проти запропонованої судом процедури продовження оголошення вироку після знеструмлення будівлі суду. Даний факт підтверджується журналом судового засідання та звукозаписом технічної фіксації судового процесу (а.п.193 т.2 та диск на обкладинці).

Вказані обставини не спростовуються стороною обвинувачення в суді апеляційної інстанції.

Далі, головуючим було продовжено проголошення вироку, під час якого чутно систематичні відповідні звукові сигнали джерела безперебійного живлення характерні для сповіщення відсутності електропостачання, а о 52:05 хв. заряд джерела безперебійного живлення закінчився та фіксація судового засідання припинилась.

Таким чином, аудіо запис фіксації судового засідання підтверджує, що технічна фіксація проголошення вироку переривається внаслідок відсутності електропостачання на п.61 тексту вироку, згідно його паперового вигляду (арк.16).

Також колегією суддів досліджено довідку керівника апарату Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30.08.2021 року про знеструмлення адміністративної будівлі суду у зв`язку із аварією електричних мереж за межами території суду. До кінця робочого дня, до 17:00 год., електропостачання не відновлено (а.п.194 т.2).

В матеріалах кримінального провадження наявний текст вироку від 30.08.2021 року на, обсягом 28 сторінок (а.п.195-208 т.2).

З матеріалів кримінального провадження також вбачається, що 31.08.2021 року, після відновлення електропостачання будівлі, суду учасники кримінального провадження, а саме обвинувачена ОСОБА_9 та прокурор ОСОБА_17 отримали копію вироку від 30.08.2021 року, що підтверджується їх особистими розписками (а.п.209 т.2).

Таким чином, колегією суддів встановлено, що в даній справі, за тих конкретних обставин виниклих подій, а саме факту знеструмлення будівлі Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області під час проголошення судом вироку, місцевий суд дотримався процедури проголошення вироку, зокрема продовжив проголошення вироку, в присутності прокурора, захисника та обвинуваченої, роз`яснив суть вироку, порядок та строки його оскарження, а наступного дня, тобто невідкладно після відновлення електропостачання будівлі суду відразу забезпечив вручення паперових копій вироку прокурору та обвинуваченій (а.п.193, 194, 195-208, 209 т.2).

У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачена ОСОБА_9 підтвердила, що після виходу суду із нарадчої кімнати було проголошено повний текст вироку.

Також, колегія суддів звертає увагу, що оскаржений вирок внесений до Реєстру судових рішень відповідно до нормативних актів не пізніше наступного дня після його проголошення, що підтверджується Єдиним реєстром судових рішень (надіслано судом: 30.08.2021 року, зареєстровано: 31.08.2021 року; забезпечено надання загального доступу: 02.09.2021 року).

Таким чином, слід констатувати, що всі учасники судового розгляду, а також будь-яка інша особа, мали можливість ознайомитись із вказаним судовим рішенням.

Порівнюючи обставини даного кримінального провадження з обставинами справи №212/11316/2012 (провадження №51-3642км18), яка була розглянута Верховним Судом, колегія суддів зазначає, що сторона обвинувачення посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону фактично не мотивує, яким чином не оголошення повного тексту вироку судом першої інстанції завадило стороні обвинувачення в реалізації своїх прав.

Із матеріалів даного кримінального провадження вбачається, що наступного для після проголошення вироку прокурор ОСОБА_17 отримав копію вироку та мав реальну можливість дослідити мотиви суду при прийнятті рішення, про що свідчить подана прокурором ОСОБА_10 апеляційна скарга, з деталізацією доводів і з посиланням на докази, яким за твердженням прокурора судом першої інстанції надана невірна оцінка.

Доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення свідчать не тільки про досконале знання прокурором обставин кримінального провадження і зібраних органом досудового розслідування доказів, але й про достатній час для підготовки своєї правової позиції.

Наведене свідчить про відсутність підстав вважати про існування порушення судом першої інстанції закону, яке перешкодило прокурору своєчасно та на належному рівні підготувати апеляційну скаргу після проголошення вироку судом першої інстанції.

Не можна в даному випадку стверджувати і про спотворення судом змісту оскарженого вироку, оскільки вирок був проголошений негайно після виходу суду з нарадчої кімнати та наступного дня, після відновлення електропостачання, невідкладно вручений учасникам провадження. Будь-яких доказів на підтвердження можливого спотворення судом змісту оскарженого вироку стороною обвинувачення апеляційному суду не надано, а сторони судового провадження на існування таких обставин не посилаються.

