Справа № 461/4867/22
пр.№ 1-в/464/179/24
01 листопада 2024 року м.Львів
Сихівський районний суду м.Львова
головуючий суддя ОСОБА_1
секретар судового засідання ОСОБА_2
при розгляді клопотання Сихівського РВ філії ДУ «Центр пробації» у Львівській обл. про звільнення від покарання ОСОБА_3 , -
Сихівський РВ філії ДУ «Центр пробації» у Львівській обл. звернувся до суду з клопотанням, в якому просить звільнити засудженого від відбування покарання у зв`язку з усуненням законом караності діяння, за яке був засуджений ОСОБА_3 .
У судове засідання учасники судового провадження, які належним чином повідомлялись про розгляд справи, не прибули, подавши заяви про розгляд клопотання за їх відсутності: орган пробації та засуджений із задоволенням такого, прокурор про відмову в такому. Неявка належним чином повідомлених учасників провадження не перешкоджає розгляду такого.
За вимогами ст.539 КПК України питання, які виникають під час та після виконання вироку, вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом. Відповідно до п.2 ч.2 тієї ж норми процесуального закону клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається: до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 2-4, 6, 7 (крім клопотання про припинення примусового лікування, яке подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться установа або заклад, в якому засуджений перебуває на лікуванні), 13-1, 14 частини першої статті 537 цього Кодексу. Згідно з п.13 ч.1 ст.537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати такі питання: про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України.
У процесі реалізації кримінальної відповідальності, найпоширенішою формою якої є покарання, іноді виникають такі юридичні факти, котрі призводять до необхідності звільнення особи від призначеного покарання. Одним із таких фактів є усунення злочинності діяння, тобто його декриміналізація, закріплене ч.2 ст.74 КК України. Слід зазначити, що застосування положень цієї норми ґрунтується на положеннях ст.58 Конституції України про зворотню дію законів та інших нормативно-правових актів та ст.5 КК України про зворотну дію кримінального закону у часі. Так, згідно з ч.1 ст.5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, має зворотну дію у часі. Це означає, що він поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість. Звільнення від покарання осіб, засуджених за діяння, караність якого усунута, здійснюється судом (ч.1 ст.74 КК України).
Звільнення від відбування покарання на підставі ч.2 ст.74 КК України можна застосувати лише після набрання законної сили обвинувальним вироком суду - засудження особи незалежно від того, відбуває вона покарання чи ні (наприклад, звільнена від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України чи виконання вироку відстрочене ст.536 КПК України). При цьому законом передбачено негайне звільнення особи від відбування покарання. Слід зазначити, що вказана підстава є обов`язковою для застосування судом. Передумовою для початку провадження щодо звільнення засудженого від відбування покарання за ч.2 ст.74 КК України завжди є прийняття і набрання чинності спеціальним законом, яким усувається караність діяння, за яке особу засуджено. Він є передумовою або правовою підставою ініціювання, розгляду питання та прийняття рішення про застосування звільнення від покарання щодо конкретної особи. Така процедура завершується прийняттям конкретного процесуального рішення судом.
Так, вироком Галицького районного суду м.Львова від 27 вересня 2022 року ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, та призначено йому покарання - позбавлення волі на строк п`ять років; на підставі ст.75 КК України звільнено від відбування основного покарання з випробовуванням із встановленням іспитового строку два роки та покладенням обов`язків, визначених ст.76 КК України.
Згідно з вироком суду ОСОБА_3 28.07.2022. викрав майно на суму 275 грн.
У силу положень ч.1 ст.5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.
Конституція України у ст.58 закріплює положення, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Як унормовано ст.9 КУАП, адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.
За ст.185 КК України передбачено кримінальну відповідальність за крадіжку (таємне викрадення чужого майна) з відповідними кваліфікуючими ознаками.
До внесення змін до законодавства за правилами ст.51 КУАП викрадення чужого майна вважалося дрібним, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.
Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», який набув чинності 09 серпня 2024 року, внесено зміни до ст.51 КУАП (дрібне викрадення чужого майна) з викладенням у новій редакції.
Зокрема, за ч.1 ст.51 КУАП передбачено адміністративну відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян; за ч.2 ст.51 КУАП установлено відповідальність, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
З огляду на зміст положень Податкового кодексу України з урахуванням дії ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» розмір вартості викраденого майна, з якого в 2024 році настає кримінальна відповідальність за ст.185 КК України, становить понад 3028 грн (понад 2 неоподатковуваних мінімуми доходів громадян).
