справа № 619/4552/24
провадження № 1-кп/619/342/24
ВИРОК

іменем України

04 липня 2024 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши в залі суду в м. Дергачі у порядку спрощеного провадження без проведення судового розгляду в судовому засіданні, кримінальне провадження №0001591по обвинуваченню:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Прудянка, Дергачівського району Харківської області, громадянки України, офіційно не працевлаштованої, раніше не судимої, заміжня, має на утриманні трьох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 та фактично мешкаюча за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.111-1 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

Судом встановлено, що Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан на всій території України.

Воєнний стан неодноразово продовжувався указами Президента України, в останній раз Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 06.05.2024 № 271/2024 строк дії воєнного стану в Україні продовжується з 05 години 30 хвилин 14.05.2024 строком на 90 діб.

Законом України від 08.05.2024 № 3584-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» затверджено зазначений Указ.

Після незаконного вторгнення на територію України та окупації частини території України, представниками збройних сил та інших державних органів російської федерації створено незаконні органи влади та окупаційні адміністрації, зокрема на території Харківського району Харківської області.

В ході досудового розслідування встановлено, що після незаконного вторгнення на територію України збройних сил російської федерації та окупації території смт Козача Лопань Харківського району Харківської області, тобто після 24.02.2022, у громадянки України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виник прямий умисел, направлений на колабораційну діяльність з державою-агресором російською федерацією, а саме на добровільне зайняття громадянином України посади, не пов`язаної з виконанням організаційно - розпорядчих та адміністративно - господарських функцій у незаконному органі влади, створеному на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора.

З цією метою, ОСОБА_3 , у квітні місяці 2022 року, більш точного часу та дати органом дізнання не встановлено перебуваючи на території тимчасово окупованого смт Козача Лопань Харківського району Харківської області, діючи умисно та усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, реалізуючи свій раніше виниклий кримінальний протиправний умисел, добровільно зайняла посаду, не пов`язану з виконанням організаційно - розпорядчих та адміністративно-господарських функцій у незаконному органі влади, створеному на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора, а саме посаду «инспектора отдела внутренней политики Временной гражданской администрации Харьковского района Харьковской области» з посадовим окладом у розмірі 25000 (двадцять п`ять тисяч) російських рублів.

Після чого, з квітня місяця 2022 року по 10 вересня 2022 року, більш точний час у ході досудового розслідування встановити не виявилось можливим, ОСОБА_3 , виконувала покладені на неї обов`язки за адресою: АДРЕСА_1 , в тому числі, займалася видачею гуманітарної допомоги.

Своїми умисними протиправними діями ОСОБА_3 скоїла кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.111-1 КК України, тобто у колабораційній діяльності, а саме у добровільному зайнятті громадянином України посади, не пов`язаної з виконанням організаційно - розпорядчих та адміністративно - господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора.

Прокурор звернувся до суду з клопотанням про розгляд кримінального проступку у спрощеному порядку без проведення судового розгляду в судовому засіданні.

Крім того, до обвинувального акту додано письмову згоду, яка складена за участі захисника ОСОБА_7 , згідно змісту якої, ОСОБА_3 беззаперечно визнає свою винуватість у вчиненні інкримінованого кримінального проступку, ознайомлений з обмеженням права на апеляційне оскарження, не оспорює встановлені досудовим розслідуванням обставини і згодна на розгляд обвинувального акту у спрощеному порядку.

Частиною 2 статті 12 КК України визначено, що кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Відповідно до положень ч.2 ст.12 КК України кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 є кримінальним проступком.

Частиною 1 статті 381 КПК України визначено, що суд розглядає обвинувальний акт щодо вчинення кримінального проступку без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження, якщо обвинувачений не оспорює встановлені під час дізнання обставини і згоден з розглядом обвинувального акта за його відсутності, а потерпілий не заперечує проти такого розгляду.

Відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно ч.2 ст.4 КК України, злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Статтею 5 КК України визначено, що закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що обвинувальний акт підлягає розгляду в порядку, передбаченому ч.2 ст.381, ч.1 ст.382 КПК України, без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження.

Таким чином, суд дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_3 у вчиненні вищезазначеного кримінального правопорушення, його дії правильно кваліфіковані за ч.2 ст.111-1 КК України, тобто у колабораційній діяльності, а саме у добровільному зайнятті громадянином України посади, не пов`язаної з виконанням організаційно - розпорядчих та адміністративно - господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора.

При вирішенні питання про призначення покарання, суд, відповідно до ст.ст.65-67 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винної та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, Верховний Суд у постанові від 30 жовтня 2018 року у справі №559/1037/16-к (провадження № 51-3612км18) вказав, що основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім. Щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.66 КК України щире каяття обвинуваченого визнається судом обставиною, яка пом`якшують його покарання.

Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Вивченням даних про особу ОСОБА_3 встановлено, що вона раніше не судима, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо,має на утриманні трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 "Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання суд в кожному випадку і щодо кожного засудженого, який визнається винним у вчиненні злочину, повинен дотримуватися вимог ст. 65 КК України, а саме: враховувати характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, особу засудженого та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, оскільки саме через останні реалізується принцип законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначене судом покарання повинно бути достатнім, для виправлення засуджених і попередження здійснення ними нових кримінальних правопорушень".

Визначаючи вид та міру покарання суд керується положеннями частини 2 статті 50 КК України, відповідно до якої покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Враховуючи вищевикладене відповідно до зазначеної норми Закону суд призначає більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений кримінального правопорушення лише у разі якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення ним нових кримінальній правопорушень.

Так, в справі "Скополла проти Італії" від 17.09.2009, суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Так, санкція ч.2 ст.111-1 КК України передбачає такі види покарання: позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю з конфіскацією майна або без такої. На думку суду, обвинуваченій, ОСОБА_3 , варто призначити покарання у виді позбавлення права обіймати посади в органах державної влади, органах місцевого самоврядування та в органах, що надають публічні послуги. Саме таке покарання є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження скоєння нею нових кримінальних правопорушень.

Що стосується додаткового покарання у виді конфіскації майна, суд виходить з наступного.

Статтями 51 та 52 КК України встановлено, що одним із додаткових покарань, яке може бути застосовано до осіб, визнаних винними у кримінальних правопорушень, є конфіскація майна.

Санкція ч. 2 ст. 111-1 КК України передбачає можливість застосування додаткового покарання у виді конфіскацією майна.

Покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого (ч. 1 ст. 59 КК України).

Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу (ч. 2 ст. 59 КК України).

Таким чином, враховуючи, що покарання у виді конфіскації майна санкцією ч. 2 ст. 111-1 КК України встановлене як додаткове факультативне покарання, суд приходить до висновку про можливість не застосовувати його відносно ОСОБА_3 , враховуючи обставини кримінального провадження, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до кримінальних проступків, дані про особу ОСОБА_3 , її відношення до вчиненого кримінального правопорушення та наявність на її утриманні трьох неповнолітніх дітей.

Такий висновок узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним («Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року).

Міра запобіжного заходу відносно обвинуваченої ОСОБА_3 не обиралась.

Процесуальні витрати відсутні, цивільний позов не заявлявся.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 368-371, 373-376, 381-382 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватою у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.111-1 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення права обіймати посади в органах державної влади, органах місцевого самоврядування та в органах, що надають публічні послуги строком на 10 (десять) років, без конфіскації майна.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Документи, приєднані до матеріалів кримінального провадження - після набрання вироком законної сили залишити в матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Дергачівський районний суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня отримання копії вироку.

У відповідності до ч.1 ст.394 КПК України вирок суду першої інстанції, ухвалений за результатами спрощеного провадження в порядку, передбаченому статтями 381 та 382 цього Кодексу, не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку за результатами розгляду обвинувального акту щодо вчинення кримінального проступку не пізніше дня, наступного за днем його ухвалення, надіслати учасникам судового провадження.

Суддя ОСОБА_1