ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №644/5355/23 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1864/24
Категорія: ч.3 ст.307, ч.2 ст.307 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Харкова провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 липня 2024 року,-

УСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , 1976 року народження, на 60 днів, до 18 вересня 2024 року включно та визначено розмір застави - 80 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 188 880 грн.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить ухвалу суду скасувати, постановити нову ухвалу, якою обрати щодо ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання або зменшити розмір застави до 20 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб. В обґрунтування своєї апеляційної скарги зазначив, що стороною обвинувачення не доведено наявність ризиків. Зазначив, що ОСОБА_7 має міцні соціальні зв`язки, від органів досудового розслідування та суду не переховувався, раніше не судимий, опору не чинив та надавав свідчення, через тримання під вартою в умовах ДУ Харківський слідчий ізолятор в нього погіршився стан здоров`я, через що він потребує постійного кваліфікованого нагляду з боку лікарів вищої категорії. На думку захисника суд безпідставно визначив занадто високий розмір застави, з урахуванням особи обвинуваченого, який не працює.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати та змінити запобіжний захід з тримання під вартою на більш м`який або зменшити розмір застави до 50 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб. В обґрунтування апеляційної скарги послався на те, що він має ряд захворювань, які потребують у тому числі хірургічного втручання, проживати буде за місцем реєстрації.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали судового провадження. колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягає.

Прокурор, захисник та обвинувачений будучи повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду належним чином, прокурор про причини неявки не повідомив, захисник повідомив про проведення розгляду за його відсутності, що підтверджується отриманою телефонограмою, а обвинувачений не звертався до суду з клопотання про його обов`язкову участь, а тому апеляційний розгляд проведено за їх відсутності.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що остання з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, за яке може бути призначено покарання до десяти років позбавлення волі з конфіскацією майна, а також у вчинення особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.3 ст.307 КК України, за який йому може бути призначено покарання у виді позбавлення волі від дев`яти до дванадцяти років, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції.

Поряд з цим, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, а саме того, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину у сфері обігу особливо небезпечної психотропної речовини, на думку колегії суддів, у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

За таких обставин, посилання сторони захисту на недоведеність існування ризиків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки існування ризиків в тому числі і втечі від правоохоронних органів та суду об`єктивно вбачається з відомостей, що є наявними у кримінальному провадженні.

Крім того, відповідно до матеріалів провадження обвинувачений ОСОБА_7 офіційно не працює, тобто не має законного джерела доходу, що на думку колегії суддів додатково підтверджує наявність ризику переховування від суду та вчинення нового злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

Що стосується посилання в апеляційній скарзі на наявність в обвинуваченого ОСОБА_7 міцних соціальних зв`язків, в даному конкретному випадку недостатньо свідчить про належне виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, в разі обрання щодо нього більш м`якого запобіжного заходу.

Доводи апеляційних скарг про необхідність надання обвинуваченому лікарської допомоги та погіршення його стану здоров`я, не приймаються до уваги, оскільки стороною захисту не надано жодних даних на підтвердження, а матеріали провадження не містять відомостей про неможливість подальшого перебування ОСОБА_7 під вартою.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ризики встановленні під час обрання запобіжного заходу на даний час не зменшилися та продовжують існувати.

Згідно ч.3 ст.183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до п.3 ч.5 ст.182 КПК України розмір застави визначається у таких межах щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже з урахуванням вищенаведеного та вимог ч.4 ст.182 КПК України, а також враховуючи, що обвинувачений ніде не працює, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість визначення судом застави у передбаченому п.3 ч.5 ст.185 КПК України мінімальному розмірі, що буде достатнім для уникнення ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_7 його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 та відсутності підстав для зміни чи скасування судового рішення за доводами апеляційних скарг.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 липня 2024 року, щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: