ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/7057/23 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/802/24 Суддя доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

обвинуваченого - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 січня 2024 року, якою задоволено клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у кримінальному провадженні № 0001027 від 13.10.2023 року, за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного відносно ОСОБА_6 до 28 березня 2024 року включно.

Відповідно до ч.3 ст. 183 КПК України, одночасно визначено ОСОБА_6 розмір застави, з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст. 194 КПК України, у разі внесенні, які зазначені в ухвалі слідчого судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 14.10.2023 року по справі № 639/6005/23.

На зазначену ухвалу суду обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати та постановити нову ухвалу, якою змінити запобіжний захід стосовно нього на більш м`який, не пов`язаний з позбавленням волі, а саме на домашній арешт.

В обґрунтування апеляційної скарги обвинувачений зазначав, що ризики, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України, на які посилався прокурор, не підтверджуються будь-якими доказами та не були доведені прокурором в судовому засіданні в суді першої інстанції.

20.02.2024 року до канцелярії Харківського апеляційного суду надійшло клопотання прокурора ОСОБА_7 , який заперечуючи щодо задоволення апеляційної скарги, просив розглянути цю апеляційну скаргу без його участі. Також зазначив, що 13 лютого 2024 року вироком Жовтневого районного суду м. Харкова ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні злочину. Передбаченого ч.4 ст. 186 КК України у цьому кримінальному провадженні та йому було продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в ДУ «Харківський слідчий ізолятор» до набрання вироком законної сили.

Поряд з цим, в судове засідання в суд апеляційної інстанції захисник ОСОБА_8 не з`явився, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлявся належним чином, про що свідчать відомості телефонного повідомлення (арк. 24).

Поряд з цим в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_6 не заперечував розглядати його апеляційну скаргу без участі його захисника.

Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 422 та ч. 4 ст. 405 КПК України, неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду справи, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про можливість проведення розгляду без участі прокурора. Поряд з цим, враховуючи вимоги ст. 52 КПК України, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги без участі захисника, оскільки обвинувачений не заперечував щодо цього.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 , який підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та відомості, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

З матеріалів провадження вбачається, що в провадженні Жовтневого районного суду м. Харкова перебувало кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України.

29.01.2024 року прокурор у кримінальному провадженнізвернувся до суду першої інстанції з клопотанням про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 .

В обґрунтування клопотання прокурор посилався на продовження існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, тяжкість інкримінованого ОСОБА_6 злочину. Звертав увагу на відомості про особу обвинуваченого, а також зазначав про неможливість запобігання ризикам, передбаченим п.п. 1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою.

Вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції зазначив, що враховуючи відомості про особу обвинуваченого, тяжкість покарання, що йому загрожує в разі визнання його винним, інші обставини кримінального провадження, суд першої інстанції дійшов висновку, що на даній стадії кримінального провадження ризики здійснення обвинуваченим дій, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, які були підставою для обрання відносно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та на які посилався прокурор в клопотанні про продовження застосування запобіжного заходу, не зменшились настільки, що вже не могли би виправдовувати подальше тримання обвинуваченого під вартою, та жодний з інших, більш м`яких запобіжних заходів, не здатний запобігти вказаним ризикам. З метою забезпечення виконання покладених на обвинуваченого процесуальних обов`язків, попередження переховуванню від суду, незаконного впливу на потерпілого, свідків, вчинення інших кримінальних правопорушень, суд першої інстанції на даній стадії судового провадження вважав за доцільне продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного відносно ОСОБА_6 , на строк до 28.03.2024 року включно.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням вимог чинного та міжнародного законодавства.

Прокурор в судовому засіданні в суді першої інстанції довів, поза розумним сумнівом, наявність вищенаведених ризиків, а колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про продовження існування цих ризиків, які передбачені п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, а також вчиняти інші кримінальні правопорушення, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Згідно відомостей, що є наявними в матеріалах судового провадження, вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачуєтьсяу вчиненні умисного, тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі строком до 10 років. Крім того, обвинувачений може незаконно впливати на потерпілого та свідків. Також, матеріали провадження не містять фактичних відомостей про те, що ОСОБА_6 працевлаштований, що об`єктивно свідчить про відсутність у нього постійного джерела доходу, а також раніше неодноразово судимий, а тому є підстави вважати, що перебуваючи на свободі він може продовжувати свою злочинну діяльність, що унеможливлює запобігання ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням конкретних обставин вчинення злочину, який згідно обвинувачення інкримінуються ОСОБА_6 , а саме того, що він обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину проти власності, колегія суддів вважає, що у цьому судовому провадженні є наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства, а також окремих громадян.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_6 не одружений, дітей не має, офіційно не працевлаштований, а отже соціальних зв`язків та постійного джерела доходів він не має,раніше неодноразово судимий за корисливі злочини.

Отже, враховуючи вищенаведені відомості у колегії суддів не виникає сумнівів щодо обґрунтованості та доведеності ризиків, якими прокурор обґрунтовував в суді першої інстанції, необхідність продовження такого запобіжного заходу, тобто тримання ОСОБА_6 під вартою, оскільки на момент розгляду апеляційної скарги ризики, які існували на час обрання та продовження цього запобіжного заходу, не зменшилися, а їх доведеність об`єктивно вбачається з обставин кримінального провадження.

За таких обставин доводи сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки суперечать наявним у матеріалах провадження відомостям.

Крім того, доводи обвинуваченого щодо відсутності ризиків та вимога обрати інший більш м`який запобіжний захід є взаємовиключними, оскільки підставою для застосування запобіжного заходу, відповідно до вимог ст. 177 КПК України, є окрім іншого, наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Тобто без наявності ризиків не можна обирати будь-який запобіжний захід.

Отже, доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо необґрунтованості ухвали суду першої інстанції є безпідставними, оскільки судом було належним чином перевірено та досліджено докази, надані прокурором та стороною захисту, враховані докази, які вказують на обґрунтованість підозри, а також відомості, які характеризують особу обвинуваченого, його вік та сімейний стан. При цьому, висновки суду належним чином мотивовані та наведені обґрунтовані підстави для продовження щодо обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки у провадженні існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають усталеній практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а також не містять доводів, що не оцінювались слідчим суддею.

Отже, колегія суддів погоджується зі слушністю висновків суду першої інстанції щодо продовження існування раніше встановлених ризиків, а саме того, що ОСОБА_6 може переховуватись від органів досудового розслідування або суду, впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, а також вчиняти інші кримінальні правопорушення.

Поряд з цим належить взяти до уваги, що стосовно ОСОБА_6 у цьому ж кримінальному провадженні вже ухвалено вирок Жовтневим районним судом м. Харкова від 13 лютого 2024 року, відповідно до відомостей якого ОСОБА_9 було продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили.

За таких обставин, з огляду на значимі для цього провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції постановив рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких постановив відповідне рішення, що свідчить про належне дотримання вимог ст. 370 КПК України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає ухвалу слідчого судді обґрунтованою і підстав для її скасування, на цей час, за доводами апеляційної скарги не вбачає.

Керуючись ч.2 ст. 376,ст.ст. 392, 404, 405, 407 п.1 ч.3, 418, 419, 423 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 29 січня 2024 року- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий -

Судді :