ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/2129/19 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження апел.суду №11-кп/818/791/24 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.185, ч. 2 ст. 186 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду м. Харкова апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 29.12.2023 стосовно ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 185, частиною 2 статті 186 КК України у об`єднаному кримінальному провадженні за обвинувальними актами, внесеними до ЄРДР за № 0000373 від 12.02.2019 та за № 0001441 від 15.07.2020, -

в с т а н о в и л а:

Вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 29.12.2023 ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Шипилівка, Попаснянського району, Луганської області, українця, громадянина України, із середньою освітою, який не має постійного місця реєстрації та проживання на території міста Харкова та Харківської області, зі слів проживає в АДРЕСА_1 , який неодноразово був судимий:

- 07.06.2002 Алчевським районним судом Луганської області за частиною 1 статті 186 КК України до 1 року позбавлення волі, на підставі статті 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік;

- 11.02.2004 Ленінським районним судом м. Луганська за частиною 3 статті 15, частиною 3 статті 185, частиною 2 статті 186, статтями 70, 71 КК України до 4 років 6місяців позбавлення волі, на підставі статті 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки;

- 05.11.2004 Ленінським районним судом м. Луганськ за частиною 2 статті 186, статтею 71 КК України до 4 років 7 місяців позбавлення волі; 16.01.2009 звільнений по відбуттю строку покарання з Божковської КВ№16 Полтавської області;

- 28.09.2009 Ленінським районним судом м. Луганськ за частиною 2 статті 186 КК України до 4 років позбавлення волі; 08.05.2013 звільнений по відбутті строку покарання з Суходольської КВ№36 Луганської області;

- 17.09.2014 Лисичанським міським судом Луганської області за частиною 2 статті 185, частиною 2 статті 186, статтею 69, статтею 70 КК України до 1 року позбавлення волі; 12.11.2014 звільнений по відбутті строку покарання з Старобельського СІЗО Луганської області,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 185 КК України за якими призначено йому покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з відбуванням покарання у кримінально-виконавчій установі закритого типу.

Початок строку відбування покарання вирішено рахувати з моменту набрання вироком законної сили.

В строк відбування покарання ОСОБА_8 зарахувати час його тримання під вартою з 11.02.19 по 23.07.19, та з 23.07.20 по 13.09.21, у відповідності з вимогами частини 5 статті 72 КК України із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід по даному кримінальному провадженню на час ухвалення вироку не застосовано.

ОСОБА_8 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 186 КК України, та виправдано по суду у зв`язку з недоведеністю вчинення вказаного кримінального правопорушення обвинуваченим.

Згідно вироку, ОСОБА_8 визнаний винним в тому, що 15 липня 2020 року близько 00 години 30 хвилин ОСОБА_8 , знаходився на платформі № 3 на вокзалі ст. Харків-Пасажирський за адресою: АДРЕСА_2 , де у нього виник прямий умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, що належало потерпілому ОСОБА_9 , який на той час спав на лавочці.

Реалізуючи свій прямий умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливого мотиву, з метою особистого збагачення, ОСОБА_8 о 00:30 год. 15.07.2020 року підійшов до потерпілого ОСОБА_10 , впевнився що він спить, за його діями свідки та очевидці не спостерігають, таємно витягнув з лівої зовнішньої кишені куртки, яка була одягнута на ньому мобільний телефон Samsung J700H/DS (SEK) із захисним склом, вартістю згідно висновку судово-товарознавчої експертизи №12844 від 27.07.2020р. - 2000 гривень 00 копійок, з чохлом із силікону, вартістю згідно висновку судово-товарознавчої експертизи №12844 від 27.07.2020р. - 50 гривень 00 копійок, картою пам?яті «SP» на 16 GB micro SD HC, вартістю згідно висновку судово-товарознавчої експертизи №12844 від 27.07.2020р. - 65 гривні 00 копійок, який поклав у праву кишеню штанів та після чого з місця скоєння кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.

Своїми злочинними, навмисними, протиправними діями ОСОБА_8 спричинив потерпілому ОСОБА_9 матеріальні збитки на загальну суму 2115 гривень.

Окрім того органом досудового слідства ОСОБА_8 обвинувачувався в тому, що будучи раніше неодноразово судимим за вчинення умисних корисливих злочинів проти власності, на шлях виправлення та перевиховання не став та знову, повторно, вчинив тяжкий умисний корисливий злочин при наступних обставинах.

