Вирок

Іменем України

20.11.2024 року Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у м. Львові кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04.09.2024 року за № 0000487, про обвинувачення

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Розділ Миколаївського району Львівської області, із середньою освітою, одруженого, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , раніше судимого вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 22.11.2012 року за ч.3 ст.187 КК України до восьми років позбавлення волі, звільненого 04.04.2019 року з місць позбавлення волі по відбуттю покарання, судимість якого не знята і не погашена, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст.390-1 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Солдат ОСОБА_3 09.05.2024 року, будучи ознайомленим під особистий підпис із рішенням Франківського районного суду м. Львова від 29.04.2024 року у справі № 465/3185/24, провадження 2-о/465/194/24, за заявою ОСОБА_4 про видачу обмежувального припису, згідно якого йому на строк 6 (шість) місяців визначено заходи тимчасового обмеження його прав, а саме заборонено перебувати в місці спільного проживання з постраждалою особою ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на умисне невиконання обмежувального припису, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, умисно 03.09.2024 року близько 16:40 год. прийшов у місце спільного проживання з ОСОБА_4 , а саме у квартиру АДРЕСА_3 , чим порушив обмежувальний припис, постановлений рішенням Франківського районного суду м. Львова від 29.04.2024 року.

Крім цього, ОСОБА_3 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на умисне невиконання обмежувального припису, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, умисно, повторно 04.09.2024 року близько 18:00 год. прийшов у місце спільного проживання з ОСОБА_4 , а саме у квартиру АДРЕСА_3 , чим порушив обмежувальний припис, постановлений рішенням Франківського районного суду м. Львова від 29.04.2024 року.

Також ОСОБА_3 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на умисне невиконання обмежувального припису, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, умисно, повторно 05.09.2024 року близько 11:10 год. прийшов у місце спільного проживання з ОСОБА_4 , а саме у квартиру АДРЕСА_3 , чим порушив обмежувальний припис, постановлений рішенням Франківського районного суду м. Львова від 29.04.2024 року.

Окрім цього, ОСОБА_3 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на умисне невиконання обмежувального припису, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, умисно, повторно 07.09.2024 року близько 21:40 год. прийшов у місце спільного проживання з ОСОБА_4 , а саме у квартиру АДРЕСА_3 , чим порушив обмежувальний припис, постановлений рішенням Франківського районного суду м. Львова від 29.04.2024 року.

Крім цього, ОСОБА_3 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на умисне невиконання обмежувального припису, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, умисно, повторно 10.09.2024 року близько 10:20 год. прийшов у місце спільного проживання з ОСОБА_4 , а саме у квартиру АДРЕСА_3 , чим порушив обмежувальний припис, постановлений рішенням Франківського районного суду м. Львова від 29.04.2024 року.

Також ОСОБА_3 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на умисне невиконання обмежувального припису, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, умисно, повторно 11.09.2024 року близько 07:45 год. прийшов у місце спільного проживання з ОСОБА_4 , а саме у квартиру АДРЕСА_3 , чим порушив обмежувальний припис, постановлений рішенням Франківського районного суду м. Львова від 29.04.2024 року.

Таким чином, ОСОБА_3 скоїв умисне невиконання обмежувального припису особою, щодо якої такий припис застосований судом, тобто вчинив кримінальне правопорушення (проступок), передбачений ст. 390-1 КК України.

Обвинувальний акт відносно ОСОБА_3 в порядку ст. 302 КПК України надійшов до суду 04.10.2024 р.

Частинами 2, 3 ст. 381 КПК України визначено, що суд розглядає обвинувальний акт щодо вчинення кримінального проступку без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження, якщо обвинувачений не оспорює встановлені під час дізнання обставини і згоден з розглядом обвинувального акта. Спрощене провадження щодо кримінальних проступків здійснюється згідно із загальними правилами судового провадження, передбаченими цим Кодексом, з урахуванням положень цього параграфа.

Зі змісту заяви обвинуваченого ОСОБА_3 , яка була складена в присутності захисника - адвоката ОСОБА_5 , вбачається, що ОСОБА_3 беззаперечно визнає свою винуватість у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст.390-1 КК України, тобто в умисному невиконанні обмежувального припису особою, щодо якої такий припис застосований судом, погоджується із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, ознайомлений з обмеженням права апеляційного оскарження згідно з ч. 2 ст. 302 КПК України та надав свою згоду на розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні.

Окрім цього, до обвинувального акта долучено матеріали досудового розслідування № 0000487, в яких наявні документи, що засвідчують беззаперечне визнання обвинуваченим своєї винуватості, зокрема, протокол допиту підозрюваного від 03.10.2024 року (кримінальне провадження, а.с.233, 234).

Відповідно до частин 2, 3 ст. 382 КПК України вирок суду за результатами спрощеного провадження ухвалюється в порядку, визначеному КПК України, та повинен відповідати загальним вимогам до вироку суду. У вироку суду за результатами спрощеного провадження замість доказів на підтвердження встановлених судом обставин зазначаються встановлені органом досудового розслідування обставини, які не оспорюються учасниками судового провадження.

Суд має право призначити розгляд у судовому засіданні обвинувального акта щодо вчинення кримінального проступку та викликати для участі в ньому учасників кримінального провадження, якщо визнає це за необхідне.

Враховуючи викладене, а також те, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального проступку, заяву ОСОБА_3 , в якій він зазначає, що не оспорює встановлені під час дізнання обставини і згоден з розглядом обвинувального акта у спрощеному порядку, відсутність сумнівів в добровільності такої позиції обвинуваченого, з урахуванням заяв та клопотань інших учасників судового провадження, суд дійшов висновку, що обвинувальний акт має бути розглянутий в порядку, визначеному статтями 381-382 КПК України.

При цьому, у відповідності до частини 4 ст. 107 КПК України в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

Суд, вивчивши обвинувальний акт та матеріали кримінального провадження, вважає доведеним, що ОСОБА_3 вчинив кримінальний проступок, передбачений ст.390-1 КК України, а саме умисне невиконання обмежувального припису особою, щодо якої такий припис застосований судом.

Органом досудового розслідування встановлено обставини вчинення кримінального проступку, які підтверджують обставини, встановлені судом.

ОСОБА_3 в поданій заяві зазначені обставини не оспорює, вважає, що органом досудового розслідування вони встановлені в повному обсязі, свою винуватість у вчиненні вказаного кримінального проступку беззаперечно визнає в повному обсязі, його позиція є добровільною та не є наслідком будь-якого примусу.

Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, дійшов висновку, що під час розгляду обвинувального акту підтверджено факт скоєння ОСОБА_3 кримінального проступку, дії обвинуваченого вірно кваліфіковані за ст.390-1 КК України як умисне невиконання обмежувального припису особою, щодо якої такий припис застосований судом.

Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому, суд відповідно до ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального проступку, особу винного і обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Згідно зі ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_3 , суд визнає щире каяття останнього. Водночас підстав для врахування в якості пом`якшуючої обставини активного сприяння обвинуваченим розкриттю кримінального правопорушення, про що зазначено в обвинувальному акті, не вбачається. Так, у постанові Верховного Суду від 07.04.2021 року у справі № 263/15605/17 (провадження № 51-4234км20) сформульовано висновок про те, що активне сприяння розкриттю злочину як обставина, що пом`якшує покарання, означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття інших співучасників, визначення ролі кожного з них у вчиненні злочину, надання допомоги в їх затриманні, видача знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом. Визнання засудженим своєї вини та надання правдивих показань не підтверджує наявності такої обставини, що пом`якшує покарання, як активне сприяння розкриттю злочину. Також у постанові Верховного Суду від 12.09.2019 року у справі № 674/1608/17 визначено, що активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, як обставина, що пом`якшує відповідальність, беззаперечно, має бути активним, тобто певним чином ініціативним. У випадку ОСОБА_3 активність та ініціативність з боку останнього при проведенні досудового розслідування була відсутня. Натомість з матеріалів справи слідує, що обвинувачений по кожному з епізодів вчинення кримінального правопорушення давав пояснення про визнання своєї вини і щоразу обіцяв, що подібного більше не вчинить. Попри це, розгорнутих показань до часу повідомлення йому про підозру не надавав та попри власні застереження, що більше не буде вчиняти порушень вимог обмежувального припису, незадовго після цього вчиняв нові епізоди суспільно небезпечного діяння. Наведене свідчить, що в дійсності ОСОБА_3 не здійснював активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_3 , є вчинення кримінального правопорушення особою повторно. При цьому, суд звертає увагу на те, що обвинувачений вчинив кілька епізодів кримінального правопорушення, передбаченого ст.390-1 КК України, водночас зазначена стаття кримінального закону не містить такої кваліфікуючої ознаки, як повторність. Відповідно, повторність повинна бути врахована як обставина, що обтяжує покарання обвинуваченого. Рецидив в якості такої обставини згідно обвинувального акта обвинуваченому не інкриміновано.

