ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 564/1976/22

24 травня 2024 року

Костопільський районний суд Рівненської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Костопіль кримінальне провадження щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Полюхів, Перемишлянського району Львівської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого по АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, із вищою освітою, одруженого, директора ВАТ «Берестовецький спецкар`єр», пенсіонера, інваліда ІІ групи, раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.28, ч.2 ст.240, ч.1 ст.209 КК України,

за участі сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_3

захисників: ОСОБА_5 , ОСОБА_6

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 , будучи директором ВАТ «Берестовецький спецкар`єр» (, Рівненська обл., Рівненський (Костопільський) район, с. Берестовець, вул. Сидорова, 3), тобто являючись службовою особою юридичної особи приватного права, діючи за попередньою змовою групою осіб, з невстановленими досудовим розслідуванням особами, умисно, з корисливих мотивів та з метою власного матеріального збагачення, в порушення вимог п. 2- 5 «Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.05.2011 року №615, не маючи спеціального дозволу на користування надрами, необхідність якого передбачена ст.ст. 16, Ї9 Кодексу України про надра, керуючись єдиним злочинним умислом спрямованим на незаконне видобування корисних копалин загальнодержавного значення, у період часу з 20.05.2021 по 19.08.2021, точної дати та часу досудовим слідством не встановлено, за допомогою спеціальної техніки, до роботи на якій були залучені невстановлені в ході досудового розслідування особи, що не були обізнані в злочинних намірах ОСОБА_3 , на родовищі «Берестовецьке», загальною площею 108 га, що знаходиться на околиці с. Берестовець на території Головинської сільської ради Рівненського району Рівненської області, здійснив незаконний видобуток каміння базальту, загальним об`ємом 10155,8 куб.м., яке відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 12 грудня 1994 року №827 «Про затвердження переліку корисних копалин загальнодержавного та місцевого значення» віднесене до сировини для. облицювальних матеріалів (декоративного каміння) та є 8 корисною копалиною загальнодержавного значення.

В подальшому незаконно видобуті корисні копалини загальнодержавного значення - базальт, загальним об`ємом 10155,8 куб.м., ОСОБА_3 реалізував суб`єктам господарювання та фізичним особам за грошові кошти.

Тобто ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28, ч.2 ст.240 КК України, а саме: незаконне видобування корисних копалин загальнодержавного значення, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

Крім того, продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_3 , будучи директором ВАТ «Берестовецький спецкар`єр» (, Рівненська обл., Рівненський (Костопільський) район, с. Берестовець, вул. Сидорова, 3), тобто являючись службовою особою юридичної особи приватного права, діючи умисно, з корисливих мотивів, достовірно знаючи, що грошові кошти від реалізації незаконно видобутих корисних копалин загальнодержавного значення - сировини базальтової суб`єктам господарювання в загальній сумі 831533,56 грн. одержані ним злочинним шляхом, внаслідок суспільно небезпечного протиправного діяння, що передувало легалізації (відмиванню) доходів, з метою легалізації (відмиванню) таких доходів, у період часу з 04.09.2020 по 3 0.09.2021, точного часу та місця досудовим розслідуванням не встановлено, маючи доступ до банківського рахунку Товариства № НОМЕР_1 , відкритого в AT КБ «Приватбанк», забезпечив перерахування частини одержаних грошових коштів у розмірі 358533,56 грн. на рахунки інших юридичних осіб, а іншу частину грошових коштів в сумі 473000 грн. зняв готівкою та використав на власний розсуд, тобто вчинив дії щодо легалізації (відмивання) таких доходів.

Таким чином, своїми умисними протиправними діями, які виразилися у набутті, володінні, використанні та розпорядженні майном, щодо якого фактичні обставини свідчать про його одержання злочинним шляхом, у тому числі у здійснені фінансових операцій з коштами, одержаними внаслідок вчинення суспільно небезпечного протиправного діяння, що передувало легалізації (відмиванюю) доходів, а також вчиненні дій, спрямованих на приховування та маскування незаконного походження таких коштів та володіння ними, джерела їх походження і місцезнаходження, ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.209 КК України.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 повністю визнав себе винним у пред`явленому обвинуваченні, підтвердив викладені в обвинувальному акті обставини, у вчиненому щиро розкаявся .

Враховуючи те, що обвинувачений повністю визнав вину у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень та на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, за згодою учасників судового провадження, судом визнано недоцільним дослідження доказів по справі стосовно тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому судом з`ясовано, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, сумніву у добровільності та істинності їх позиції немає, а також їм зрозуміло, що вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Відповідно до цих вимог закону суд обмежив дослідження доказів допитом обвинуваченого та дослідженням тих матеріалів кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченої.

Оцінивши дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що в судовому засіданні вина обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28 ч.2 ст.240 КК України доведена, оскільки обвинувачений вчинив умисні дії, які виразилися у незаконному видобуванні корисних копалин загальнодержавного значення, вчинене за попередньою змовою групою осіб, і його дії вірно кваліфіковано за ч.2 ст.28 ч.2 ст.240 КК України.

Також суд вважає встановленим, що обвинувачений ОСОБА_3 набув, володів, використовував та розпоряджався майном, щодо якого фактичні обставини свідчать про його одержання злочинним шляхом, у тому числі у здійснені фінансових операцій з коштами, одержаними внаслідок вчинення суспільно небезпечного протиправного діяння, що передувало легалізації (відмиванюю) доходів, а також вчиненні дій, спрямованих на приховування та маскування незаконного походження таких коштів та володіння ними, джерела їх походження і місцезнаходження, а тому ці його дії суд кваліфікує за ч.1 ст.209 КК України, як легалізація (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом.

Згідно приписів ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до ст.65 КК України суд призначає покарання, яке є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даними про винну особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.

Обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , згідно зі ст.66 КК України, є щире каяття та активне сприяння у розкритті кримінального правопорушення.

Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченому, згідно зі ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Враховуючи сукупність обставини, що пом`якшують покарання і за міркуванням суду істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме визнання вини, щире каяття, а також приймаючи до уваги дані про особу обвинуваченого, який розкаявся у вчиненому та запевнив суд, що він усвідомив свою провину, особисте ставлення до вчиненого, суд рахує за вірне призначити міру покарання ОСОБА_3 в межах санкції статті, що передбачає відповідальність за кожне вчинене ним кримінальне правопорушення.

З урахуванням положень статті 55 КК України та з огляду на характер інкримінованих ОСОБА_3 діянь, які були вчинені ним під час реалізації адміністративно-господарських повноважень від імені суб`єкта господарювання - ВАТ "Берестовецький спецкар`єр", суд дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому за частиною першою статті 209 КК України, додаткового покарання у виді позбавлення його права обіймати посади, пов`язані з організаційно - розпорядчими та адміністративно - господарськими функціями, строком на один рік.

Суд також призначає ОСОБА_3 за частиною першою статті 209 КК України, додаткове покарання у виді конфіскації всього належного йому на праві власності майна, оскільки цей вид покарання прямо передбачений у санкції зазначеної статті.

Відповідно до частини першої статті 70 Кримінального кодексу України при сукупності злочинів суд, призначивши покарання (основне та додаткове) за кожний злочин окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Вирішуючи питання про те, який із передбачених статтею 70 Кримінального кодексу України принципів необхідно застосувати при призначенні остаточного покарання ОСОБА_3 за сукупністю злочинів (поглинення менш суворого покарання більш суворим або повного/часткового складання покарань), суд враховує те, що обвинувачений раніше не судимий, характеризується позитивно, а тому вважає за можливе застосувати принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Оскільки ОСОБА_3 призначено додаткове покарання у виді позбавлення його права обіймати посади, пов`язані з виконанням адміністративно-господарських функцій строком на один рік, що відповідно до санкцій частини першої статті 209 КК України , суд констатує можливість застосування принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим також до призначення також додаткового покарання за сукупністю злочинів (другий абзац пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання").

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

У даному випадку, на переконання суду, до ОСОБА_3 можуть бути застосовані положення ст.75 КК України, оскільки встановлені в ході судового розгляду обставини, зокрема, усвідомлення обвинуваченим своєї провини, щире каяття останнього, готовність відповідати за скоєне, позитивна характеристика особи, наявність онкологічного захворювання та інвалідності, з врахуванням думки прокурора про доцільність застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК України, є достатніми для висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

Крім того, суд вважає необхідним покласти на ОСОБА_3 обов`язки у відповідності до пунктів 1, 2 ч.1 ст. 76 КК України.

Що стосується додаткового покарання, передбаченого санкцією частини третьої статті 209 КК України у виді конфіскації майна, на переконання суду, ухвалення рішення про звільнення ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням, є підставою для не призначення йому додаткового покарання у виді конфіскації майна. Таке рішення суду прийнято з урахуванням абзацу третього пункту 19 постанови Пленумом Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003.

Згідно приписів ч.4 ст.174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Ухвалою слідчого судді Здолбунівського районного суду Рівненської області від 11.07.2022 року (справа №562/1384/22) на стадії досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000121 від 04.09.2020 накладено арешт з позбавленням права розпорядження автомобілем марки "SUBARU OUTBACK" 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , VIN-код НОМЕР_3 та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 28.10.2017.

Враховуючи, що у застосуванні арешту відпала потреба, тому арешт, накладений ухвалою слідчого судді Здолбунівського районного суду Рівненської області від 11.07.2022 року на автомобіль марки "SUBARU OUTBACK" 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , VIN-код НОМЕР_3 та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 від 28.10.2017, належить скасувати.

Цивільний позов до обвинуваченого в межах кримінального провадження не пред`являвся.

Процесуальні витрати та речові докази по кримінальному провадженню відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст.174, 369-371 КПК України, ст.50,65,66,67,70,75,76,77 суд

ЗАСУДИВ:

Визнати ОСОБА_3 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.28 ч.2 ст.240, ч.1 ст.209 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання:

- за ч.2 ст.28 ч.2 ст.240 КК України - 3 (три) роки позбавлення волі;

- за ч.1 ст.209 КК України - 4(чотири) роки позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади пов`язані із організаційно - розпорядчими та адміністративно - господарськими функціями на строк 1 (один) рік та з конфіскацією всього належного йому на праві приватної власності майна.

На підставі ч.1 ст.70 КК України призначити остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначити остаточну міру покарання у виді позбавлення волі строком - 4 (чотири) роки з позбавленням права обіймати посади пов`язані із організаційно - розпорядчими та адміністративно - господарськими функціями на строк 1 (один) рік та з конфіскацією всього належного йому на праві приватної власності майна.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік .

Додаткове покарання у виді конфіскації майна, згідно п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» та ст.77 КК України - не застосовувати.

Відповідно до пп. 1,2 ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_3 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Заходи забезпечення кримінального провадження до ОСОБА_3 не застосовувались.

Арешт майна, накладений у справі №562/1384/22 ухвалою слідчого судді Здолбунівського районного суду Рівненської області від 11.07.2022 року - скасувати.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Рівненського апеляційного суду через Костопільський районний суд протягом 30 днів з дня його проголошення .

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

СуддяОСОБА_1