Так, 11 лютого 2019 року приблизно о 21 год. 40 хв. ОСОБА_8 , знаходячись неподалік приміських кас залізничного вокзалу «Харків-Пасажирський», розташованого за адресою: м. Харків, Привокзальна площа, 1, побачив раніше незнайомого йому потерпілого ОСОБА_11 і у нього виник умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого. Реалізуючи свій прямий умисел, направлений на незаконне збагачення за рахунок відкритого викрадення чужого майна, суб`єктивно усвідомлюючи протиправність своїх дій, ОСОБА_8 , діючи повторно, із корисливих мотивів, з метою особистого незаконного збагачення, підійшов до ОСОБА_11 та попросив у нього цигарку.

Отримавши відмову від ОСОБА_11 , ОСОБА_8 схопив останнього двома руками за куртку, потягнув на себе та почав руками перевіряти вміст кишень потерпілого, де з правої зовнішньої кишені куртки дістав правою рукою, тобто відкрито заволодів грошовими коштами потерпілого в сумі 300 гривень. В свою чергу потерпілий ОСОБА_11 , з метою припинення незаконних дій ОСОБА_8 , відштовхнув останнього від себе, на що ОСОБА_8 не бажаючи припинити свої злочинні дії, продовжуючи свій прямий умисел, діючи умисно, з метою подолання волі потерпілого ОСОБА_11 до спротиву, наніс йому один удар кулаком правої руки в ліву частину обличчя, чим застосував насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого та спричинив останньому згідно висновку судово-медичної експертизи №09-162/19 від 14.03.2019р. тілесні ушкодження у вигляді синця в лівій виличній ділянці, який за ступенем тяжкості відноситься до легких тілесних ушкоджень, що викликав незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більше 6-ти днів, відповідно до п.п. 2.3.2 «Б», 2.3.5. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» затверджених наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995р.

Після чого, ОСОБА_8 скориставшись розгубленим станом ОСОБА_11 дістав лівою рукою з правої кишені куртки одягненої на потерпілому, тобто відкрито заволодів, його мобільним телефоном марки «Nokia RM980», вартість якого згідно висновку судово-товарознавчої експертизи №3624 від 20.02.2019р. складає 675 грн. Після чого, ОСОБА_8 з належним потерпілому ОСОБА_11 викраденим майном з місця скоєння злочину зник, чим завдав потерпілому ОСОБА_11 матеріальну шкоду на загальну суму 975 гривень.

Суд першої інстанції дослідивши всі обставини кримінального провадження та кожний поданий сторонами доказ та їх сукупність дійшов висновку, що за результатами даного судового розгляду не достатньо доведено, що ОСОБА_8 вчинив діяння за яким йому пред`явлено обвинувачення оскільки не доведена його причетність до скоєння правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 186 КК України та вважав необхідним виправдати ОСОБА_12 на підставі пункту 2 частини 1 статті 373 КПК України.

Не погодившись з зазначеним вироком, обвинувачений ОСОБА_8 та прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_13 подали апеляційні скарги.

До початку судового розгляду прокурор, відповідно до положень статті 403 КПК України відмовився від поданої апеляційної скарги, про що надав письмову заяву.

Обвинувачений в апеляційній скарзі просить вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 29.12.2023 змінити застосувати положення статті 69 КК України та призначити йому покарання за частиною 2 статті 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги обвинувачений вказує на те, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував пом`якшуючі його вину обставини, а саме: щире каяття, сприяння в розкриттю злочину, повернення потерпілому викрадених речей, наявність у нього малолітньої дитини 2018 року народження та відсутність обтяжуючих обставин. Вважає, що суд мав всі підстави призначити йому більш м`яке покарання та застосувати положення статті 69 КК України.

В суді апеляційної інстанції обвинувачений заявив клопотання про застосування до нього Закону України № 3886-IX.

Відповідно до частини 1 статті 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Вирок суду щодо визнання ОСОБА_8 невинуватим в пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 186 КК України, та виправдання по суду у зв`язку з недоведеністю вчинення вказаного кримінального правопорушення обвинуваченим, ніким з учасників кримінального провадження не оспорюється, а тому вирок суду в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Щодо засудження ОСОБА_8 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 185 КК України дії обвинуваченого кваліфіковано правильно, висновки суду відносно фактичних обставин справи, які в суді першої інстанції не заперечувались і відносно яких, відповідно до вимог частини 3 статті 349 КПК України докази не досліджувались, колегія суддів на підставі частини 2 статті 394, частини 1 статті 404 КПК України, не перевіряє.

Згідно вимог статті 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіряючи вирок в межах апеляційної скарги обвинуваченого, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано та вмотивовано дійшов висновку про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого злочину, достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих обставин.

