Номер провадження: 11-сс/813/769/24
Справа № 521/6459/24 1-кс/521/1287/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.05.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м.Одеси від 25.04.2024 року про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою в кримінальному провадженні №0000234 від 28.03.2024 року, щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в смт. Ольшанське Миколаївського району Миколаївської області, громадянина України, неодруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

-27.05.2015 року Центральним районним судом м.Миколаєва за ч.1 ст.187, ч.1 ст.263 КК України до 4 років позбавлення волі, 19.04.2017 року звільнений від відбування покарання у зв`язку з заміною покарання на виправні роботи з утриманням 10 % заробітку в дохід держави,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.149 КК України,

встановив:

СВ ВП №3 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні №0000234 від 28.03.2024 року за підозрою ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.149 КК України, скоєного за наступних обставин.

Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_8 з корисливих мотивів, з метою одержання незаконних прибутків від експлуатації людей, яка полягала у примусовому втягненні у зайняття жебрацтвом, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх протиправних дій, зайнявся злочинною діяльністю, пов`язаною з пошуком, вербуванням, переміщенням осіб з уразливим станом, через збіг тяжких особистих, сімейних або інших обставин з метою їх експлуатації, яка полягала у примусовому втягненні у зайняття жебрацтвом.

На початку 2022 року ОСОБА_8 познайомився із ОСОБА_9 та у 2023 році із ОСОБА_10 з якими домовився про спільне вчинення злочину. Так спільними заходами вони підшукували та вербували відповідних людей з уразливим станом.

ОСОБА_8 підшукав та орендував для зайняття такою діяльністю будинок за адресою АДРЕСА_3 , в підвалі якого облаштував місце утримання потерпілих. Для вказаних цілей придбав і використовував транспортний засіб «БМВ 520» сірого кольору, державний номер НОМЕР_1 .

Органом досудового розслідування встановлено, що в кінці 2022 року, більш точного часу не встановлено, ОСОБА_8 знаходячись біля супермаркету «Копійка», який розташований за адресою м. Одеса, проспект Небесної Сотні, 65А, діючи умисно, відповідно до узгодженого разом із ОСОБА_9 та ОСОБА_10 плану, виконуючи пошук осіб для подальшого примусового втягнення у зайняття жебрацтвом, зустрів раніше незнайомого йому ОСОБА_11 , який на той час перебував в уразливому стані, внаслідок збігу тяжких життєвих обставин та знаходився на вулиці без визначеного місця проживання.

Усвідомлюючи, що ОСОБА_11 перебуває в уразливому стані, ОСОБА_8 запропонував йому проїхати до спеціально пристосованого для утримання потерпілих будинку за адресою: АДРЕСА_3 , на що останній погодився. Надалі ОСОБА_8 розуміючи, що ОСОБА_11 не має засобів для існування, тобто перебуває в уразливому стані, діючи шляхом обману, обіцяючи високий заробіток, погрожуючи подальшим розшуком та застосуванням тілесних ушкоджень у випадку спроби втечі, запропонував останньому зайнятися жебракуванням, на що ОСОБА_11 погодився.

У подальшому, ОСОБА_10 та ОСОБА_9 діючи відповідно до злочинного плану, за попередньою змовою із ОСОБА_8 в період часу з кінця 2022 року по жовтень 2023 року, зранку кожного дня розміщували потерпілого на місцях жебракування на території міста Одеси, а ввечері доставляли до місця утримання потерпілих за адресою АДРЕСА_3 .

Надалі ОСОБА_8 присвоював собі отримані від жебракування кошти, частину яких розподіляв між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , а іншу частину використовував для фінансування витрат, що були пов`язані із здійсненням злочинної діяльності, забезпеченням проживання потерпілих.

Таким чином, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , діючи за попередньою змовою один з одним в період часу з кінця 2022 року по жовтень 2023 року здійснювали експлуатацію ОСОБА_11 шляхом примусового втягнення його у зайняття жебрацтвом.

23.04.2024 року ОСОБА_8 затримано органом досудового розслідування в порядку ст.208 КПК України та того ж дня йому повідомлено про підозру у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.149 КК України, за кваліфікуючими ознаками: вербування, переміщення, переховування людини, вчинені з метою експлуатації, у виді примусового втягнення у зайняття жебрацтвом з використанням примусу, обману, уразливого стану потерпілого для отримання згоди на його експлуатацію, поєднані з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, погрозою застосування такого насильства, вчинені повторно.

25.04.2024 року слідчий СВ ВП №3 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_12 , за погодженням з прокурором Малиновської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_6 , звернувся до слідчого судді з клопотанням про застосування до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, строком на 60 діб, без визначення розміру застави.

