ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 753/11652/23

провадження № 51-931км24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

в режимі відеоконференції:

засудженого ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження у суді апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 14 листопада 2023 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням

ОСОБА_6 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Первомайськ Миколаївської області, жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України(далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Дарницького районного суду м. Києва від 20 липня 2023 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік та з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.

Вирішено питання, які стосуються запобіжного заходу, цивільного позову, а також речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у таємному викраденні чужого майна, вчиненому в умовах воєнного стану.

Так, ОСОБА_6 , діючи в умовах воєнного стану, 04 вересня 2022 року приблизно о 14:00, перебуваючи в приміщенні приватного будинку на АДРЕСА_2 , таємно викрав із сумки потерпілої ОСОБА_7 , належні їй гроші, а саме: 2900 євро, що за курсом валют Національного банку України становить 106 091,28 грн, та 1500 дол. США, що становить 54 852,90 грн, чим спричинив потерпілій майнову шкоду на загальну суму 160 944,18 грн.

Київський апеляційний суд ухвалою від 14 листопада 2023 року вирок районного суду щодо ОСОБА_6 залишив без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності винуватості та юридичної кваліфікації дій засудженого, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону, який не підлягає застосуванню (ст. 75 КК), просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

На переконання сторони обвинувачення, апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження в апеляційному порядку, всупереч ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) належно не проаналізував усіх доводів, викладених в апеляційній скарзі прокурора стосовно неправильного застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, а саме звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.

Прокурор зазначає про неврахування апеляційним судом того факту, що ОСОБА_6 , учинивши умисний тяжкий корисливий злочин, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років, переховувався від органу досудового розслідування протягом восьми місяців у трьох областях України, був оголошений у розшук.

Також указує про безпідставне врахування судом обставин, які пом`якшують засудженому покарання, а саме часткового відшкодування шкоди, щирого каяття.

За твердженням прокурора, дані про особу ОСОБА_6 , який раніше не судимий, його молодий вік та визнання ним вини у вчиненні кримінального правопорушення є підставою для призначення мінімального розміру покарання відповідно до санкції ч. 4 ст. 185 КК, а саме у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 , надавши відповідні пояснення, підтримала касаційну скаргу та просила її задовольнити.

Засуджений ОСОБА_6 заперечив проти касаційної скарги прокурора та в поясненнях зазначив про переоцінку власних цінностей після вчиненої крадіжки й тверде на сьогодні переконання в недопустимості протиправної поведінки.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених районним судом у передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК порядку, а також правильності кваліфікації його діяння за ч. 4 ст. 185 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки законності й обґрунтованості судового рішення в цій частині прокурор не оскаржує.

Твердження прокурора стосовно того, що апеляційний суд належним чином не перевірив доводів про неправильне застосування судом першої інстанції положень ст. 75 КК і, як наслідок, необґрунтоване звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, колегія суддів уважає безпідставними, з огляду на таке.

Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ухвала апеляційного суду - це рішення суду вищого рівня стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду першої інстанції, що перевіряється в апеляційному порядку, тому, безумовно, повинна відповідати приписам ст. 370 КПК.

У статті 419 КПК наведено вимогу про те, що в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, мають бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив під час постановлення ухвали, а також положення закону, яким він керувався. У разі залишення апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Тобто суд апеляційної інстанції повинен перевірити і проаналізувати всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, зіставити їх із наявними у справі матеріалами та дати на кожен важливий аргумент сторони вичерпну відповідь у своєму рішенні.

На переконання колегії суддів, апеляційний суд, залишаючи без змін вирок районного суду щодо ОСОБА_6 , наведених вище вимог дотримався.

Так, суд першої інстанції, призначаючи засудженому покарання, врахувавобставини вчиненого ним кримінального правопорушення, ступінь його тяжкості та дані про особу ОСОБА_6 , який на обліках у нарколога та психіатра не перебуває і не працює. На підставі наведених даних суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначити засудженому покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах, передбачених санкцією статті, за якою його засуджено.

А також районний суд з огляду на молодий вік ОСОБА_6 , який раніше не судимий, має постійне місце проживання, на його щире каяття та часткове відшкодування завданої шкоди, що було враховано як обставини, що пом`якшують покарання, не встановивши обставин, які його обтяжують, дійшов висновку про можливе виправлення засудженого без ізоляції від суспільства та звільнив ОСОБА_6 на підставі статей 75, 76 КК від відбування призначеного покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку.

Не погоджуючись із вироком районного суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі засудженого через м`якість, просив скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити свій вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження, погодився з висновками районного суду, визнав їх обґрунтованими і вмотивованими, а апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення. Колегія суддів уважає такі висновки апеляційного суду переконливими, зважаючи на таке.

Як визначено частинами 1, 2 ст. 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 65 КК суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу.

До того ж, відповідно до сформованої практики суду касаційної інстанції, із урахуванням ступеня тяжкості, обставин кримінального правопорушення, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення менш суворого покаранням особам, які, зокрема вперше вчинили кримінальне правопорушення, активно сприяли його розкриттю, щиро розкаялись у вчиненому, відшкодували завдані збитки тощо.

Крім того, оцінюючи наявність підстав для звільнення засудженого від відбування покарання, судам необхідно виходити з того, що у ч. 2 ст. 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого виду покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Колегія суддів вважає, що такий же принцип застосовується і під час вирішення питання про порядок відбування покарання, зокрема про можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

Згідно з приписами ст. 75 КК, якщо суд, крім визначених у цій нормі випадків, під час призначення покарання у виді, серед інших, позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується, коли для цього наявні умови і підстави, визначені приписами ст. 75 КК. Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням закон визначає переконання суду, викладене в мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання, яке ґрунтується на оцінці даних про вчинене кримінальне правопорушення, мету й мотиви, тривалість та інтенсивність протиправної поведінки тощо. Істотне значення для вирішення питання про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в основних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; посткримінальну поведінку; наявність джерел правомірного отримання доходів; наскільки його ціннісні орієнтири та поведінка збігаються із загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічна характеристика винуватого та інше.

Апеляційний суд оцінив указані обставини у їх взаємозв`язку з підставами звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, що визначені ст. 75 КК, та з дотриманням вимог ст. 419 КПК спростував викладені в апеляційній скарзі прокурора доводи, надавши їм належну оцінку.

Як вже було зазначено, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, під час призначення покарання ОСОБА_6 обставинами, які його пом`якшують визнав:

- щире каяття, яке характеризує суб`єктивне ставлення винуватої особи до вчиненого кримінального правопорушення і виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася, усунути наслідки вчиненого. Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому кримінальному правопорушенні, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що, насамперед, повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані кримінальним правопорушенням збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого.

Так, ОСОБА_6 повністю визнав свою винуватість та встановлені органом досудового розслідування обставини, розкаявся у вчиненому, критично оцінив свою протиправну поведінку. В судовому засіданні апеляційного суду також підтвердив своє негативне ставлення до вчиненого.

До того ж, така пом`якшуюча покарання обставина, як щире каяття була зазначена в обвинувальному акті щодо ОСОБА_6 , який направлено до суду, а тому твердження прокурора про те, що ця обставина не підтверджена є безпідставним.

- часткове відшкодування шкоди потерпілій, яка під час повідомлення її про апеляційний розгляд підтвердила ту обставину, що ОСОБА_6 після ухвалення вироку суду, відшкодовує їй завдану шкоду та просила суд не позбавляти його волі, оскільки, перебуваючи під вартою, він не матиме змоги її відшкодовувати.

Зазначені вище обставини обґрунтовано визнано такими, що пом`якшують покарання та з урахуванням даних про особу ОСОБА_6 , який є особою молодого віку, раніше не судимий, тобто вчинив кримінальне правопорушення вперше, на обліках в психіатра та нарколога не перебуває, відсутність обставин, що обтяжують покарання, дали апеляційному суду підстави для висновку про правильність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, зокрема в частині можливості виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК та з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу. Колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції засудженому покарання, яке залишене без змін апеляційним судом відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості.

Крім того, Суд не залишає поза увагою клопотання ОСОБА_6 від 09 березня 2024 року, в якому останній висловлює свій жаль з приводу вчиненого, зазначив що підтримує зв`язок із потерпілою, якій продовжує відшкодовувати завдану шкоду, на підтвердження чого надав дві копії квитанцій від 22 жовтня та 14 грудня 2023 року, чого не заперечувала сторона обвинувачення в судовому засіданні суду касаційної інстанції.

Колегія суддів також враховує заяву потерпілої від 26 березня 2024 року, в якій вона вказала про законність та обґрунтованість рішень судів попередніх інстанцій та про достатність призначеного покарання ОСОБА_6 . Хоча позиція потерпілої не є вирішальною під час призначення покарання, але заслуговує на увагу.

Доводи касаційної скарги прокурора про неврахування судом апеляційної інстанції того факту, що ОСОБА_6 переховувався від органу досудового розслідування протягом восьми місяців у трьох областях України, був оголошений у розшук, є безпідставними, оскільки вказані обставини були враховані цим судом разом із іншими обставинами провадження та даними, що характеризують особу засудженого і їм надано належну оцінку.

Суд касаційної інстанції також звертає увагу, що суд першої інстанції, застосовуючи у цьому конкретному кримінальному провадженні приписи ст. 75 КК, так і апеляційний суд, переглядаючи вирок районного суду й погоджуючись з висновками цього суду, взяли до уваги відповідні обставини, які на момент розгляду кримінального провадження були достатніми для висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання та, відповідно, звільнення від його відбування з випробуванням.

У цьому аспекті необхідно також відзначити, що прокурор у касаційній скарзі вказує низку доводів, які не були предметом апеляційного розгляду, оскільки сторона обвинувачення в апеляційній скарзі на них не посилалася, а саме: тяжкість корисливого кримінального правопорушення, яке вчинено ОСОБА_6 , відсутність обставин, які пом`якшують покарання засудженому.

У зв`язку з вищевказаним апеляційний суд, залишаючи без змін вирок суду першої інстанції, здійснив апеляційний розгляд кримінального провадження стосовно ОСОБА_6 у межах апеляційної скарги прокурора та відповідно до приписів

ст. 419 КПК належним чином мотивував ухвалене рішення.

З урахуванням викладеного Верховний Суд дійшов висновку, що ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою й обґрунтованою і за змістом відповідає правилам статей 370, 419 КПК.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були підставами для скасування судового рішення, під час розгляду кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено.

Зважаючи на наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що касаційну скаргу прокурора необхідно залишити без задоволення, аухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 - без зміни.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Ухвалу Київського апеляційного суду від 14 листопада 2023 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3