ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 761/10306/15-к

провадження № 51-5949км20

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального

суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового

засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

засудженого ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 5 червня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 6 грудня 2022 року та захисника ОСОБА_6 на вищевказану ухвалу апеляційного суду, у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0012208, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Сотниківка Яготинського району Київської області, без постійного місця проживання, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого за вироком Апеляційного суду м. Києва від 15 жовтня 2003 року за пунктами 4, 12 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років, та вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 16 грудня 2015 року за ч. 2 ст. 15 і ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки (покарання відбув),

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 13 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 185 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 5 червня 2019 року ОСОБА_7 засуджено за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді довічного позбавлення волі. За ч. 1 ст. 185 КК ОСОБА_7 виправдано, у зв`язку з недоведеністю, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому він обвинувачується.

Згідно з вироком суду, наприкінці ІНФОРМАЦІЯ_2 приблизно о 22:00 ОСОБА_7 , будучи особою, яка раніше вчиняла умисне вбивство, перебуваючи в гостях у ОСОБА_8 за місцем його проживання - в облаштованому під житло гаражі (АДРЕСА_2 ), вживаючи спільно з останнім алкогольні напої, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті особистих неприязних відносин, які склалися після конфлікту з потерпілим, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на його вбивство, взяв зі столу ніж і завдав ОСОБА_8 численних ударів у різні частини тіла, спричинивши тяжкі тілесні ушкодження, від яких останній помер.

Також згідно з обвинуваченням, наступного дня після вчинення вбивства ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , достовірно знаючи, що на місці вчинення вбивства продовжує перебувати майно потерпілого, скориставшись наявним ключем, відчинив навісний замок вхідних дверей вищевказаного гаража, звідки таємно викрав мобільний телефон вартістю 350 грн, після чого з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд.

Київський апеляційний суд ухвалою від 14 вересня 2020 року скасував вирок районного суду в частині визнання ОСОБА_7 винним і засудження за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК, а кримінальне провадження в цій частині на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК закрив, у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення його винуватості в суді та вичерпанням можливості їх отримати.

Верховний Суд постановою від 17 березня 2021 року скасував вищезазначену ухвалу і призначив новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Апеляційний суд ухвалою від 6 грудня 2022 року залишив без задоволення апеляційні скарги засудженого та його захисника, а вирок районного суду щодо ОСОБА_7 - без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповноту судового розгляду, просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Засуджений стверджує, він не винуватий у вчиненні інкримінованого злочину, а докази на підтвердження протилежного відсутні. Відтак, вирок суду є незаконним, необґрунтованим та несправедливим. Вказує, що у кримінальному провадженні не було досліджено всі обставини, з`ясування яких має істотне значення для ухвалення законного рішення, не було опитано свідків, експертів, спеціалістів тощо. Стверджує, що на нього здійснювався тиск з боку правоохоронних органів з метою змусити визнати винуватість, однак його скарги на такі дії залишились без відповідного реагування. Крім того зазначає, що під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження було порушено право на захист, його не було ознайомлено з матеріалами кримінального провадження та несвоєчасно вручено копію вироку.

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. На думку захисника, рішення апеляційного суду є незаконним і необґрунтованим, оскільки судом не було перевірено доводи щодо безпідставного засудження ОСОБА_7 за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК, а також інші доводи. При цьому, всупереч вимог ч. 3 ст. 404 КПК, суд лише частково дослідив докази та безпідставно погодився з їх оцінкою, наданою місцевим судом. Також, апеляційний суд при новому розгляді в порушення вимог ч. 2 ст. 439 КПК не виконав вказівки Верховного Суду, оскільки не перевірив доводів щодо застосування недозволених методів слідства відносно ОСОБА_7 . Враховуючи викладене, апеляційний розгляд відбувся формально, без належної перевірки доводів сторони захисту, а тому його рішення не відповідає вимогам ст. 419 КПК і підлягає скасуванню.

Позиції учасників судового провадження

Засуджений та його захисник підтримали касаційні скарги і просили їх задовольнити. Прокурор частково підтримав касаційні скарги, просив скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Обставини щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 410 та 411 КПК та на які є посилання в касаційній скарзі засудженого, не є відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 КПК предметом дослідження та перевірки касаційним судом.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 439 КПК вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що постановою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 17 березня 2021 року скасовано ухвалу Київського апеляційного суду від 14 вересня 2020 року та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Як вбачається зі змісту постанови Верховного Суду, підставами для скасування попередньої ухвали апеляційного суду стало те, що цей суд залишив поза увагою доводи засудженого про застосування щодо нього недозволених методів слідства та не забезпечив проведення відповідної перевірки вказаних тверджень ОСОБА_7 в установлений законом спосіб, що суперечить усталеній практиці Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях у контексті ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, неодноразово наголошував на необхідності проведення ефективного офіційного розслідування скарг особи про те, що вона була піддана поганому поводженню зі сторони суб`єктів владних повноважень.

Зокрема, Верховний Суд звернув увагу на те, що засуджений ОСОБА_7 під час проведення слідчого експерименту на місці події розповів про обставини вчинення злочину та продемонстрував, яким чином він завдав одного удару ножем потерпілому ОСОБА_8 . Проте, у суді ОСОБА_7 спростував свої показання, надані ним під час досудового розслідування, а саме під час проведення слідчого експерименту, вказав, що вини своєї не визнає та заперечив свою причетність до вчиненого. За його словами, зізнавальні показання під час вказаної слідчої дії він надав лише через застосування до нього недозволених методів слідства з боку працівників міліції.

З урахуванням вищенаведеного, а також тієї обставини, що ОСОБА_7 у судовому засіданні заперечував свою причетність до вчинення злочину і вказував про застосування до нього недозволених методів слідства, Суд дійшов висновку, що перевірка таких доводів засудженого набуває вирішального значення для оцінки протоколу слідчого експерименту від 8 листопада 2014 року, проведеного за участю ОСОБА_7 , як доказу на предмет допустимості у цьому кримінальному провадженні. Таким чином, нездійснення належної перевірки заяви ОСОБА_7 щодо незаконних методів слідства свідчить про незабезпечення реалізації права особи, як процесуальних гарантій справедливого судового розгляду та кримінального провадження в цілому.

Водночас, з системного аналізу кримінального процесуального закону випливає, що висновки та вказівки суду касаційної інстанції для судів першої та апеляційної інстанції є імперативом.

При цьому, формулюючи правові висновки та вказівки для суду, що буде здійснювати новий розгляд справи після скасування судового рішення судом касаційної інстанції, Верховний Суд передбачає вплив такого висновку на майбутнє правозастосування. У цьому контексті Верховний Суд діє з принципу «Lex de futuro, judex de praetetito» («Закон (працює) на майбутнє, суддя (розглядає) минуле»), оскільки касаційній суд не тільки розглядає так зване «минуле», щоб вирішити конкретну справу, але і своїми правовими висновками, які мають прецедентний характер, визначає так зване «майбутнє».

Отже, завдання, яке ставилося перед судом апеляційної інстанції касаційним судом, полягало в тому, щоб перевірити належним чином доводи засудженого ОСОБА_7 щодо застосування до нього недозволених методів досудового розслідування.

Проте, під час повторного розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7 суд апеляційної інстанції, всупереч вимогам ч. 2 ст. 439 КПК, вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку щодо забезпечення перевірки заяви про застосування недозволених методів шляхом проведення уповноваженим органом офіційного розслідування щодо можливих порушень прав людини, гарантованих статтями 27, 28 Конституції України, не виконав.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що засуджений ОСОБА_7 неодноразово вказував про застосування відносно нього заходів фізичного та психічного впливу правоохоронними органами, про що він зазначав у своїх заявах та клопотаннях, які були залишені без належного реагування відповідними органами.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції, спростовуючи зазначені доводи в своєму рішенні, обмежився твердженням про наявність у матеріалах справи листа заступника керівника Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Києві ОСОБА_9 , з якого убачається, що Територіальним управлінням ДБР було перевірено вказані доводи, проте об`єктивних даних, які б свідчили про вчинення відносно ОСОБА_7 кримінального правопорушення не встановлено, у зв`язку з чим відсутні підстави для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Проте, з наведеним висновком колегія суддів погодиться не може з огляду на наступне.

Так, ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод беззастережно забороняє катування та нелюдське чи таке, що принижує гідність, поводження.