Не можна також стверджувати про те, що застосована судом процедура проголошення вироку в будь-який спосіб порушила права обвинуваченої, в тому числі і з огляду на те, що навіть за умови погодження колегії суддів з доводами прокурора стосовно наявності істотного порушення вимог процесуального закону, виправдувальний вирок суду не може бути скасований з таких підстав, що регламентовано положеннями ч.3 ст.409 КПК.

Відповідно, на переконання колегії суддів, в даній справі підлягає оцінці лише єдина обставина, існування якої на думку прокурора є підставою для скасування оскарженого вироку недотримання судом першої інстанції вимог ст.376 КПК, як порушення форми закону.

На думку колегії суддів, більш аргументованим в даному випадку, є не бажання сторони обвинувачення усунути недоліки формального недотримання процесуального закону судом першої інстанції під час оголошення вироку, що могло потягнути за собою ухвалення незаконного рішення суду по суті пред`явленого обвинувачення, а лише намагання сторони обвинувачення скасувати за будь-яких умов виправдувальний вирок.

Колегія суддів вважає, що у зв`язку із відсутністю електропостачання, не здійснення системою фіксації судового процесу повного фіксування під час проголошення судом вироку, не свідчить про порушення ст.376 КПК в даному кримінальному провадженні, не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що застосований судом першої інстанції порядок проголошення вироку (продовження проголошення вироку після відключення електропостачання, внаслідок якого на технічному носії фіксації не записалась частина проголошеного вироку), чи практика судів в частині проголошення резолютивної частини вироку, із подальшим невідкладеним врученням тексту вироку, повністю узгоджується зі схожою на українську континентальною системою права.

Так, у країнах Європейського союзу (Франції, Німеччини, Польщі), який є одним з активних донорів реформування судової системи в Україні, для суду передбачена можливість проголошення найбільш суттєвої його частини - резолютивної.

Оцінюючи правомірність оголошення частини вироку в даному кримінальному провадженні, колегія суддів також звертає увагу на зміни в кримінальному процесуальному законі, які відбулися після ухвалення оскарженого вироку.

На переконання колегії суддів, цими змінами застосований більш раціональний підхід законодавця стосовно можливості проголошення резолютивної частини вироку суду.

Так, в порівнянні з положеннями ст.376 КПК (які діяли на день ухвалення оскарженого вироку), закріплений в ч.15 ст.615 КПК порядок оголошення вироку, окрім того, що він обумовлений дією воєнного стану в країні, є більш прогресивним та раціональним.

Закріплений в зазначеній нормі процесуального закону порядок передбачає, що після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

В даному кримінальному провадженні, ухваливши оскаржений вирок в нарадчій кімнаті та оголосивши вирок, оголошення якого, не з вини суду, було зафіксовано на технічному носії фіксації судового процесу частково, внаслідок доведеного факту знеструмлення будівлі суду, суд першої інстанції вочевидь не мав на меті не забезпечити або порушити права учасників процесу, а діяв з урахуванням виниклої непереборної обставини - відсутності електропостачання, що підтверджується матеріалами кримінального провадження, зокрема журналом судового засідання від 30.08.2021 року, диском з технічним записом фіксації судового процесу, а також довідкою керівника апарату суду від 30.08.2021 року. Протилежного в даному кримінальному провадженні апеляційним судом не встановлено та стороною обвинувачення не доведено.

На думку колегії суддів, з урахуванням актуальної ситуації дії тривалих та регулярних відключень електропостачання по всій території України, в тому числі і в Одеській області, внаслідок суттєвих пошкоджень енергетичної системи в умовах воєнного стану, що є загальновідомим фактом та не викликає жодних сумнівів, положення ч.15 ст.615 КПК, які діють станом на даний час, окрім забезпечення належного функціонування судової системи в умовах дії воєнного стану, вочевидь покликані необхідністю вдосконалення інституту фіксування судового провадження, складу суду та проголошення судового рішення.

При цьому, слід зазначити, що запровадивши відповідні положення (ч.15 ст.615 КПК), законодавець чітко зазначив, що такі зміни процесуального закону в частині проголошення резолютивної частини вироку відповідають вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Щодо сумісності діючих положень ч.15 ст.615 КПК України із ст. 6 Європейської конвенції з прав людини (далі Конвенція), законодавцем було зазначено, що незважаючи на звичай обов`язкового зачитування вироку вголос під час публічного судового засідання, інші способи публічного проголошення судового рішення теж можуть бути сумісними зі ст. 6 §1 Конвенції.