Клопотання мотивоване тим, що в ході досудового розслідування кримінального провадження встановлено наявність ризиків, які обґрунтовують застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а саме: переховування підозрюваного від органу досудового розслідування; знищення, приховання або спотворення будь-якої із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; а також продовження вчинення інших кримінальних правопорушень.

Крім того, окремо захисником ОСОБА_7 подана скарга про незаконне затримання ОСОБА_8 , з порушенням порядку, визначеного КПК.

Ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 25.04.2024 року задоволено клопотання захисника ОСОБА_7 та об`єднано клопотання слідчого СВ ВП №3 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області, погоджене з прокурором Малиновської окружної прокуратури міста Одеси про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у відношенні ОСОБА_8 (справа №521/6459/24, провадження №1кс/1287/24) та скаргу адвоката ОСОБА_7 про незаконне затримання ОСОБА_8 (справа №521/6459/24; провадження №1кс/1295/24), в одне провадження, з присвоєнням єдиного реєстраційного номера (справа №521/6459/24, провадження №1кс/1287/24).

Оскарженою ухвалою слідчого судді частково задоволено клопотання слідчого та до підозрюваного ОСОБА_8 застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою, строком на 58 днів, в межах строку досудового розслідування, до 22.06.2024 року, із визначенням альтернативного запобіжного заходу у виді застави в розмірі 120 (сто двадцять) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 363360 (триста шістдесят три тисячі триста шістдесят) грн., з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, у разі внесення застави.

Цією ж ухвалою відмовлено в задоволенні скарги захисника ОСОБА_7 на незаконне затримання.

Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя послався на обґрунтованість підозри та доведеність існування ризиків: переховування від органу досудового розслідування; незаконного впливу на потерпілого та свідків у кримінальному провадженні. Врахувавши вагомість наявних доказів про підозру ОСОБА_8 у вчиненні злочину, тяжкість покарання, яке загрожує останньому у разі визнання його винуватим, особу підозрюваного, слідчий суддя дійшов висновку про необхідність застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, без визначення розміру застави.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді захисник ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, просить скасувати її, визнати незаконним затримання та негайно звільнити ОСОБА_8 з-під варти, відмовити в задоволенні клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення застави.

Захисник вказує, що затримання ОСОБА_8 є незаконним, оскільки в іншому кримінальному провадженні він вніс заставу, покладені на нього обов`язки не порушував, з?являвся на виклики, тому в органу досудового розслідування не було підстав для його затримання в порядку ст.615 КПК. Крім того, захисник зазначає про недоведеність ризиків, не врахування слідчим суддею особи підозрюваного, який має на утриманні дитину та непрацездатну матір, а також не враховано стан здоров?я підозрюваного.

Захисник також зазначає, що у разі встановлення апеляційним судом підстав для застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, просить зменшити розмір застави у виді 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб що становить 242240 грн.

Іншими учасниками кримінального провадження ухвала слідчого судді оскаржена не була.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21.05.2024 року за клопотанням захисника ОСОБА_7 розгляд апеляційної скарги визначено провести в режимі відео конференції між Одеським апеляційним судом та ДУ «Одеський слідчий ізолятор» за участю підозрюваного ОСОБА_8 о 14:30 год. 22.05.2024 року.

Однак, в означену дату та час відео конференційний зв?язок з ДУ «Одеський слідчий ізолятор» не вдалося здійснити з технічних причин. Захисник ОСОБА_7 не наполягала на участі підозрюваного ОСОБА_8 в судовому засіданні, вважала можливим провести розгляд без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача; пояснення захисника, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити; думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги; дослідивши матеріали судового та кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України (далі КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Питання, які слідчий суддя повинен вирішити при застосуванні відносно особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою визначені змістом ст.ст. 177, 178, 183 КПК.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може перешкоджати кримінальному провадженню чи вчинити інше правопорушення.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК та практики Європейського суду з прав людини, крім наявності вищезазначених обставин, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного перегляду оскарженої ухвали встановлено, що слідчий суддя дотримався вказаних вимог закону при розгляді клопотання про застосування до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Прийняте рішення слідчий суддя мотивував наявністю обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.149 КК України, врахував суспільно-небезпечний характер, тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваному в разі визнання його винуватим, дані про особу підозрюваного. Також слідчий суддя врахував наявність ризиків, які дають підстави вважати, що підозрюваний, перебуваючи на свободі, може переховуватись від органу досудового розслідування та суду, а також вчинити незаконний вплив на потерпілого та свідків у кримінальному провадженні.

З викладеного вбачається, що слідчий суддя, приймаючи рішення про доцільність застосування до ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування такого запобіжного заходу та обґрунтовано дійшов висновку про необхідність задоволення клопотання, в зв`язку з відсутністю достатніх стримуючих факторів, які б дозволили менш суворим запобіжним заходам дієво запобігти ризикам, доведеним слідчим і прокурором.