Конституційний Суд України у Рішенні № 6-рп/2000 від 19 квітня 2000 року у справі № 1-3/2000 виснував, що зміни, що вносяться до нормативно-правових актів інших галузей права, а кримінально-правова норма залишається незмінною, а відтак кримінальний закон у такому разі не можна вважати новим - зміненим законом. При цьому, рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені (ст. 151-2 Конституції України).
З огляду на викладене зміни ст.51 КУАП не можна вважати новим - зміненим законом України про кримінальну відповідальність, відповідно не підлягають застосуванню положення ч.1 ст. 58 Конституції України та ст.5 КК, які визначають зворотну дію закону в часі. Саме такої позиції притримується суддя Верховного Суду ОСОБА_4 в окремій думці, висловленій у справі № 278/1566/21.
Водночас у порядку ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду ч.6 ст.368 КПК України.
Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 07 жовтня 2024 року у справі № 278/1566/21 сформувала правову позицію про те, що Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», яким унесені зміни до ст.51 КУАП, є законом про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність у значенні ст.5 КК для тих діянь, які до набрання цим Законом чинності вважалися кримінальним правопорушенням, однак після набрання ним чинності підпадають під ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст.51 КУАП; зміни, внесені таким Законом мають зворотну дію в часі.
Питання, що виникають у кримінальних провадженнях у зв`язку з набуттям чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» вирішуються судами за правилами, передбаченими для випадків, коли втратив чинність закон, яким установлювалася кримінальна протиправність діяння.
З огляду на викладене вартість викраденого засудженим не перевищувала розміру, з якого настає кримінальна відповідальність.
Відповідно до судової практики у справах про злочини проти власності крадіжка, грабіж або розбій, поєднані з незаконним проникненням до житла, іншого приміщення чи сховища, кваліфікуються відповідно за ч.3 ст.185, ч.3 ст.186, ч.3 ст.187 КК України та додатково за ст.162 КК України такі дії кваліфікувати не потрібно. Якщо незаконне проникнення до житла, іншого приміщення чи сховища поєднане зі вчиненням крадіжки, кримінальну відповідальність за яку з огляду на вартість викраденого законом не передбачено, вчинене належить кваліфікувати за статтею 162 КК України.
Так, у зазначеній справі дії ОСОБА_3 органом досудового розслідування були кваліфіковані саме за ч.4 ст.185 КК України. З вказаною кваліфікацією погодився й суд. Між прокурором і обвинуваченим було укладено угоду про визнання винуватості за це злочин, яку суд своїм вироком від 27.09.22. і затвердив.
Під час виконання вироку суду стосовно ОСОБА_3 набули чинності зміни до законодавства України, що вплинули на розмір матеріальної шкоди, за заподіяння якої настає кримінальна відповідальність за крадіжку.
Однак, на стадії виконання вироку суд не може вирішити питання щодо наявності підстав вважати ОСОБА_3 засудженим за ч.1 ст.162 КК України, тобто фактично перекваліфікувати його дії, адже прийняття такого рішення можливе лише відповідно до ч.3 ст.337 КПК України виключно під час судового провадження, а його постановлення в порядку ст.ст.537, 539 КПК України не передбачено (п.13 ч.1 ст.537 КПК України дає право суду під час виконання вироку вирішувати лише питання про звільнення від покарання і пом`якшення покарання на підставі ч.2 і ч.3 ст.74 КК України).
Поміж тим, Верховний Суд у постанові від 07.10.24., що наведено вище, саме під час касаційного перегляду на підставі ч.3 ст.337 КПК України перекваліфікував дії засудженого.
Беручи до уваги викладене у своїй сукупності, практику Верховного Суду, що підлягає застосуванню, з урахуванням вимог ч.2 ст.74 КК України, якою передбачено, що особа, засуджена за діяння, караність якого законом усунена, підлягає негайному звільненню від призначеного судом покарання; те, що вироком суду було затверджено угоду про визнання винуватості, та на день прийняття судового рішення засуджений вже відбув іспитовий строк, який сплив 27.09.24., суд вважає, що є всі правові підстави для звільнення засудженого від призначеного йому покарання, що покращує становище особи та спростовує аргументи прокурора про відсутність підстав для задоволення подання.
Керуючись ст.ст.369, 372, 532 , 537, 539 КПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Звільнити ОСОБА_3 від покарання, призначеного вироком Галицького районного суду м.Львова від 27 вересня 2022 року за ч.4 ст.185 КК України, у зв`язку з усуненням законом караності діяння, за яке був засуджений.
Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом 7 днів з дня її оголошення та набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Головуючий суддя ОСОБА_5