При цьому, законодавець погодився з тим, що в даному випадку слід брати до уваги форму надання «рішенню» публічності, передбачену внутрішнім правом даної держави, з огляду на особливості конкретного провадження і на мету ст. 6 Конвенції у цьому питанні дозволити громадськості контролювати судову владу задля забезпечення права на справедливий судовий розгляд. Здійснюючи таку оцінку, необхідно брати до уваги провадження в цілому (справа «Велке і Бялек проти Польщі» (WelkeandBiaіek v. Poland, §83), у якій було вирішено, що обмеження публічного проголошення повного тексту судових рішень, постановлених внаслідок закритих проваджень, не суперечило ст. 6 Конвенції).

Таким чином, надання рішення в реєстр суду та його публікація в офіційних зібраннях може задовольнити вимогу публічного проголошення («Саттер проти Швейцарії» (Sutter v. Switzerland), §34).

Що стосується доводів прокурора про істотне порушення судом першої інстанції вимог процесуального закону, яка полягає у невідповідності проголошеного тексту вироку та паперового примірника вироку наявного в матеріалах кримінального провадження, відсутності в матеріалах справи технічного носія інформації, на якому зафіксовано у повному об`ємі оголошення вироку, які на думку сторони обвинувачення є підставами для скасування вироку (ч.1 ст.412 КПК), то окрім вище наведеного, колегія суддів звертає увагу, що в самій нормі закону такого порушення, як не оголошення повного тексту судового рішення, або не запис в повному обсязі системою технічної фіксації судових процесів оголошеного судом вироку безпосередньо не зазначено.

Відповідно таке порушення, на думку колегії суддів, слід розглядати в контексті вимог ч.1 ст.412 КПК, оскільки така правова позиція є оціночним судженням.

Частиною 1 статті 412 КПК визначено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Разом з цим, у даній справі, прокурор не навів жодного аргументу, як оголошення повного тексту вироку суду, яке записалось на технічному носії фіксації судового процесу лише частково внаслідок відключення електропостачання будівлі суду, вплинуло на права сторони захисту, або забезпечення прав сторони обвинувачення як сторони кримінального провадження, а також відносно того, що в даному випадку можливо розцінювати, як істотне порушеннями вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до положень п.24 ч.1 ст.3 та Розділу IV КПК, окрім ст.ст. 379, 380 КПК, проголошення вироку судом першої інстанції є завершенням судового провадження в суді даної юрисдикції.

За таких підстав, посилання прокурора на те, що такий порядок проголошення вироку в будь-який спосіб перешкодив суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, є безумовно неспроможними.

Колегія суддів переконана, що в даному випадку слід враховувати головне ухвалення судового рішення відбувається в нарадчій кімнаті, тобто до оголошення вироку, що має місце після виходу суду з нарадчої кімнати. Що стосується обґрунтування судового рішення, то воно також відбувається в нарадчій кімнаті, безпосередньо до ухвалення та підписання судом вироку.

Крім того, оцінюючи доводи прокурора в цій частині, колегія суддів звертає увагу, що аналогічною за своїми обставинами в даній справі, фактично є ситуація, коли суд першої інстанції, оголосивши повний текст вироку в присутності всіх учасників судового процесу, в подальшому встановлює, що звукозапис фіксації судового процесу має погану якість чи з будь-яких інших технічних причин взагалі не відбувся, або після виходу суду з нарадчої кімнати виявляється, що в приміщені суду відсутнє електропостачання, що унеможливлює здійснення технічної фіксації під час оголошення вироку, або як в даному випадку електропостачання вимкнулось в процесі оголошення головуючим вироку.

В останньому випадку (за обставин відсутності електропостачання), цілком логічним постає питання, які дії слід очікувати від суду, який вийшов з нарадчої кімнати та розпочав оголошення вироку.

На переконання колегії суддів відповідь на це питання більш ніж очевидна від суду не можна вимагати повернення в нарадчу кімнату з метою очікування настання умов для здійснення звукозапису судового засідання, в якому суд має оголосити вирок, зокрема налагодження електропостачання.

Крім того, в такому випадку суду, який вийшов з нарадчої кімнати та має оголосити вирок, також не слід очікувати повернення до залу судового засідання обвинуваченого або інших учасників судового розгляду, які залишили зал судового засідання з будь-яких об`єктивних чи суб`єктивних причин, в той час коли суд перебував в нарадчій кімнаті.