Відповідно до практики ЄСПЛ, для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри, оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності, доведення чи не доведення винуватості особи, що здійснюється судом при ухваленні вироку, а з метою визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Апеляційний суд наголошує, що на даній стадії кримінального провадження, судом не встановлюється винуватість чи не винуватість ОСОБА_8 у скоєнні злочину, а лише вирішується питання про обґрунтованість підозри та наявність ризиків для обрання відповідного запобіжного заходу, а тому суд не може давати оцінку допустимості та належності доказів, оскільки справа не розглядається судом по суті пред`явленого обвинувачення.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до положень ч.2 ст.94 КПК, жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі докази в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою у відповідності до положень ч.1 ст.94 КПК.

Відповідно до ст.ст. 89, 94 КПК, оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті.

Докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження, зокрема копії: протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 28.03.2024 року; протоколів пред`явлення особи для впізнання від 29.03.2024 року; висновку експерта за результатами проведення судово-психологічної експертизи №262 від 01.04.2024 року; протоколу про результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії аудіо-, відео контроль особи від 08.02.2024 року; та інші документи, здобуті у ході досудового розслідування кримінального провадження; вказують на те, що на даній стадії досудового розслідування існує обґрунтована підозра причетності ОСОБА_8 до вчинення інкримінованого йому злочину.

Дослідивши долучені до клопотання слідчого докази, апеляційний суд дійшов висновку, що підстав передбачених ст.87 КПК для визнання цих доказів недопустимими, не встановлено та стороною захисту щодо існування таких підстав відомостей не надано.

Таким чином, долучені до клопотання слідчого докази, є такими, що вказують на наявність обставин та відомостей, які можуть переконати суд та неупередженого спостерігача, що підозрюваний ОСОБА_8 можливо вчинив інкримінований йому злочин: вербування, переміщення, переховування людини, вчинені з метою експлуатації, у виді примусового втягнення у зайняття жебрацтвом з використанням примусу, обману, уразливого стану потерпілого для отримання згоди на його експлуатацію, поєднані з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, погрозою застосування такого насильства, вчинені повторно. Ці докази, на даній стадії досудового розслідування, є достатніми для висновку, що підозра не є вочевидь необґрунтованою та відповідає стандарту переконання «обґрунтована підозра».

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч.ч. 1, 2 ст.177 КПК.

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій.

При цьому, КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваного кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки підозрюваного та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, СПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Обставини даного кримінального провадження, на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що ОСОБА_8 , розуміючи можливість призначення суворого покарання, яке йому загрожує у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження, може здійснити спроби переховування від органу досудового розслідування чи суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

При встановленні наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК - впливу на потерпілого та свідків в даному кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК.

Оскільки покази потерпілого та свідків, які станом на даний час ще не допитані в судовому засіданні, мають істотне значення для проведення повного, всебічного та неупередженого досудового розслідування, перебуваючи на свободі, підозрюваний може здійснювати незаконний вплив на потерпілого та свідків, схиляючи їх до зміни показів в рамках даного кримінального провадження, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Також слідчим суддею при встановленні наявності ризику незаконного впливу підозрюваного на потерпілого та свідків у кримінальному провадженні вірно враховано, що потерпілий ОСОБА_11 відноситься до вразливої соціальної групи, оскільки в силу тих чи інших обставин не має житла, майна, загально-необхідних мінімальних матеріальних цінностей, не має роботи, сім?ї та близьких осіб, які б змогли надати йому допомогу. Слідчим суддею вірно враховано, що оскільки ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні насилля над вказаною особою, а також ту обставину, що сам потерпілий не здатний протистояти незаконним діям з боку підозрюваного, існує ризик можливого незаконного впливу ОСОБА_8 на потерпілого. Враховуючи, що свідки у кримінальному провадженні також з числа малозабезпечених осіб, слідчий суддя вірно встановив існування загрози незаконного впливу на них, з метою викривити обставини на користь ОСОБА_8 .

Таким чином, доводи захисника про недоведеність ризиків є безпідставними.

Що стосується тверджень захисника про не доведеність інших ризиків, зокрема знищення доказів у кримінальному провадженні, перешкоджання іншим чином у кримінальному провадженні, вчинення інших злочинів підозрюваним, то колегія суддів звертає увагу захисника, що вказані ризики не були встановлені слідчим суддею та не вказувались в оскарженій ухвалі, хоча сторона обвинувачення в клопотанні й посилалась на них.

Застосувавши до підозрюваного запобіжний захід у виді тримання під вартою, слідчий суддя з достатньою повнотою мотивував своє рішення щодо визначення застави, як альтернативного запобіжного заходу.

Частиною 5 статті 182 КПК визначено межі розмірів застави в залежності від тяжкості вчинених злочинів, а також передбачено щодо особи, підозрюваної у вчиненні особливо тяжкого злочину розмір застави у межах від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Слідчий суддя правильно врахував обставини та тяжкість інкримінованого злочину, особу підозрюваного, його роль як організатора у кримінальному правопорушенні, відсутність у нього стійких соціальних зв`язків, роботи, та встановив заставу у розмірі 120 (сто двадцять) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, у розмірі 363360 (триста шістдесят три тисячі триста шістдесят) грн., яка відповідає приписам ст.182 КПК, а також поклав на підозрюваного обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України.

Доводи захисника про можливість зменшення підозрюваному розміру застави, колегія суддів визнає безпідставними.

На думку апеляційного суду, з урахуванням особи підозрюваного, конкретних обставин кримінального провадження та висунутої підозри у скоєнні особливо тяжкого злочину, визначений слідчим суддею розмір застави є достатнім і прийнятним також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати кримінальному провадженню.

При розгляді клопотання слідчого про застосування до підозрюваного запобіжного заходу, слідчим суддею одночасно розглядалась скарга захисника ОСОБА_7 про незаконне затримання підозрюваного ОСОБА_8 .

Слідчим суддею встановлено, що основним доводом захисника було те, що ОСОБА_8 є обвинуваченим за іншим кримінальним провадженням та стосовно нього вже було обрано запобіжний захід у виді застави, обов`язки за яким він не порушував, тому захисник вважає про відсутність підстав для його затримання.

Проте, як вірно встановлено слідчим суддею, затримання ОСОБА_8 відбулося по іншому кримінальному провадженню, за інших обставин, та з іншими можливими ризиками.

Слідчим суддею вірно враховано, що поведінка ОСОБА_8 під час досудового розслідування та судового провадження в іншому кримінальному провадженні може враховуватись слідчим суддею в якості загальної характеристики особи, однак не може бути точним свідченням належної процесуальної поведінки в новому кримінальному провадженні.

Доводи захисника про те, що до ОСОБА_8 має дитину, матір, не спростовують наявності встановлених та існуючих на початковій стадії досудового розслідування ризиків у кримінальному провадженні.

Стосовно посилань сторони захисту на незадовільний стан здоров?я підозрюваного колегія суддів звертає увагу, що відповідних медичних документів, які свідчать про неможливість підозрюваного ОСОБА_8 утримуватись під вартою, ні слідчому судді, ні апеляційному суду не надано.

Таким чином матеріали справи не містять даних про застереження, які б унеможливлювали перебування підозрюваного під вартою за станом здоров`я.

Апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання підозрюваного під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.199 КПК, в тому числі і з урахуванням результатів досудового розслідування.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд вважає, що висновок слідчого судді про існування достатніх підстав для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою відповідає вимогам кримінального процесуального закону, ґрунтується на матеріалах справи, а дані про особу підозрюваного і сама підозра у вчиненні особливо тяжкого злочину, дають достатні підстави вважати, що на даний час дійсно існують зазначені слідчим суддею ризики, які виправдовують тримання підозрюваного під вартою.

За наведених обставин апеляційний суд приходить до висновку про неспроможність доводів захисника стосовно незаконності оскарженої ухвали, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала слідчого судді - залишенню без змін.

Разом з тим, колегією суддів виявлена описка, допущена слідчим суддею у резолютивній частині оскарженої ухвали, яка потребує виправлення.

Зокрема, слідчим суддею вказано, що строк дії ухвали слідчого судді становить 58 (п`ятдесят вісім) днів, в межах строку досудового розслідування і обчислюється з моменту затримання, тобто з 23.04.2024 року.

Проте, одночасно, слідчий суддя зазначив, що ухвала про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою припиняє свою дію 22.06.2024 року.

Однак, якщо рахувати 58 (п`ятдесят вісім) днів з 23.04.2024 року, тобто з дати затримання особи, то строк мав би спливати 19.06.2024 року, що свідчить до допущену слідчим суддею описку. З огляду на вказані обставини, колегія суддів вважає за необхідне рекомендувати слідчому судді виправити допущену технічну описку в резолютивній частині тексту оскарженої ухвали щодо дати закінчення строку дії запобіжного заходу.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 376, 404, 405, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 25.04.2024 року, якою підозрюваному ОСОБА_8 , в кримінальному провадженні №0000234 від 28.03.2024 року, застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою залишити без змін.

Рекомендувати слідчому судді Малиновського районного суду м. Одеси виправити описку в резолютивній частині ухвали щодо дати закінчення строку дії запобіжного заходу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4