18.07.2024
Справа №642/4048/24
Номер провадження № 1-кс/642/2263/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2024 року слідчий суддя Ленінського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши клопотання прокурора Новобаварської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_3 , винесене в кримінальному провадженні за №0001139 від 09.07.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, про арешт майна -

В С Т А Н О В И В :

до Ленінського районного суду м. Харкова надійшло вказане клопотання.

Як зазначено у клопотанні, у провадженні СВ ВП №2 Харківського РУП №3 ГУ НП в Харківській області перебуває кримінальне провадження №0001139 від 09.07.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України (в редакції до 11.08.2023), тобто заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайства), вчиненого групою осіб в особливо великих розмірах.

Кримінальне правопорушення, за ознаками якого зареєстроване згадане кримінальне провадження, виявлене під час досудового розслідування СВ ВП №2 Харківського РУП №3 ГУ НП в Харківській області іншого кримінального провадження №0000781 від 13.05.2023 за ч.4 ст.190 КК України (в редакції до 11.08.2023) за фактом заволодіння шляхом обману у великих розмірах житловим будинком по АДРЕСА_1 .

Прокурор у клопотанні зазначає, що досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні №0000781 від 13.05.2023, серед іншого, встановлено, що приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_4 06.02.2023 проведено державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_2 , загальною площею 96 кв.м, житловою площею 28,4 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 120). Право власності зареєстроване за ОСОБА_5 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ). Серед документів, які подано для держаної реєстрації та електронні копії яких долучено державним реєстратором до Реєстру, є:

- договір дарування від 16.04.2002, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу ОСОБА_6 (реєстровий №202), за змістом якого ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у м. Підгородне подарували вказаний будинок ОСОБА_5 ;Зі змісту листа завідувача Державним нотаріальним архівом в Дніпропетровській області від 18.05.2023 за №731/01-21, наданого у відповідь на запит слідчого про надання відомостей та належним чином засвідченої копії договору дарування від 16.04.2002, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу ОСОБА_6 (реєстровий №202), вбачається що вказаним нотаріусом 16.04.2002 договір з таким реєстровим номером не посвідчувався.

Крім того, в ході досудового розслідування встановлений інший факт, шахрайського заволодіння квартирою АДРЕСА_3 (колишня назва АДРЕСА_4 ), а саме державним реєстратором Лозуватської сільської ради, Криворізького району, Дніпропетровської області ОСОБА_9 04.01.2022 проведено державну реєстрацію права власності на вищевказану квартиру (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 020) за ОСОБА_10 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ), використовуючи схожий підроблений договір купівлі-продажу квартири від 15.04.2002, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу ОСОБА_6 (реєстровий №415), за змістом якого ОСОБА_11 продав вказану квартиру ОСОБА_10 .

Встановлено, що власником квартири АДРЕСА_3 (колишня назва АДРЕСА_4 ) був ОСОБА_11 на підставі частина свідоцтва про право власності на житло від 27.04.1994, а інша частина на підставі договору купівлі-продажу від 17.09.1988.

02.11.2021 ОСОБА_11 помер, а ОСОБА_12 як спадкоємець першої черги прийняв спадщину після померлого батька.

Відповідно описані вище факти підтверджуються винесеним 19.06.2024 Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська, справа №203/3081/22 за позовом ОСОБА_12 до ОСОБА_10 , треті особи ПН ДМНО ОСОБА_13 , державного реєстратора ОСОБА_9 , про визнання права власності, витребування майна із чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації права власності, припинення права власності, визнання недійсним договір купівлі-продажу. В ході розгляду вказаного позову серед іншого було допитано в якості свідка приватного нотаріуса ОСОБА_6 , яка пояснила, що договір купівлі-продажу зазначеної квартири від 15.04.2002 нею не посвідчувався, підпис в договорі їй не належить.

Прокурор вважає, що наведене у сукупності вказує на вчинення невстановленими на теперішній час особами дій, спрямованих на заволодіння шляхом обману (з використанням підробленого договору купівлі-продажу від 15.04.2002) нерухомим майном потерпілого ОСОБА_12 .

Крім того, в ході досудового розслідування в телефонному режимі викликався на допит у якості потерпілого ОСОБА_12 , який відмовився з`являтися на допит, при цьому пояснив, що батька не бачив з дитинства, де знаходиться його квартира йому не відомо, та до суду з позовом він не звертався. Вказане пояснення наводить сумнів на безпосередню участь його у судовому засіданні та можливого ведення суду в оману щодо заявлених ним прав.

Статтею 98 КПК України передбачено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які набуті кримінально-правовим шляхом.

Відповідна квартира є речовими доказами у кримінальному провадженні, а саме, предметом на яке направлено скоєння злочину, у зв`язку з чим, відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України та на неї може бути накладений арешт згідно ч.3 ст.170, ч.10 ст.170 КПК України.

Прокурор у судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд клопотання за його відсутністю..

За клопотанням прокурора власник майна у судове засіданя не викликався.

Слідчий суддя, розглянувши клопотання, дослідивши додані до клопотання документи матеріалів кримінального провадження вважає, що клопотання підлягає задоволенню.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 16 КПК України, позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Застосовуючи заходи забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном.

Частиною другої цієї статті визначено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Під час застосування заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 р., будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві».

В обгрунтування клопотання сторона обвинувачення посилається на необхідність відповідно до вимог ч. 2 ст. 170 КПК України накласти арешт на майно з метою:

- забезпечення збереження речових доказів.

Згідно вимог п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів. За змістом ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цього Кодексу, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Стороною обвинувачення доведено, що нерухоме майно - квартира АДРЕСА_3 (колишня назва АДРЕСА_4 ) (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 020), має значення для забезпечення даного кримінального провадження, за існування розумних підозр вважати, що це майно є доказом злочину, за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Враховуючи викладене, слідчий суддя приходить до висновку про наявність правових підстав до арешту майна, вказаного в клопотанні сторони обвинувачення, враховує наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження завданням кримінального провадження, а тому клопотання про арешт майна підлягає задоволенню.

Застосування заходу забезпечення у вигляді арешту майна у вказаний спосіб відповідає належній правовій процедурі та завданням кримінального провадження.

Керуючись ст. ст. 131-132, 171-173, 376 КПК України, слідчий суддя, -

У Х В А Л И В :

Клопотання задовольнити.

Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 020), право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_10 , шляхом заборони будь-яким особам здійснювати відчуження вказаної квартири та розпоряджатися нею.

Ухвала слідчого судді підлягає негайному виконанню.

Підозрюваний, його захисник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п» яти днів з дня її проголошення, а особами які не були присутні при проголошенні ухвали в той же строк з моменту отримання копії ухвали слідчого судді.

Слідчий суддя ОСОБА_1