На переконання колегії суддів, в такому випадку, суд, виконуючи вимоги ч.1 ст.376 КПК, зобов`язаний негайно оголосити вирок та вжити заходів щодо його обов`язкового вручення обвинуваченому, а також забезпечити можливість отримання копії вироку іншими учасниками судового розгляду.

Водночас навіть виконавши приписи ч.1 ст.376 КПК, а саме негайно оголосивши повний текст вироку, але без можливості повної фіксації технічними засобами, що відбувається не за бажанням суду, а в зв`язку в об`єктивною неможливістю здійснення такого запису (в даній справі це відсутність електропостачання, в інших може бути, наприклад, поломка пристрою технічної фіксації судового процесу), учасники судового провадження, які не погоджуються з рішенням суду, можуть стверджувати про те, що суд порушує приписи іншої норми процесуального закону ч.4 ст.107 КПК, що в свою чергу, відповіднодо положень п.7 ч.2 ст.412 КПК, є безумовною підставою для скасування вироку.

В такому випадку, від сторони обвинувачення, яка не погоджується з прийнятим рішенням та маючи непереконливі аргументи щодо незаконності ухваленого рішення, безумовно слід очікувати звернення з апеляційною скаргою з вимогою про скасування такого рішення суду першої інстанції, з посиланням на положення п.7 ч.2 ст.412 КПК.

Більш того, переслідуючи мету зобов`язати суд за будь-яких обставин формального виконувати приписи ст.376 КПК, без розумного сприйняття та оцінки конкретних обставин справи, сторона кримінального провадження може ініціювати апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції обмежившись лише єдиним посиланням на існування такої обставини, навіть не наводячи інших аргументів на користь твердження про незаконність рішення суду першої інстанції.

В такому випадку, на переконання колегії суддів, такі дії не будуть відповідати завданням та загальним засадам кримінального провадження, визначеним ст.ст. 2, 7 КПК.

Наведене вище дає колегії суддів підстави дійти висновку, що запропонований прокурором формальний підхід до оцінки наявності підстав для скасування оскарженого вироку, не відповідає положенням ст.ст. 2, 7 КПК, а скасування вироку лише з таких підстав, за відсутністю інших обставин, передбачених ст.409 КПК, та призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, не відповідатиме вимогам ст.ст. 20, 21, 27, 28 КПК.

На неможливість формального підходу судом апеляційної інстанції до оцінки факту відсутності звукозапису судового засідання в суді першої інстанції, а також врахування цієї обставини при прийнятті рішення про існування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, яке у відповідності до положень ст.412 КПК, є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, зробив висновок Верховний Суд у постанові від 26 травня 2021 року у справі №492/1259/15-к (провадження №51-317км21).

Зокрема, Верховний Суд зазначив про те, що за певних обставин відсутність звукозаписів окремих судових засідань може стати підставою для скасування судових рішень, якщо сторона, яка посилається на цю обставину доведе, що це істотно вплинуло або могло вплинути на законність та вмотивованість судового рішення. Однак, такі аргументи слід визнавати слушними в тому разі, коли сторона зазначає про те, яким чином неналежна якість технічного запису судового засідання, або його відсутність, вплинули на законність і обґрунтованість судового рішення та вирішення справи по суті.

Враховуючи наведену правову позицію касаційного суду, апеляційний суд приходить до висновку про те, що посилання сторони обвинувачення про порушення судом першої інстанції процесуального закону (який діяв на день ухвалення вироку), в даному випадку є недостатніми для визнання істотним порушенням вимог КПК - оголошення вироку, процес якого внаслідок відсутності електропостачання в повному обсязі не записався на технічний носій запису судового процесу, оскільки прокурор аргументовано не довів, що оголошення судом вироку в такому вигляді, в будь-який спосіб вплинуло чи могло вплинути на здатність суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Водночас колегія суддів звертає увагу, що факт забезпечення судом першої інстанції доступу учасників судового провадження до повного тексту вироку безпосередньо після його проголошення та можливість його аналізу стороною обвинувачення, свідчать про реалізацію прокурором своїх повноважень відповідно до вимог КПК.

Щодо можливості використання судом першої інстанції такого відступу від положень ст. 376 КПК (в редакції на день ухвалення оскарженого вироку) при проголошені вироку, який має місце в даному кримінальному провадженні, колегія суддів також вважає зазначити наступне.