Також суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_3 на обліку у лікаря-психіатра не перебуває, водночас з лютого 2024 року знаходиться під профілактичним спостереженням у лікаря-нарколога в КНП ЛОР «Львівський обласний медичний центр превенції та терапії узалежнень», згідно характеристики ЛКП «Південне» негативно характеризується за місцем проживання та за змістом службової характеристики командування військової частини НОМЕР_1 посередньо - за місцем несення служби, являється військовослужбовцем, перебуває в статусі такого, що самовільно залишив військову частину, у зв`язку з чим з 01.08.2024 року командиром військової частини НОМЕР_1 згідно наказу №223 від 01.08.2024 року увільнений від займаної посади та призначений у розпорядження командира військової частини, раніше судимий, нове кримінальне правопорушення вчинив при наявності незнятої і непогашеної судимості за попереднім вироком, та бере до уваги спосіб життя обвинуваченого, який неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за домашнє насильство, що стало підставою для видачі судом обмежувального припису, неодноразово ігнорував таке судове рішення, а також відношення обвинуваченого до вчиненого, зокрема визнання ним своєї вини, ступінь тяжкості вчиненого кримінального проступку, а саме його класифікацію за ст. 12 КК України, кількість епізодів суспільно протиправної діяльності, особливості й обставини вчинення кримінального проступку: форму вини, мотив і мету, спосіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, його поведінку під час та після вчинення неправомірних дій і вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції статті 390-1 КК України у виді обмеження волі.

Суд приймає до уваги, що відповідно до положень ч.3 ст.61 КК України обмеження волі не застосовується, зокрема, до військовослужбовців строкової служби.

Водночас за змістом ч.6 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період є самостійним видом військової служби, відмінним від строкової військової служби.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_3 не являється військовослужбовцем-строковиком, обмеження, визначені у ч.3 ст.61 КК України, на нього не поширюються і покарання у виді обмеження волі може бути до нього застосоване.

Враховуючи обставини справи, особу обвинуваченого, повне визнання ним своєї винуватості, а також наявність пом`якшуючої обставини, якою судом визнано щире каяття обвинуваченого, суд вважає за можливе визначити покарання ОСОБА_3 на рівні мінімальної межі, передбаченої санкцією ст.390-1 КК України для обраного виду покарання.

З огляду на вимоги ч.2 ст.65 КК України визначена даним вироком міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних проступків та злочинів.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_3 під час досудового розслідування та протягом судового розгляду даного кримінального провадження не обирався і підстав для його обрання немає.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

У справі відсутні процесуальні витрати.

Долю речових доказів слід вирішити в порядку ст.100 КПК України.

Підстав для застосування правових приписів ст.174 КПК України немає.

Керуючись ст.ст. 368-371, 373-374, 376, 381-382 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст.390-1 КК України, та призначити йому покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.

Строк відбуття покарання рахувати ОСОБА_3 з часу приведення вироку до виконання.

Речові докази у справі: 9 DVD-R дисків із записами фактів порушення ОСОБА_3 вимог обмежувального припису, встановленого судом, - залишити при матеріалах кримінального провадження № 0000487 (в матеріалах досудового розслідування).

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо він не скасований, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду через Франківський районний суд м. Львова протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

У відповідності до частини 1 статті 394 КПК України вирок суду першої інстанції, ухвалений за результатами спрощеного провадження в порядку, передбаченому статями 381 та 382 цього Кодексу, не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

Копію вироку за результатами розгляду обвинувального акта щодо вчинення кримінального проступку не пізніше дня, наступного за днем його ухвалення, надіслати учасникам судового провадження.

Суддя ОСОБА_1