№ провадження 1-кс/208/2267/24
УХВАЛА

Іменем України

30 жовтня 2024 р. м. Кам`янське

Слідчий суддя Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області ОСОБА_1 , за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , слідчого ОСОБА_3 (в режимі відео конференції), адвоката ОСОБА_4 (в режимі відео конференції), розглянув у відкритому судовому засіданні клопотання старшого слідчого відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП в Донецькій області капітана поліції ОСОБА_5 , погоджене з прокурором Донецької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_6 , про арешт майна в межах кримінального провадження № 0000356 від 01.05.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 303 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Слідчий відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП в Донецькій області звернувся до слідчого судді Заводського районного суду міста Дніпродзержинська із погодженим з прокурором клопотанням, просив накласти арешт на вилучені під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , - автомобіль DACIA LOGAN з державним номерним знаком НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , та ключі від даного автомобілю, які належать ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Заборонити відчуження, розпорядження та/або користування вищевказаним майном.

В обґрунтування клопотання слідчим зазначено, що слідчим відділом СУ ГУНП в Донецькій області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до ЄРДР за № 000356 від 01.05.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 303 КК України.

Під час досудового розслідування встановлено, що група осіб до складу якої входять ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , здійснюють дії по забезпеченню заняття проституцією іншою особою на території Донецької області.

В період часу з 15.02 по 17.22 год 23.10.2024 проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі ухвали слідчого судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська. Під час обшуку вилучено автомобіль DACIA LOGAN з державним номерним знаком НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , та ключі від даного автомобілю. Оскільки даний автомобіль ОСОБА_7 використовував як знаряддя злочину у своїй злочинній діяльності.

23.10.2024 вилучене авто та ключі постановою слідчого визнано речовими доказами у кримінальному провадженні. Цього ж дня автомобіль поміщено на зберігання до штрафмайданчику вилучених автомобілів за адресою: АДРЕСА_2 .

Як на підставу застосування арешту майна, слідчий в клопотанні посилався на те, що вилучене авто та ключі відповідають критеріям визначеними ч. 1 ст. 98 КК України.

В судовому засіданні слідчий клопотання підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у клопотанні. Пояснив, що зазначений у клопотанні автомобіль використовувався як знаряддя злочину. Також, в даному кримінальному провадженні можливо буде перекваліфікація з ч. 2 ст. 303 КК України на ч. 3 ст. 303 КК України, яка передбачає конфіскацію майна. Також зазначив, що ОСОБА_7 був обізнаний, чим займаються учасники групи, з якою метою використовують його автомобіль, в зв`язку з чим його в подальшому також можуть притягнути до відповідальності. Просив клопотання задовольнити.

Захисник ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання, посилаючись на те, що при обшуку автомобіля будь-яких речових доказів у салоні виявлено не було, сам автомобіль не може бути речовим доказом, оскільки речовими доказами є матеріальні об`єкти, які зберегли на собі сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. В ході обшуку було встановлено, що автомобіль не містить слідів. Також, адвокат зазначив, що слідчий посилається на те, що можливо буде перекваліфікацію правопорушення, проте, ОСОБА_7 не є підозрюваним, на даний час він є особою, щодо якої вирішується питання про арешт майна. Він є таксистом, який здійснює перевезення та накладення арешту позбавить його можливості заробляти на життя. В зв`язку з вищенаведеним, просив відмовити в задоволенні клопотання слідчого, проте, в разі його задоволення, просив залишити право користування власникові майна.

Слідчий суддя, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали клопотання, приходить до наступного.

З положень ч. 1 ст. 170 КПК України слідує, що арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у разі якщо до такої юридичної особи може бути застосовано захід кримінально-правового характеру у вигляді конфіскації майна, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у частині другій статті 167 цього Кодексу, а саме: підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.

Арешт може бути накладено на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, цінні папери, корпоративні права, які перебувають у власності у підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, і перебувають у нього або в інших фізичних, або юридичних осіб, а також які перебувають у власності юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, з метою забезпечення можливої конфіскації майна, спеціальної конфіскації або цивільного позову (ч. 3 ст. 170 КПК України). При цьому, ч. 3 та ч. 5 ст. 132 КПК України передбачено, що під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі при вирішенні питання надання накладення арешту на майно (п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України), сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.

Згідно ч. 3 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладено на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, цінні папери, корпоративні права, які перебувають у власності у підозрюваного і перебувають у нього з метою забезпечення можливої конфіскації майна, спеціальної конфіскації або цивільного позову.

Частиною 2 статті 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки арешту майна для інших осіб; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Надані органом досудового розслідування докази, наявні в матеріалах клопотання, зокрема, витяг з ЄРДР, протоколи допиту свідків, протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, протокол обшуку від 23.10.2024р. та постанова про визнання автомобіля речовим доказом, наразі не утворюють достатню сукупність для застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна.

Слідчий, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 132 КПК України, не надав не тільки достатніх і належних доказів, а й взагалі будь-яких доказів, яким чином зазначений в клопотанні автомобіль може сприяти встановленню фактичних обставин події кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.303 КК України. Посилання слідчого на можливу в майбутньому перекваліфікацію з ч. 2 ст. 303 КК України на ч. 3 ст. 303 КК України, яка передбачає конфіскацію майна, слідчий суддя сприймає критично, оскільки справа розглядається в межах поданого клопотання та за наявними матеріалами, відповідно яким на даний час у провадженні СВ СУ ГУНП в Донецькій області перебуває кримінальне провадження за № 000356 від 01.05.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 303 КК України, санкція якого не передбачає конфіскацію майна. Це також стосується і твердження слідчого про те, що в подальшому можливо притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності, оскільки на даний час він не є фігурантом даного кримінального провадження, в рамках якого розглядається клопотання.

Щодо твердження слідчого, що автомобіль є знаряддям злочину, слідчий суддя зазначає, що в судовому засіданні слідчим не спростовано позицію адвоката щодо того, що ОСОБА_7 , будучи таксистом, просто виконував свою роботу з перевезення пасажирів.

Крім того, ч. 11 ст. 170 КПК України вказує, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Також, на підставі вимог ч. 5 ст. 9 КПК України, слідчий суддя враховує, що виходячи з положень Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Так, у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції зазначено, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Зокрема, як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 р.), ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.

Так, і у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар» для особи. У судовому засіданні слідчим суддею встановлено, що клопотання суперечить вищезазначеним вимогам КПК України, не містить законних правових підстав для арешту майна, вказівок на розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, не є пропорційним, тобто не відповідає тяжкості можливого правопорушення і становить особистий і надмірний тягар для фактичного володільця майна, адже однозначно порушує «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

За таких обставин, слідчий суддя, враховуючи вказану у клопотанні правову підставу для арешту майна, наслідки арешту майна для інших осіб, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження приходить до висновку, що клопотання не підлягає задоволенню, оскільки органом досудового розслідування не обґрунтовано розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження та не доведено наявність обставин, які підтверджують, що незастосування заходу забезпечення кримінального провадження призведе до нівелювання доказового значення предмету клопотання, тобто відсутнє обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти з дотриманням відповідних положень національного законодавства та принципів верховенства права.

Керуючись викладеним та ст. 170-173 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання старшого слідчого відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП в Донецькій області капітана поліції ОСОБА_5 , погоджене з прокурором Донецької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_6 , про арешт майна в межах кримінального провадження № 0000356 від 01.05.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 303 КК України відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1