Водночас, виходячи зі змісту ст. 3 Конвенції, за обставин, коли особа висуває небезпідставну скаргу на жорстоке поводження з нею, а саме застосування недозволених методів під час проведення слідства, у поєднанні із загальним обов`язком держави за ст. 1 Конвенції, слід провести ефективне офіційне розслідування. Це означає, що таке розслідування повинно бути ретельним, а органи влади завжди повинні добросовісно намагатися з`ясувати те, що трапилось, та не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки, а тим більше обґрунтовувати ними свої рішення (правова позиція ЄСПЛ, викладена в рішеннях у справах «Яременко проти України» (п. 57 рішення від 12 червня 2008 року), «Вергельський проти України» (п. 97 рішення від 12 березня 2009 року), «Олексій Михайлович Захарків проти України» (рішення від 24 червня 2010 року), «Нечипорук і Йонкало проти України» (рішення від 21 і квітня 2011 року).

Відповідно до п. 1 ст. 46 Європейської конвенції з прав людини та ст. 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» рішення Європейського суду з прав людини є обов`язковими для виконання Україною.

Згідно з практикою Європейського суду допустимість як доказів свідчень, отриманих за допомогою катувань, з метою встановлення відповідних фактів у кримінальному провадженні зводить нанівець саму суть права обвинуваченого не свідчити проти себе та призводить до несправедливості кримінального провадження в цілому.

Забезпечення перевірки заяви про застосування недозволених методів шляхом проведення уповноваженим органом офіційного розслідування щодо можливих порушень прав людини, гарантованих статтями 27, 28 Конституції України, є обов`язковим, що і не було дотримано судом апеляційної інстанції під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7 .

Разом з цим, як убачається з матеріалів кримінального провадження, процесуального рішення уповноваженим органом за наслідками розгляду заяви ОСОБА_7 щодо застосування до нього недозволених методів під час досудового розслідування прийнято не було.

В матеріалах справи наявний лише лист заступника керівника Другого слідчого відділу Територіального управління ДБР у м. Києві, з якого убачається, що об`єктивних даних, які б свідчили про вчинення кримінального правопорушення відносно ОСОБА_7 на даний час не встановлено, у зв`язку з чим відсутні підстави для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

При цьому, дані про те, що в межах перевірки заяви засудженого, останнього або інших осіб було допитано, у відповіді ДБР відсутні, що свідчить про те, що доводи ОСОБА_7 про застосування до нього незаконних методів розслідування залишились без належної перевірки та реагування, що може призвести до несправедливості кримінального провадження в цілому.

Отже, зважаючи на те, що перевірка доводів засудженого щодо незаконних методів досудового розслідування має суттєве значення і формальний підхід до перевірки таких тверджень є неприпустимим, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційний суд належним чином не перевірив доводів засудженого ОСОБА_7 про застосування до нього незаконних методів розслідування в установлений законом спосіб, що суперечить усталеній практиці Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях у контексті ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод неодноразово наголошував на необхідності проведення ефективного офіційного розслідування скарг особи про те, що вона була піддана поганому поводженню зі сторони суб`єктів владних повноважень.

Тобто, у порушення вимог ч. 2 ст. 439 КПК суд апеляційної інстанції не виконав вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, чим допустив порушення вимог кримінального процесуального закону, яке, відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК, слід визнати істотним, оскільки воно перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Таким чином, ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_7 у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону підлягає скасуванню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК, з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції. Враховуючи вимоги та доводи касаційних скарг сторони захисту, вони підлягають до часткового задоволення.

Під час нового розгляду справи апеляційному суду слід врахувати наведене, ретельно, використовуючи усі процесуальні можливості, здійснити перевірку доводів засудженого щодо застосування до нього незаконних методів слідства, після чого з урахуванням усіх обставин і вимог кримінального процесуального закону, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практики Європейського суду з прав людини, ухвалити законне, обґрунтоване, належним чином вмотивоване рішення.

Інші доводи касаційних скарг мають бути предметом перегляду суду апеляційної інстанції при новому розгляді кримінального провадження.

Згідно положень ч. 3 ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції розглядає питання про обрання запобіжного заходу під час скасування судового рішення і призначення нового розгляду у суді першої чи апеляційної інстанції.

Враховуючи, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, з метою запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК, та забезпечення можливості проведення нового розгляду судом апеляційної інстанції, колегія суддів вважає за необхідне обрати йому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 6 грудня 2022 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Обрати ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3