ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/5658/23 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження апел.суду №11-кп/818/737/24 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова апеляційну скаргу першого заступника керівника Харківської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25.10.2023 стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 5 статті 27, частиною 1 статті 358, частиною 4 статті 358 КК України у кримінальному провадженні, внесеному в ЄРДР за № 0000381 від 11.07.2023, -

в с т а н о в и л а:

Вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25.10.2023 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, не одруженого офіційно не працевлаштованого освіта вища, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 5 статті 27, частиною 1 статті 358, частиною 4 статті 358 КК України та призначено покарання: за частиною 5 статті 27 частиною 1 статті 358 КК України у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1 700 гривень; за частиною 4 статті 358 КК України у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.

На підставі частини 1 статті 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді штрафу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1 700 гривень.

Згідно вироку ОСОБА_7 , з метою уникнення від встановленої Законом відповідальності за керування транспортним засобом, без передбаченого дозволу (посвідчення водія), в порушення вимог статті 15 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 року, яка визначає основні положення щодо допуску до керування транспортними засобами, а також постанови Кабінету Міністрів України №340 від 8 травня 1993 року «Про затвердження положення про порядок видачі посвідчення водія та допуск громадян до керування транспортним засобом», а саме п. 16, згідно якого посвідчення водія на право керування транспортним засобом однієї з категорій видається особі, яка пройшла медичний огляд у порядку, встановленому МОЗ, а також підготовку або перепідготовку відповідно до встановлених планів і програм та склала теоретичний і практичний іспити в сервісному центрі МВС.

На початку лютого 2022 року, більш точний час під час досудового не встановлено, ОСОБА_7 , діючи умисно, протиправно, з метою подальшого використання підробленого посвідчення водія, перебуваючи неподалік від будинку АДРЕСА_3 , вступив у змову з невстановленою в ході досудового розслідування особою, матеріали відносно якої виділено у окреме провадження, та усвідомлюючи протиправний характер своїх дій щодо пособництва у вчиненні підроблення офіційного документа (посвідчення водія), надав останньому, свої анкетні дані, а саме копію належного йому посвідчення водія серії НОМЕР_1 , категорії В від 30.10.2019 року, термін дії яких закінчився 30.10.2021 року, для подальшого їх внесення до підробленого документу, чим створив сприятливі умови для вчинення кримінального проступку, передбаченого частиною 1 статті 358 КК України.

В подальшому вищевказана невстановлена особа, у невстановленому під час досудового розслідування час та місці, виготовила комбінованим способом, а саме за допомогою кольорового знакосинтезуючого пристрою зі струменевим та термотрансферним способом друку, підроблений документ посвідчення водія, який надає право керувати транспортним засобом та видається в установленому Законом порядку з дотриманням певної процедури, а саме бланк посвідчення водія серії НОМЕР_2 , виданого 12.02.2022 року ТСЦ № 6341, в яке внесла анкетні дані та фотографію ОСОБА_7 .

В подальшому, на початку лютого місяця 2022 року, більш точної дати під час досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_7 , приїхавши за адресою: АДРЕСА_3 , отримав нарочно від невстановленої в ході досудового розслідування особи завідомо підроблений документ, а саме посвідчення водія серії НОМЕР_2 , на ім`я останнього, за що заплатив грошові кошти в сумі 7500 гривень, для подальшого використання завідомо підробленого посвідчення водія.

Згідно висновку експерта судової технічної експертизи документів № СЕ-19/121-23/15219-ДД від 26.07.2023 року, наданий на дослідження бланк посвідчення водія серії НОМЕР_2 , виданий 12.02.2022 ТСЦ 6341 на ім`я « ОСОБА_7 », ІНФОРМАЦІЯ_1 , не відповідає бланкам аналогічних документів, які знаходяться в офіційному обігу країни виробника-України.

Згідно інформації регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській області, ОСОБА_7 отримував посвідчення водія серії НОМЕР_1 , категорії (В) від 30.10.2019 року, термін дії яких закінчився 30.10.2021 року та посвідчення водія серії НОМЕР_3 , категорії (В) від 13.07.2023 року у ТСЦ 6341 РСЦ ГСЦ МВС в Харківській області.

Згідно з обліковими даними ЄДР МВС посвідчення водія серії НОМЕР_2 , категорії (В), термін дії яких 04.11.2051 року виданий ТСЦ 7144 РСЦ ГСЦ МВС в Черкаській області гр. ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Крім того, досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_7 , продовжуючи свій протиправний умисел, будучи обізнаним про те, що відповідно до вимог статті 15 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 року, яка визначає основні положення щодо допуску до керування транспортними засобами, а також п. п. «а» п. 2.1. ч. 2 «Обов`язки і права водіїв механічних транспортних засобів» Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, які наголошують, що водій зобов`язаний мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та необхідності складання відповідних іспитів для його отримання, затверджених наказом МВС України № 515 від 07.12.2009, достовірно знаючи, що він не отримував у встановленому «Положенням Про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами» затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 340 від 8 травня 1993 року порядку- посвідчення водія серії НОМЕР_4 виданого 12.02.2022 року ТСЦ № 6341 на ім`я останнього та маючи умисел на подальше використання завідомо підробленого посвідчення водія, бланк якого відповідно до висновку експерта судової технічної експертизи документів № СЕ-19/121-23/15219-ДД від 26.07.2023, не відповідає бланкам аналогічних документів, які знаходяться в офіційному обігу країни виробника-України, переслідуючи мету використання вищевказаного підробленого документу, усвідомлюючи, що пред`явлення посвідчення водія дозволить йому керувати транспортним засобом, у період часу з лютого 2022 по липень 2023 року почав використовувати завідомо підроблений документ, а саме посвідчення водія серії НОМЕР_4 виданого 12.02.2022 року ТСЦ № 6341 на своє ім`я.

11.07.2023 року приблизно о 09 год. 40 хв., ОСОБА_7 , рухався по бульвару Б. Хмельницького в місті Харкові на автомобілі «ВАЗ» 21099, д.н.з. НОМЕР_5 , де біля будинку АДРЕСА_4 для перевірки документів. Після чого, ОСОБА_7 , достовірно знаючи, що у нього знаходиться при собі підроблений документ посвідчення водія, яке він не отримував у встановленому «Положенням про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами», діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, на законну вимогу працівників поліції пред`явив останнім, завідомо підроблений документ, а саме посвідчення водія серії НОМЕР_4 виданого 12.02.2022 року ТСЦ № 6341 на своє ім`я. Тим самим, ОСОБА_7 , використав, завідомо для нього підроблене вищевказане посвідчення водія. Не погодившись із вказаним вироком, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок скасувати в частині призначеного покарання, постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за частиною 5 статті 27 частиною 1 статті 358 КК України покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки; за частиною 4 статті 358 КК України покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень. На підставі частини 1 статті 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки. Апеляційні вимоги прокурор мотивує тим, що призначений судом штраф менше коштів, які ОСОБА_7 витратив на придбання завідомо неправдивого документу 7500 гривень. В подальшому, ОСОБА_7 більше півтора роки користувався підробленим посвідченням водія, що вказує на те, що обвинувачений не планував та не планує дотримуватися Правил дорожнього руху України. Призначене покарання, ближче до мінімального можливого, не відповідає меті виправлення засудженого та попередження вчинення нових правопорушень, є недостатнім, зважаючи на час та суму, які обвинувачений витратив задля уникнення проходження законної процедури отримання посвідчення водія. Крім того, прокурор наголошує на необхідності призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом. Посилається на можливість застосування такого виду додаткового покарання до особи, яка відповідного права не мала, враховуючи, що ОСОБА_7 керував засобом підвищеної небезпеки. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, думку обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційних вимог прокурора, перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковано правильно, висновки суду відносно фактичних обставин справи, колегія суддів на підставі статті 394 та частини 1 статті 404 КПК України, не перевіряє. Перевіряючи вирок в межах апеляційної скарги прокурора щодо правильності призначення покарання, судом апеляційної інстанції встановлено, що призначене судом покарання як окремо за частиною 5 статті 27, частиною 1 статті 358 КК України, так і за сукупністю кримінальних правопорушень не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, у зв`язку із чим вирок суду в частині призначеного покарання підлягає скасуванню. Частиною 1 статті 414 КПК України визначено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість. Відповідно частини 2 статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Згідно статті 65 КК України та роз`яснень, наведених в пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Суд апеляційної інстанції погоджується з апеляційними доводами прокурора в тій частині, що штраф у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1 700 гривень, не відповідає меті покарання, не є достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, враховуючи, що ОСОБА_7 вчинив дії з пособництва у підробленні офіційного документа (посвідчення водія) та отримав від невстановленої в ході досудового розслідування особи завідомо підроблений документ, а саме посвідчення водія серії НОМЕР_2 , за що заплатив грошові кошти в сумі 7500 гривень, для подальшого його використання. Призначення судом першої інстанції розміру штрафу, що є меншим, аніж сума коштів, сплачених ОСОБА_7 за підробку та отримання посвідчення водія, не є співмірним з тяжкістю кримінального правопорушення та обставинами його вчинення, з огляду на те, що обвинувачений віддав перевагу незаконному способу отримання підробленого посвідчення водія, сплативши 7500 гривень, замість отримання посвідчення водія у встановленому законодавством порядку. Зважаючи на суму коштів, яку ОСОБА_7 витратив задля придбання підробленого документа, розмір штрафу за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 27 частиною 1 статті 358 КК України не може бути меншим цієї суми. В іншому випадку, призначення штрафу в розмірі, наближеному до мінімального, суперечитиме положенням статті 50, 65 КК України, адже фактично призводить до почуття безкарності за вчинення кримінально-протиправного діяння, з огляду на встановлені судом обставини. Суд апеляційної інстанції приймає до уваги, що виходячи з вказаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Тільки з врахуванням та належним аналізом усіх цих обставин у своїй сукупності буде досягнуто необхідного балансу верховенства права та справедливості при вирішенні цього питання. Призначаючи ОСОБА_7 покарання як окремо за кожне кримінальне правопорушення, так і на підставі частини 1 статті 70 КК України, колегія суддів враховує обставини, що його пом`якшують - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, відсутність обставин, що обтяжують покарання. Щодо особи обвинуваченого, то ОСОБА_7 раніше не був судимий, суду апеляційної інстанції пояснив, що не працює, у зв`язку із труднощами працевлаштуватися в умовах воєнного стану, на обліку в наркологічному диспансері не перебуває, згідно повідомлення КНП «Міський психоневрологічний диспансер», ОСОБА_7 впродовж останніх п`яти років за медичною допомогою до закладу не звертався. З огляду на наведені дані про особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, повне визнання вини, колегія суддів не вбачає підстав для призначення штрафу в максимальному розмірі, передбаченому санкцією частини 1 статті 358 КК України, як про це просить прокурор в апеляційній скарзі. Суд апеляційної інстанції не погоджується також із вимогами прокурора щодо необхідності призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, виходячи з наступного. В контексті вимог про необхідність призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, прокурор посилається на висновки Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладені в постанові від 04.09.2023 у справі 702/301/20. У наведеній постанові Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду дійшла висновку про те, що особі, яку визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого відповідною частиною статей 286, 286-1 КК України, суд може призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами незалежно від того, чи мала така особа на момент вчинення кримінального правопорушення отримане у передбаченому законом порядку посвідчення на право керування транспортними засобами. Суд апеляційної інстанції відмічає, що в розглядуваній Об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду Верховного Суду ситуації особа, не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом, допустила порушення Правил дорожнього руху та враховуючи наслідки, що настали, вчинила кримінальне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 286 КК України. При цьому, санкції статтей 286, 286-1 КК України, окрім частини 2 статті 286 КК України, передбачають обов`язкове додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. Санкція частини 2 статті 286 КК України визначає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого. В даному кримінальному провадженні ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 5 статті 27 частиною 1 та частиною 4 статті 358 КК України, санкції яких, на відміну від санкції статтей 286, 286-1 КК України, не передбачають призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. Частиною 2 статті 55 КК України визначено, що позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткове покарання може бути призначене й у випадках, коли воно не передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за умови, що з урахуванням характеру кримінального правопорушення, вчиненого за посадою або у зв`язку із заняттям певною діяльністю, особи засудженого та інших обставин справи суд визнає за неможливе збереження за ним права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю. Виходячи зі змісту наведеної норми, враховуючи, що ОСОБА_7 в даному провадженні не обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення у сфері порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами, йому не ставиться в провину порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, що спричинило шкоду здоров`ю чи навіть смерть іншим особам, яке б за своїм характером вимагало необхідність призначення такого додаткового покарання, суд апеляційної інстанції не вбачає достатніх правових підстав для призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі викладеного, керуючись статтями 404, 407, 414, 418, 420 КПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25.10.2023 стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання та в цій частині ухвалити новий вирок.

Призначити ОСОБА_7

-за частиною 5 статті 27 частиною 1 статті 358 КК України покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 (вісім тисяч п`ятсот) гривень.

-за частиною 4 статті 358 КК України покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.

На підставі частини 1 статті 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 (вісім тисяч п`ятсот) гривень.

В решті вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25.10.2023 залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений до Касаційного Кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: