Справа № 740/931/24
Провадження № 1-в/740/311/24
УХВАЛА

31 жовтня 2024 року м. Ніжин

Суддя Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області ОСОБА_1 , перевіривши заяву засудженого ОСОБА_2 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання,

установив:

28.10.2024 до суду надійшла заява засудженого ОСОБА_2 , в якій він просив умовно-достроково звільнити його від відбування покарання у виді виправних робіт, призначених вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22 лютого 2024 року.

Перевіривши зміст подання, додані до нього документи та матеріали справи, слід зазначити таке.

Вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22 лютого 2024 року, який набрав законний сили 26 березня 2024 року, ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 345 КК України, та призначено йому покарання у виді виправних робіт за місцем його роботи строком на один рік з відрахуванням в доход держави 10 відсотків із суми заробітку.

Відповідно до ст. 4 КВК України підставою виконання і відбування покарання є вирок суду, який набрав законної сили, інші рішення суду, а також закон України про амністію та акт помилування.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

У п. 1 ч. 2 ст. 539 КПК України передбачено, що клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 2-4, 6, 7 (крім клопотання про припинення примусового лікування, яке подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться установа або заклад, в якому засуджений перебуває на лікуванні), 13-1, 14 частини першої статті 537 цього Кодексу.

Таким чином, клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання розглядається місцевим судом, у межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання.

Статтею 41 КВК України встановлено, що покарання у виді виправних робіт відбувається на підприємстві, в установі, організації незалежно від форми власності за місцем роботи засудженого. Виконання покарання у виді виправних робіт здійснюється на основі участі засуджених у суспільно корисній праці і контролю за їхньою поведінкою відповідно до вимог цього Кодексу. Контроль за виконанням покарання у виді виправних робіт покладається на уповноважений орган з питань пробації.

До заяви засуджено додано характеристику, видану начальником станції Дарниця виробничого підрозділу Київська дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» ОСОБА_3 .

Таким чином, місцем відбування покарання у виді виправних робіт засудженого ОСОБА_2 є його місце роботи, а саме станція Дарниця виробничого підрозділу Київська дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», що знаходиться за адресою: вул. Привокзальна, 1, Дарницький район, м. Київ, на яку не поширюється територіальна юрисдикція Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області.

З огляду на вищевказане, територія юрисдикції Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області не є місцем виконання вироку Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22 лютого 2024 року, за яким ОСОБА_2 засуджено до покарання у виді виправних робіт за місцем його роботи строком на один рік з відрахуванням в доход держави 10 відсотків із суми заробітку.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 12.10.1978 у справі «Zand v. Austria» та в рішенні від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів …». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий не маючи юрисдикції, в тому числі стосовно територіальної підсудності, приймає будь-які рішення за заявою, клопотанням засудженого, що не відноситься до його, в тому числі територіальної юрисдикції.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у 2017 році в «Узагальнені судової практики розгляду судами деяких питань, які вирішуються судом під час виконання вироків» роз`яснював, що результати аналізу надісланих для узагальнення матеріалів дають підстави для висновку про те, що в переважній кількості випадків суди правильно застосовували кримінальне процесуальне законодавство в частині правових наслідків порушення положень КПК про територіальну підсудність розгляду подань (клопотань) про вирішення питань, пов`язаних з виконанням вироку.

Зокрема, відповідно до ч. 2 ст. 539 КПК України, клопотання (подання) про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання. У деяких випадках суди, встановивши, що подане клопотання (подання) перебуває за межами його підсудності, постановляли ухвалу про повернення подання або клопотання, у якій роз`яснювали заявнику право звернення до суду за місцем відбування покарання із клопотанням про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Згідно із ч. 6 ст. 9 КПК України у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу, до яких належать, зокрема, верховенство права, законність.

З огляду на наведені положення та враховуючи, що у випадку недотримання суб`єктом звернення правил територіальної підсудності, визначеної у ст. 539 КПК України, суд не здійснює розгляд по суті клопотання, встановивши, що клопотання (подання) є не підсудним, а з урахуванням положень ст. 539 КПК України, суд вправі прийняти рішення про повернення відповідного клопотання, що забезпечить право суб`єкта звернення на доступ до правосуддя до належного суду.

Зі змісту вищенаведених норм убачається, що в першу чергу суд, отримавши заяву, клопотання засудженого, у разі встановлення порушень правил територіальної підсудності, повертає заяву, клопотання засудженого, тобто суд виконує процесуальні дії виключно в межах зазначеного раніше.

З огляду на те, що територія юрисдикції Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області не є місцем виконання вироку Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22 лютого 2024 року, то заява засудженого ОСОБА_2 підлягає поверненню йому для подання до належного суду, яким є місцевий суд, у межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 22 лютого 2024 року, тобто за місцем його роботи.

За таких обставин, оскільки заява засудженого ОСОБА_2 не підсудна Ніжинському міськрайонному суду Чернігівської області, то цю заяву слід повернути засудженому для подання до належного суду.

Керуючись ст. 2, 9, 22, 371, 372, 537, 539 КПК України, -

ухвалив:

Заяву засудженого ОСОБА_2 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання повернути для подання до належного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1