Приписами ст.2 КПК визначено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Одночасно, всі норми кримінального процесуального закону створені задля забезпечення учасників кримінального провадження гарантіями для неможливості порушення фундаментальних прав людини державними органами (правоохоронними органами), які мають право на здійснення кримінального провадження та його подальший розгляд (судові інституції).

Тобто процесуальні норми є певним чином створеними законодавцем правилами задля захисту осіб, які потрапляють в орбіту кримінального провадження. Ці правила є запобіжниками від свавілля держави по відношенню до людини.

Стосовно доводів прокурора про відсутність відеозапису фіксування судового засідання від 30.08.2021 року, колегія суддів зазначає, що під час цього судового засідання не досліджувалися докази, не допитувалися свідки, експерти та обвинувачена, а лише оголошувався вирок, текст якого міститься в матеріалах кримінального провадження та в Єдиному реєстрі судових рішень. Тому, відсутність відеозапису такого засідання не дає підстав вважати, що судом першої інстанції допущено істотне порушення у безпосередньому дослідженні доказів і його фіксуванні. При цьому, всі істотні обставини судового розгляду справи зафіксовані належним чином.

Такий висновок колегії суддів узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду, викладеною в постановах: від 16 грудня 2020 року (справа № 219/828/18); від 26 травня 2021 року (справа № 492/1259/15-к); від 29 вересня 2020 року (справа №554/41/17).

Колегія суддів не виключає, що за певних обставин відсутність звуко- та відеозаписів окремих судових засідань може стати підставою для скасування судових рішень, якщо сторона, яка посилається на таку обставину, доведе, що це істотно вплинуло або могло вплинути на законність та вмотивованість судового рішення.

У цій справі сторона обвинувачення не обґрунтувала, яким чином відсутність відеозапису судового засідання, у якому суд проголосив вирок, вплинула на законність і обґрунтованість ухвалення цього вироку.

Також колегія суддів звертає увагу, що сторони кримінального провадження жодних зауважень, як на журнал судового засідання від 30.08.2021 року, так і на журнали судових засідань від інших дат, не подавали та стосовно існування неповноти чи неправильності не заявляли.

Колегія суддів наголошує, що істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, в розумінні ст. 412 КПК, повинні бути пов`язані з порушенням фундаментальних прав людини або щонайменше такими порушеннями закону, які так чи інакше призвели до порушень, які вплинули саме на реалізацією людиною своїх прав у кримінальному процесі.

На думку колегії суддів, недотримання судом процесуального закону, в деяких випадках, дійсно може впливати на реалізацію захисту інтересів суспільства та держави від кримінальних правопорушень.

Водночас не можна вважати, що істотні порушення вимог КПК, як інститут захисту прав осіб у кримінальному провадженні, був створений лише для реалізації права сторони обвинувачення для оскарження рішення суду, лише з мотивів формального недотримання судом приписів процесуального закону, які фактично не стали передумовою для ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення, оскільки протилежне підміняло б зміст завдань кримінального провадження.

Колегія суддів звертає увагу, що ст. 376 КПК не містить за своєю формою обов`язку проголошення вироку суду в повному обсязі, оскільки за буквальним тлумаченням частин 1,2,3 зазначеної норми закону, можливо дійти висновку, що суд зобов`язаний проголосити судове рішення прилюдно і негайно, після виходу з нарадчої кімнати. Головуючий також у судовому засіданні роз`яснює зміст такого рішення, порядок і строк його оскарження.

Колегія суддів вважає, що все це можливо зробити не проголошуючи повного тексту такого рішення, що підтверджується положеннями ч.15 ст.615 КПК (в діючий редакції).

При цьому, слід звернути увагу, що вимога щодо ухвали суду, яка вимагає значного часу для її складання, стосується лише виготовлення повного тексту такої ухвали в подальшому (не пізніше п`яти діб). Натомість вимоги про оголошення буквального повного змісту вироку суду, вказана норма процесуального закону не містить. Проголошення може бути і частковим, вимога існує лише щодо роз`яснення змісту судового рішення, для чого не має потреби в оголошенні повного і буквального тексту судового рішення. Будь-яке інше тлумачення такої норми є лише певною її інтерпретацією.

Оцінюючи процедуру проголошення вироку в даній справі, апеляційний суд також враховує правову позицію Верховного Суду викладену в постанові від 02.02.2021 року (справа №519/41/20, провадження №51-5036км20), відповідно до якої однією з підстав для скасування рішень першої та апеляційної інстанції стало проголошення судом першої інстанції резолютивної частини вироку суду.