Відповідно до частини 2 статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до норм статті 65 КК України та роз`яснень, наведених у пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

При призначенні ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції діяв з дотриманням вимог статей 50,65 КК України, врахував особу обвинуваченого, який раніше неодноразово був судимим, судимість не знята та непогашена в установленому законом порядку, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, має на утриманні неповнолітню дитину 2018 року народження.

Відповідно до статті 66 КК України обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, суд першої інстанції визнав щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до статті 67 КК України, судом не встановлено.

Вказані обставини чітко, логічно та мотивовано вказані у мотивувальній частині вироку при обґрунтуванні судом ухваленого рішення щодо кваліфікації вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, призначення йому певного виду та міри покарання.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, не можливе без його ізоляції від суспільства та правильно призначив покарання, в межах санкцій частини 2 статті 185 КК України, призначивши ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На думку колегії суддів, саме такий вид і міра покарання буде ефективним та дієвим для досягнення мети виправлення, достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових злочинів.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про неврахування судом першої інстанції його щире каяття, співпрацю зі слідством, повернення викрадених речей потерпілому та наявність у нього неповнолітньої дитини, що могло б слугувати підставами для призначення ОСОБА_8 більш м`якого покарання, на думку суду апеляційної інстанції є безпідставними, оскільки ОСОБА_8 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, був судимим за вчинення злочинів проти власності, неодноразово відбував покарання в місцях позбавлення волі, звільнявся від призначеного покарання відповідно до положень статті 75 КК України.

Суд апеляційної інстанції вважає, що обвинувачений своєю поведінкою не доводить свого виправлення та перевиховання, належних висновків для себе не робить, є суспільно - небезпечною особою, яка наполегливо не бажає ставати на шлях виправлення.

На думку колегії суддів обвинуваченим не наведено в поданій апеляційній скарзі обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, які могли свідчити про явну суворість призначеного покарання судом першої інстанції.

Щодо заявленого обвинуваченим ОСОБА_8 клопотання про застосування до нього ЗУ «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18.07.2024 № 3886-IX, яким крадіжки на суму до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян 3028 гривень, віднесено до дрібних крадіжок, за які передбачено адміністративну, а не кримінальну відповідальність.

Суд апеляційної інстанції вважає його таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

09 серпня 2024 року набув чинності Закон України 18 липня 2024 року № 3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від (далі - Закон № 3886-IX), яким було внесено зміни до статті 51 КУпАП (Дрібне викрадення чужого майна).

Положеннями частини 1 статті 51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-IX) передбачено відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Частиною 2 статті 51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-IX) установлено, що відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною 1 статті 51 КУпАП настає, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, особа, яка вчинила дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, підлягає адміністративній відповідальності у випадку, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З огляду на зазначене аналіз указаних норм закону свідчить про те, що кримінальна відповідальність настає у випадку, якщо розмір такого майна перевищує розмір, установлений статті 51 КУпАП, а саме 2 неоподатковуваних мінімуми доходів громадян.

Згідно з частиною 5 Підрозділу 1 Розділу ХХ Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 грн, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пунктом 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року, яка дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), установленого законом станом на 01 січня звітного податкового року.

Зі змісту вироку вбачається, що кримінальне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 185 КК України, ОСОБА_8 вчинив 15 липня 2020 року, та його діями потерпілому ОСОБА_9 було заподіяно матеріальну шкоду на загальну суму 2115 грн.

Станом на 01 січня 2020 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 2 102 грн., а 50 відсотків від його розміру становили 1 051 грн.

Таким чином, з огляду на зміст положень Податкового кодексу України та Закону № 3886-IX, на момент вчинення ОСОБА_8 злочину, передбаченого частиною 2 статті 185 КК України, розмір вартості викраденого майна, з якого настає кримінальна відповідальність за статтею 185 КК України, становив 2 102 грн. (1051*2 = 2 102).

Як вбачається з вироку суду, діями ОСОБА_8 було заподіяно матеріальну шкоду потерпілому ОСОБА_9 на загальну суму 2115 грн., яка є більшою за розмір (2 102 грн.), з якого відповідно до Закону № 3886-IX та положень Податкового кодексу України настає кримінальна відповідальність.

У зв`язку із наведеним, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та зміни вироку Ленінського районного суду м. Харкова від 29.12.2023 шляхом призначення ОСОБА_8 більш м`якого покарання із застосуванням положень статті 69 КК України.

Керуючись статтями 405, пунктом 1 частини 1 статті 407, 418, 419 КПК України,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 29.12.2023 стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, що перебуває під вартою в той же строк з моменту отримання копії судового рішення.

Головуючий:

Судді: