Провадження № 11-кп/819/380/24 Доповідач: ОСОБА_2
ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.07.2024 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в режимі відеоконференції матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 25 червня 2024 року, якою щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Томської обл. РФ, громадянина України, пенсіонера, інваліда 3 групи, працюючого на посаді директора ТОВ «ІКСОРА», одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.111-2 КК України,

продовжено строк тримання під вартою до 23 серпня 2024 року включно.

в с т а н о в и в:

В провадженні Херсонського міського суду Херсонської області на розгляді перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000593 від 31.10.2022 року щодо ОСОБА_8 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.111-2 КК України.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 25.06.2024 року задоволено клопотання прокурора про продовження ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 23.08.2024 року включно.

Не погодившись із вищевказаною ухвалою суду, захисник ОСОБА_9 подав на нього апеляційну скаргу в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , в якій просить оскаржувану ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в продовженні строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 .

Апеляційна скарга мотивована доводами про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали.

Зокрема, апелянт зазначає, що клопотання прокурора не містить жодного додатку, в тому числі і щодо перетину кордону та обшуків. А враховуючи, що письмових доказів судом ще також не досліджувались, незрозуміло чим підтверджуються обставини, на які послався суд.

Вказує про безпідставність встановлення судом можливого ризику переховування обвинуваченого ОСОБА_8 та впливу на свідків та не взяття судом до уваги того, що ОСОБА_8 є особою похилого віку, є інвалідом 3 групи, учасником ліквідації аварії на ЧАЄС.

Також, на переконання апелянта, суд безпідставно не взяв до уваги доводи сторони захисту про неможливість отримання обвинуваченим ОСОБА_8 належної медичної допомоги в умовах СІЗО.

Крім того, апелянт звертає увагу і на те, що до ОСОБА_8 може бути застосований інший більш м`який запобіжний захід, який зможе забезпечити його належну процесуальну поведінку, а норма ч.5 ст.176 КПК України, згідно якої до ОСОБА_8 , за наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК України, застосовується запобіжний захід у виді тримання під вартою, не відповідає Конституції України.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 на підтримання доводів апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти її задоволення, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

Положеннями ст.331 КПК України передбачено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Указані вимоги закону судом першої інстанції дотримані.

Приймаючи рішення про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 , суд виходив із того, що ризики, які мали місце, до теперішнього часу не припинили існувати і не зменшились, та виправдовують необхідність тримання під вартою обвинуваченого під час судового розгляду.

Станом на 25.06.2024 року судовий розгляд вказаного кримінального провадження не завершено, його завершення до спливу продовженого строку неможливо, оскільки в ході судового розгляду необхідно допитати свідків, дослідити письмові докази, допитати обвинуваченого, вирішити наявні у учасників судового розгляду клопотання та доповнення, для чого судовий розгляд підлягає продовженню.

В межах вирішення питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження не вирішується питання про доведеність чи недоведеність вини особи в обсязі висунутого обвинувачення, суд не перевіряє докази, що підтверджують або спростовують винуватість особи, правильність кваліфікації дій, що є предметом перевірки під час судового розгляду справи та вирішується судом при ухваленні відповідного рішення за результатами розгляду кримінального провадження по суті.

А тому доводи апелянта з цього приводу є неприйнятними.

На цій стадії процесу, суд повинен оцінювати лише підстави вважати обґрунтованим зникнення або зменшення ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які існували під час обрання запобіжного заходу, а ні в якому разі достатність доказів для визнання обвинуваченого винним, оскільки вказане питання вирішується в нарадчої кімнати при винесенні вироку, лише при оцінці усіх доказів у сукупності.

Відповідно до матеріалів провадження встановлено, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, яке відносить до злочинів проти основ національної безпеки України, за вчинення якого, передбачено безальтернативне покарання у виді позбавлення волі, хоча і є особою працевлаштованою та одруженою, однак зазначене не стало перешкодою для можливого вчинення ним злочину, що в свою чергу вказує на відсутність осіб, які б мали на нього визначальний вплив з метою забезпечення його належної процесуальної поведінки та запобіганню існуючим ризикам.

Щодо ризику можливості обвинуваченого переховуватися від суду, суд правильно взяв до уваги те, що існує певна ймовірність того, що обвинувачений ОСОБА_8 з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого йому злочину, може вдатися до відповідних дій.

Згідно з практикою ЄСПЛ, тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, є суттєвим елементом, що може вказувати на існування вказаного ризику, адже суворість можливого покарання може спонукати особу до втечі.

ЄСПЛ у своєму рішенні у справі «Летельє проти Франції» № 12369/86 від 26.06.1991р. вказав, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення, як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Із указаного рішення Європейського суду вбачається, що попереднє ув`язнення може бути застосоване до особи, яка обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, виходячи із самої тяжкості обвинувачення.

Існування ризику переховування обвинуваченого від суду в певній мірі обумовлене тяжкістю інкримінованого йому кримінального правопорушення, адже зазначений злочин відноситься до категорії злочинів проти основ національної безпеки України, що в умовах воєнного стану, пов`язаного із взаємодією з державою-агресором, має надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки.

При цьому за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.111-2 КК України, передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк до 12 років з конфіскацією майна або без такої, що може спонукати обвинуваченого до вчинення таких дій.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

В даному випадку тяжкість покарання є не єдиною підставою для висновку про існування ризику переховування обвинуваченого ОСОБА_8 , оскільки його було затримано при спробі перетину державного кордону України.

Враховуючи, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству, суд визнав, що спроба перетину кордону під час проведення перевірок, обшуків, які стосуються діяльності самого ОСОБА_8 або підприємства, яке він очолює, свідчить про високу ступень ймовірності спроби переховування.

Щодо ризику можливого впливу на свідків у кримінальному провадженні, як правильно зазначено судом першої інстанції, встановлений КПК України порядок отримання показань, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акта до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ч.1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК України).

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст.225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею.

Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч.4 ст. 95 КПК України).

За таких обставин, ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від таких осіб та дослідження їх судом.

Враховуючи, що допит свідків у даному кримінальному провадженні розпочатий, разом з тим є недопитані свідки, існує ризик незаконного впливу обвинуваченого на свідків.

Наведене свідчить про те, що запобіжний захід у виді тримання піді вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 має бути продовжений з метою забезпечення виконання ним процесуальних обов`язків та запобігання спробам перешкоджати правосуддю та встановленню істини у кримінальному провадженні, що свідчить про неможливість запобігання існуючим ризикам у разі відмови у продовженні строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого.

З огляду на викладене, твердження захисника про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність тримання вартою обвинуваченого ОСОБА_8 під судового розгляду, та можливість застосування щодо нього більш м`якого запобіжного заходу, є непереконливими.

Саме обрання щодо обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, на думку колегії суддів, відповідає охороні прав і інтересів суспільства, що не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою

Враховуючи сформовану практику Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Безпідставними є посилання апелянта на те, що судом не взято до уваги доводи сторони захисту про неможливість отримання обвинуваченим ОСОБА_8 належної медичної допомоги в умовах СІЗО.

Так, згідно повідомлення начальника філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в м. Києві та Київській області, щодо огляду та консультацій обвинуваченого ОСОБА_8 . Станом на 08.11.2023 р. стан здоров`я ОСОБА_8 розцінюється як задовільний, а призначене йому симптоматичне лікування він може отримувати в умовах ДУ «Київський слідчий ізолятор».

Посилання захисника ОСОБА_9 на те, що за час перебування у слідчому ізоляторі стан здоров`я обвинуваченого погіршився, суд вважає непереконливими, оскільки стороною захисту доказів, що вказують на те, що ОСОБА_8 потребує стороннього догляду або його стан здоров`я перешкоджає утриманню під вартою, суду не надані, а досліджена судом інформація начальника філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в м. Києві та Київській області підтверджує можливість утримання в умовах слідчого ізолятору, вибору лікаря-фахівця або відповідного лікувального закладу МОЗ України або сертифікованого приватного (комерційного) лікарняного закладу, в якому він бажає отримати медичну допомогу при умови оплати даних послуг особисто, або його родичами чи законним представником.

ЄСПЛ підкреслив, що медична допомога, яка надається в установах виконання покарань, має відповідати рівню допомоги, яку органи державної влади зобов`язалися надавати для всього населення. Проте це не означає, що кожному затриманому має гарантуватися медичне лікування на тому самому рівні, що й у найкращих медичних закладах поза межами установ виконання покарань.

Суд першої інстанції взяв до уваги стан здоров`я ОСОБА_8 , адекватність рівня медичної допомоги, яка надається та може бути надана, тому відсутні підстави вважати, що йому надається неякісна медична допомога, враховуючи те, що він має додаткову можливість вибору лікаря-фахівця чи медичного закладу при умові оплати таких послуг.

Що ж до посилання захисника про можливість застосування до ОСОБА_8 іншого більш м`якого запобіжного заходу, то колегія суддів зазначає про наступне.

Так, приймаючи до уваги наявність вищевказаних ризиків, враховуючи положення ч.6 ст.176 КПК України про те, що під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто у виді тримання під вартою. Застосування будь-якого іншого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, не є можливим. Будь-які рішення про визнання зазначеної норми такою, що не відповідає Конституції України, відсутні, що вказує на неспроможність доводів апеляційної скарги захисника в цій частині.

Істотних порушень вимог КПК України при розгляді клопотання, колегія судді не вбачає.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції не знаходить підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду, яка постановлена із дотриманням вимог кримінального процесуального закону, а тому апеляційну скаргу захисника належить залишити без задоволення.

Керуючись ч.2 ст.376, ст.404, 407, 419, 422-1 КПК України, апеляційний суд.

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 - залишити без задоволення, а ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 25 червня 2024 року про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 до 23 серпня 2024 року включно - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4