Справа №:755/2367/24
Провадження №: 1-кс/755/2648/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" серпня 2024 р. слідча суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , секретар судового засідання ОСОБА_2 , за участі учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

адвоката ОСОБА_4 ,

розглянувши клопотання адвоката ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудового розслідування за № 0000273 від 22.01.2024, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 190 КК України,

в с т а н о в и л а :

адвокат ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 звернувся до слідчої судді із клопотанням в порядку ст. 174 КПК України, у якому просить скасувати арешт, накладений ухвалою слідчої судді Дніпровського районного суду м. Києва від 09.02.2024 (справа № 755/2367/24, провадження № 1-кс/755/609/24), на земельну ділянку з кадастровим номером :72:501:0181, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, яка належить ОСОБА_5 .

Клопотання мотивоване тим, що ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 09.02.2024 в рамках кримінального провадження № 0000273 від 22.01.2024 було накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером :72:501:0181, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, шляхом заборони користування, володіння та розпорядження.

Зазначена земельна ділянка площею 0,0866 га знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Право власності заявника на арештоване майно підтверджується: копією договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16.12.2023, посвідченого приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_6 за реєстр. № 345 та довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо вказаної земельної ділянки.

Приймаючи до уваги наведене, вважає, що арешт на вищезазначену земельну ділянку був накладений судом необгрунтовано та безпідставно, зважаючи зокрема на кваліфікацію діяння, яке інкримінується.

Як вбачається зі змісту ухвали про накладення арешту та матеріалів досудового розслідування, доданих до клопотання прокурора, підставою для порушення кримінального провадження стала заява ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є сином померлого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якому на його думку нібито належала земельна ділянка, на яку було накладено арешт.

При цьому прокурором не надано жодного документа, який би беззаперечно підтверджував, що спірна земельна ділянка дійсно належала на праві власності померлому ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Натомість ОСОБА_5 придбала зазначену земельну ділянку за договором купівлі-продажу від 16.12.2023, посвідченого приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_6 за реєстр. № 345, у ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Так, продавець земельної ділянки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 був особисто присутній під час укладення договору купівлі-продажу разом з ОСОБА_5 в офісі приватного нотаріуса КМНО ОСОБА_6 , ставив свій власноручний підпис на договорі купівлі-продажу в присутності ОСОБА_5 та приватного нотаріуса, який може це підтвердити.

Крім того, на виконання вимог законодавства та, зокрема, Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом МЮУ від 22.02.2012 №296/5, як особу покупця ОСОБА_5 , так і особу продавця ОСОБА_8 було встановлено нотаріусом на підставі оригіналів документів, що посвідчують особу, та перевірено їх дієздатність.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Таким чином, ОСОБА_5 , яка придбала земельну ділянку за відплатним нотаріально посвідченим договору купівлі-продажу, набула право власності на неї правомірно і добросовісно. Твердження про зворотне було б безпідставним та порушенням принципу правової визначеності.

Право власності ОСОБА_5 зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 70740489 від 16.12.2023, що підтверджується довідкою з ДРРП. Право власності попереднього власника (продавця) земельної ділянки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 70689148 від 13.12.2023.

Натомість реєстрація права власності на спірну земельну ділянку ані за ОСОБА_7 , ані за його померлим батьком ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 жодним документом не підтверджується (адже право власності за вказаними особами ніколи не було зареєстровано).

Таким чином, вочевидь вбачається, що ані заявник у кримінальному провадженні ОСОБА_7 , ані його покійний батько ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 за життя не набули право власності на спірну земельну ділянку.

Крім того, звертаємо увагу суду на той факт, що батько заявника у кримінальному провадженні ОСОБА_7 - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . Проте і заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину син померлого ОСОБА_7 звернувся до нотаріуса лише у жовтні 2023 року (тобто після спливу майже 4 років після смерті батька). І сталося це за пару місяців до реєстрації права власності на земельну ділянку за дійсним її власником - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що очевидно виглядає підозрілим і мало б викликати обгрунтовані сумніви у добросовісності дій заявника ОСОБА_7 , проте ані орган досудового розслідування, ані слідчий суддя при вирішення питання про накладення арешту не звернули на це уваги.

Адвокат ОСОБА_4 у судовому засіданні заявлені вимоги підтримав, просив задовольнити подане клопотання.

Прокурор Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання, оскільки земельна ділянка визнана речовим доказом є об`єктом злочинного діяння, наразі підстави для скасування арешту відсутні, наразі триває відповідна експертиза ділянки. Щодо доводів захисника про відсутність кваліфікуючих ознак, надав постанову про об`єднання матеріалів досудового розслідування від 24.02.2024 та витяг з ЄРДР.

Вивчивши клопотання, додані до нього документи, заслухавши думку учасників кримінального провадження, слідча суддя дійшла такого висновку.

Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 09.02.2024 задоволено клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_9 та накладено арешт на майно, а саме: земельну ділянку з кадастровим номером :72:501:0181, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, шляхом заборони користування, володіння та розпорядження.

В якості підстав для накладення арешту слідчий суддя зазначив про необхідність забезпечення збереження речових доказів у кримінальному проваджені.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. Застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора (ст. 132 КПК України).

Пунктом 7 ч. 2 статті 131 КПК України передбачений такий вид заходів забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Згідно із ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 170 КПК України визначено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4)відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Статтею 174 КПК України встановлено, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Стаття 41 Конституції України гарантує, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності і право приватної власності є непорушним.

Аналогічні гарантії захисту права власності містяться у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод 1950 року, згідно якого ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Так, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії», заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

У своєму рішенні від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» заява № 19336/04 п. 168, Європейський суд з прав людини також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

У судовому засіданні встановлено, що на даний час необхідність продовження дії даного заходу забезпечення кримінального провадження не відпала, однак, слідча суддя враховує те, що подальше збереження арешту, а саме заборони користування вказаною вище земельною ділянкою з урахуванням перебігу досудового розслідування матиме характер надмірного тягаря, невиправдано обмежуватиме права і порушуватиме справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи, а тому слідча суддя вважає можливим скасувати арешт в частині заборони користування вказаною земельною ділянкою, як такий, потреба у якому на даному етапі кримінального провадження відпала, відтак клопотання адвоката ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 22, 98, 170-174 КПК України, слідча суддя,

п о с т а н о в и л а:

клопотання адвоката ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудового розслідування за № 0000273 від 22.01.2024, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 190 КК України - задовольнити частково.

Скасувати накладений ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 09.02.2024 (справа № 755/2367/24, провадження № 1-кс/755/609/24) арешт на земельну ділянку з кадастровим номером :72:501:0181, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, яка належить ОСОБА_5 у частині заборони користування майном.

В задоволенні клопотання в іншій частині відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали - 17 год 45 хв 03 вересня 2024 року.

Слідча суддя ОСОБА_1