Порівнюючи обставини двох кримінальних проваджень, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що кожне кримінальне провадження за своїм змістом, фактами та обставинами правопорушення є унікально-індивідуальним, а тому цілком логічним є неможливість механічно, без розумного аналізу наявних фактичних обставин справи, застосовувати до правовідносин, що вирішуються судом в конкретній справі, вже існуючі правові позиції Верховного Суду.

Порівнюючи обставини справи №519/41/20 (провадження №51-5036км20), що розглядалась Верховним Судом та даним кримінальним провадженням, колегія суддів приходить до висновку про те, що в даних кримінальних провадженнях існував різний підхід і різна процедура оголошення вироку суду (повного тексту) в суді першої інстанції.

Так, з постанови Верховного Суду від 02.02.2021 року (справа №519/41/20, провадження №51-5036км20) вбачається, що оголошення резолютивної частини вироку було здійснено судом першої інстанції за власною ініціативою. При цьому, суд не з`ясовував думку учасників судового провадження можливості оголошення резолютивної частини вироку. Окрім того, вирок суду був надісланий в Єдиний державний реєстр судових рішень майже через місяць після його ухвалення. Ухвала суду апеляційної інстанції була скасована у зв`язку з тим, що на вказані порушення ст.376 КПК, судом не була надана жодна розумна відповідь стороні обвинувачення.

Натомість, обставини кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 свідчать про те, що дана справа є такою, яка має інші елементи в процедурі оголошення судового рішення, оголошення головуючим повного тексту вироку, однак його процес не записався на технічний носій фіксації судового засідання внаслідок відсутності електропостачання в будівлі суду, роз`яснення головуючим його суті та вручення наступного дня копій учасникам судового розгляду, тобто є іншою за змістом та фактичними обставинами.

На переконання колегії суддів, головною відмінністю даного кримінального провадження є той факт, що у даному випадку місцевим судом були виконані вимоги КПК щодо оголошення повного тексту вироку, разом з тим з технічних причин, які не залежать від суду, в процесі оголошення вироку відбулося вимкнення електропостачання, що позбавило можливості до записати на технічний носій фрагмент вироку з п.61 по п.149 мотивувальної частини вироку, а також його резолютивну частину. Крім того, проголошення вироку головуючим відбулось в присутності прокурора, обвинуваченої та захисника, які не заперечували проти продовження проголошення вироку за відсутності електропостачання.

Більш того, повний текст вироку суду був отриманий прокурором та обвинуваченою наступного дня, безпосередньо після відновлення електропостачання будівлі суду. Сторона обвинувачення в межах визначеного законом строку реалізувала своє право на оскарження вироку, що свідчить про обізнаність сторін процесу як зі змістом рішення, так і з обставинами провадження. Вирок суду був внесений судом до ЄДРСР у встановлені законом строки та відповідно кожний учасник, а також кожна зацікавлена сторона та сторонні спостерігачі мали доступ до повного тексту вироку. Окрім того, за результатами судового розгляду в даному кримінальному провадженні обвинувачена виправдана.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку про відсутність законних підстав для скасування оскарженого вироку суду в даному кримінальному провадженні лише тому, що сторона обвинувачення вважає, що фактам і обставинам надана така оцінка, яка не узгоджується з правовою позицією обвинувачення, а головною причиною для скасування вироку прокурор вважає лише недотримання судом приписів ч.1 ст.376 КПК.

При цьому, слід враховувати, що сторона захисту не вважає свої права у даному випадку порушеними.

Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що проголошення судового рішення, дійсно має важливе значення не тільки для сторін і учасників судового провадження, але й в цілому для суспільства та держави, оскільки таким чином реалізується головна функція правосуддя вирішення кримінально-правових спорів і доведення остаточного судового рішення до суспільства. Проголошення публічно вироку є важливою гарантією від таємного (незаконного) правосуддя. Таким засобом, суд дійсно укріплює довіру суспільства до своєї діяльності.

Водночас на переконання колегії суддів, не можна ототожнювати проголошення судового рішення і справедливість судового процесу в цілому, оскільки на справедливість процесу впливає багато факторів.

Так, зокрема, під час судового розгляду суду необхідно забезпечити повагу до людської гідності, рівність перед законом і судом, презумпцію невинуватості, свободу від самовикриття та право не свідчити проти близьких родичів, забезпечення права на захист, змагальність сторін і верховенство права. Все це і багато іншого складають фактори справедливого судового розгляду.

Публічне проголошення вироку суду також є частиною справедливого процесу, однак таке проголошення повинно бути розумним.

Колегія суддів вважає, що у разі якщо суд першої інстанції проголосив лише резолютивну частину вироку, чи як в даному конкретному випадку оголосив вирок в повному обсязі, процес якого не записався на технічний носій інформації, однак суд невідкладно надав сторонам одразу доступ до повного тексту такого рішення, здійснив всі необхідні заходи для того, щоб вказаний вирок був доступний суспільству через Єдиний державний реєстр судових рішень, такий алгоритм дій суду не порушує будь-які засади кримінального провадження, і тим більше, не порушує справедливість судового процесу в цілому.

У такому випадку у стороннього спостерігача не можуть виникнути розумні сумніви щодо порушення закону, які призвели до порушення прав будь-якої сторони кримінального процесу.

Такий висновок колегії суддів ґрунтується також на сталій практиці Європейського суду з прав людини.

Так, в практиці Європейського суду існує рішення, яке за своїм змістом дуже ґрунтовно відповідає на всі аргументи і доводи будь-якої особи, які стосуються оголошення не повного тексту вироку суду (резолютивної частини вироку).

Так, у справі «Рякіб Бірюков проти Росії» (RyakibBiryukovv. Russia) (Рішення від 17.01.2008 року, Скарга №14810/02), Високий Суд у п. 33 зазначає «Колишня Комісія з прав людини (ЕС) визнала неприйнятною для розгляду по суті скаргу на те, що по кримінальній справі вирок не був проголошений публічно, оскільки в судовому засіданні було оголошено вирок тільки в частині призначення покарання, а мотивувальна частина вироку була пізніше зареєстрована в канцелярії суду. Комісія з прав людини вказала, що «в державах - учасницях Конвенції існує стандартна практика, відповідно до якої мотиви прийняття рішення у кримінальній справі часто підписуються пізніше, а в публічному судовому засіданні оголошуються вироки тільки в частині призначення покарання». Комісія звернула особливу увагу на ту обставину, що в тексті вироку в частині призначення покарання, оприлюдненого в публічному судовому засіданні, містилися вказівки на злочини, які ставилися в провину заявникам, висновок суду щодо винності підсудних, рішення суду щодо наявності обтяжуючих обставин і визначалося покарання, призначене заявникам. Комісія постановила, що «рішення, оголошене в суді, незважаючи на свою стислу форму, було досить ясним і відповідало вимогам пункту 1 статті 6 Конвенції» (див. Рішення Комісії з прав людини від 18 грудня 1980 року по справі «Крочіані і інші заявники проти Італії» [CrocianiandOthers v. Italy], скарги №№8603/79 і 8729/79, Збірник рішень та доповідей Комісії з прав людини [DecisionsandReports] 22, стр. 228).

Далі, у п. 34 Рішення Високого суду зазначено «У кількох справах Європейському Суду доводилося давати оцінку ситуацій, коли рішення вищих судів, які залишали без задоволення скарги з питань права, не оголошувалися у відкритому судовому засіданні. Не встановлюючи в таких випадках ніякого порушення вимог пункту 1 статті 6 Конвенції, Суд звертав особливу увагу на стадію провадження у справі і роль судів, які фігурували у справі. Ця роль зводилась до оцінки питань права, і їх рішення означали, що рішення нижчих судів вступали в силу, і нічого не міняли, що стосується наслідків для заявників. Керуючись такими міркуваннями, Суд встановив, що вимога про публічне оголошенні судових рішень виконується в тих випадках, коли повний текст рішення, зданий на зберігання в канцелярію суду, був доступний всім (ріш. у справі «Претто і інші заявники проти Італії », §26), або в тих випадках, коли суд провів відкриті судові засідання, а рішення суду нижчої інстанції було оголошено у відкритому судовому засіданні (ріш. у справі «Аксен проти Німеччини», §32), або в тих випадках, коли будь-яка особа, яка довела свій інтерес у справі, мала можливість отримати повний текст рішень суду при тому, що найбільш важливі рішення цього суду згодом публікуються в офіційному збірнику судових актів (ріш. у справі «Суттер проти Швейцарії», стор. 14, §34).

У п. 35 Рішення також зазначено «Європейський Суд не встановив порушення Конвенції у справі, коли суд першої інстанції провів відкрите судове засідання, але не оголосив своє рішення публічно, а суд другої інстанції публічно оголосив своє рішення, яке містило короткий виклад рішення суду першої інстанції, і залишив це рішення без зміни (ріш. у справі «Ламанна проти Австрії» [Lamanna v. Austria], скарга №28923/95, §33-34).

Тобто, у практиці судів Європейського союзу можливо побачити, що існують випадки, коли суди навіть не оголошують судові рішення у першій інстанції і тільки у другій інстанції сторони можуть почути судове рішення. Все це не призводить до автоматичного визнання порушення вимог ст. 6 Конвенції.

Є очевидним, що проголошення вироку або його резолютивної частини це лише певна форма закінчення судового розгляду, яка за загальним правилом не може бути таким порушенням закону, яке перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. Законність і обґрунтованість є дуже змістовними категоріями, які не можуть бути використані лише як форма порушення певної норми. Для висновку про наявність відповідних підстав потрібні більш змістовні і аргументовані доводи, які б надавали право суду зробити висновок, що при інших умовах, та за іншими діями суду, могли відбутись зовсім інші наслідки. У даному випадку важко уявити, як оголошення повного тексту вироку суду зможе привести до думки про винність обвинуваченої у вчиненні злочину.

З огляду на наведені обставини, колегія суддів вважає очевидним, що оголошення судом першої інстанції вироку, частина якого не записалась на технічний носій фіксації судового засідання, внаслідок відсутності електропостачання будівлі суду, в даному кримінальному провадженні, навіть з урахуванням приписів ст.376 КПК (в редакції, яка діяла на день ухвалення вироку), не є в розумінні ст.412 КПК істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки така процедура оголошення вироку не є порушенням ст. 6 Конвенції, а тому не може свідчити про порушення справедливості судового процесу в цілому.

Окрім того, колегія суддів враховує, що право на оголошення судом першої інстанції на території Одеської області лише резолютивної частини вироку суду надано Рішенням Ради суддів України №14 від 28.02.2020 року, яким дозволено застосування на території Одеської області в пілотних судах «Правил організації ефективного кримінального судочинства».

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що трактування прокурором застосованої процедури оголошення вироку суду, яка мала місце у даному провадженні, є штучним створенням факту порушення процесуального закону, що не вплинуло та не могло вплинути на права прокурора в реалізації ним своїх повноважень.

Доводи прокурора про те, що оголошений вирок відрізняється від тексту вироку, який долучений до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів визнає безпідставними, оскільки як було встановлено під час апеляційного розгляду текст вироку не відрізняється, а є однаковим, однак у зв`язку із відсутністю електропостачання в будівлі суду, його фіксування після пункту 61 мотивувальної частини вироку на технічну засобі не зафіксувалось.

Колегія суддів критично відноситься до тверджень прокурора про те, що суд не виконав вимоги ч.1 ст.376 КПК щодо роз`яснення змісту вироку, порядку і строку його оскарження, оскільки вказані доводи прокурора спростовуються журналом судового засідання від 30.08.2021 року.

Твердження прокурора про невідповідність проголошеного тексту вироку і вироку, наявного в матеріалах кримінального провадження, стосувалася в тому числі й обсягу доказів, якими суд обґрунтовував невинуватість ОСОБА_9 , що може викликати сумнів в законності та обґрунтованості ухваленого вироку, колегія суддів визнає безпідставними, оскільки все обґрунтування: показання обвинуваченої та свідків; аналіз досліджених доказів; наявний у вироку, який знаходиться в матеріалах кримінального провадження та копію якого наступного дня було вручено зокрема прокурору, тому він в повному обсязі міг перевірити всі висновки та обґрунтування місцевого суду, що стали підставою для ухвалення виправдувального вироку.

Єдиною метою такої правової позиції прокурора, як зазначено вище, на думку колегії суддів, є незгода з виправдувальним вироку суду першої інстанції. Інших розумних доводів для обґрунтування своєї правової позиції сторона обвинувачення не навела.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для скасування виправдувального вироку суду відсутні, у зв`язку з чим апеляційна скарга сторони обвинувачення задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань Одеської обласної прокуратури ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30.08.2021 року в кримінальному провадженні №0000033 від 06.06.2019 року, яким ОСОБА_9 визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, та виправдано на підставі п.1 ч.1 ст.373 КПК України, у зв`язку із недоведеністю вчинення кримінального правопорушення, в якому обвинувачується залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4