Справа № 515/372/24
Провадження № 1-кс/513/32/24
Саратський районний суд Одеської області

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2024 року слідчий суддя ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши клопотання дізнавача сектору дізнання ВП № 2 Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , погодженого прокурором Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської обласної прокуратури ОСОБА_4 , про арешт майна, -

ВСТАНОВИВ:

17 квітня 2024 року до Саратського районного суду Одеської області з Одеського апеляційного суду для розгляду після визначення підсудності, разом із ухвалою від 7 березня 2024 року надійшли матеріали вказаного клопотання.

Так, 12 березня 2024 року дізнавач сектору дізнання ВП № 2 Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 за погодженням з прокурором Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської обласної прокуратури ОСОБА_4 , звернулася до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на майно, яке було виявлено та вилучено у ході проведення огляду місці події 09 березня 2024 року у період часу з 12 години 40 хвилин по 13 годину 20 хвилин: гирла річки Кагач за координатами: АДРЕСА_1 , а саме на купу поверхневого ґрунтового шару землі довжиною 8 метрів, шириною 7 метрів 17 сантиметрів та висотою 900 сантиметрів, яка знаходиться на земельній ділянці за координатами: АДРЕСА_1 , з метою збереження речових доказів, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, а також проведення подальшої судової експертизи.

Клопотання обґрунтовано тим, що 09 березня 2024 року до ВП № 2 Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області надійшло повідомлення зі служби «102» т.в.о. начальника ВП № 2 Білгород-Дністровського РВП ОСОБА_5 про те, що 09 березня 2024 року був встановлений факт незаконного заволодіння невідомою особою поверхневим шаром ґрунту земель, які відносяться до категорії земель водного фонду в особливо великих розмірах, що знаходяться поблизу річки Кагач, з північного боку від м. Татарбунари Білгород-Дністровського району Одеської області (ЄО №1019).

09 березня 2024 року за вказаним фактом СД ВП № 2 Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.293-2 КК України.

09 березня 2024 року в період часу з 12 години 40 хвилин по 13 годину 20 хвилин проведено огляд місця події, а саме гирла річки Кагач за координатами: АДРЕСА_1 , де було виявлене поглиблення довжиною 4 метри 72 сантиметрів, шириною 3 метри 40 сантиметрів, глибиною 1 метр 70 сантиметрів, всередині якого на момент огляду знаходилася вода. На відстані 50 сантиметрів від вищевказаного поглиблення було виявлено екскаватор з реєстраційним номером НОМЕР_1 марки JCB 3CX SITEMASTER, 2007 року випуску, двигун НОМЕР_2 , який згідно із свідоцтвом про реєстрацію машини, належить виробничо комерційній фірмі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та на підставі договору оренди з 08 березня 2024 року по 15 березня 2024 року перебуває у користування ОСОБА_6 , вищевказаний екскаватор було оглянуто та передано на відповідальне зберігання директору виробничо комерційної фірми «Кварц» ОСОБА_7 . Також в ході огляду з правого боку на відстані 50 сантиметрів від вищевказаного екскаватора, було виявлено купу вологого поверхневого ґрунтового шару землі довжиною 8 метрів, шириною 7 метрів 17 сантиметрів та висотою 900 сантиметрів, яка була оглянута та передана на відповідальне зберігання в.о. начальника відділу з питань управління майном, архітектури та земельних відносин Татарбунарської міської ради ОСОБА_8 .

Вказане майно, а саме: екскаватор з реєстраційним номером НОМЕР_1 марки JCB 3CX SITEMASTER, 2007 року випуску, двигун НОМЕР_2 , який згідно із свідоцтвом про реєстрацію машини, належить виробничо комерційній фірмі «Кварц» та на підставі договору оренди з 08 березня 2024 року по 15 березня 2024 року перебуває у користування ОСОБА_6 ; купу вологого поверхневого ґрунтового шару землі довжиною 8 метрів, шириною 7 метрів 17 сантиметрів та висотою 900 сантиметрів, яка була оглянута та передана на відповідальне зберігання в.о. начальника відділу з питань управління майном, архітектури та земельних відносин Татарбунарської міської ради ОСОБА_8 , згідно з постановою дізнавача сектору дізнання Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 від 09 березня 2024 року, було визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0000021 від 09 березня 2024 року.

Дане майно має значення у кримінальному провадженні як таке, що є предметом кримінального правопорушення та служить доказом у справі.

З урахуванням ст.170 КПК України, дізнавач сектору дізнання відділення поліції №2 Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 просить задовольнити клопотання.

Учасники справи у судове засідання не з`явились, від дізнавача та прокурора надійшли заяви про здійснення розгляду клопотання у їх відсутність, клопотання підтримують, просять задовольнити. Інші учасники справи про причини неявки не повідомили.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 172 КПК України клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

Клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

Необхідність розгляду клопотання про арешт майна у відсутності зазначених осіб завжди має бути об`єктивно обґрунтована з метою недопущення порушення права на захист особи та забезпечення змагальності, всебічності судового розгляду. Відповідна необхідність може обумовлюватися наявністю обґрунтованої підозри, що в разі повідомлення про наміри накласти арешт на майно, воно може бути сховане, знищене, пошкоджене чи відчужене.

Згідно з ч. 4 ст. 107 КПК України, у разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

Слідчий суддя на підставі наданих матеріалів кримінального провадження, оцінивши в сукупності всі обставини, дійшов до такого висновку.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 16 КПК України, позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст.131 КПК, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів, зокрема арешт майна.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Перша та найголовніша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання з боку органу влади у мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого абзацу надає право позбавляти власності лише «на умовах, передбачених законом», при цьому у другому абзаці визнається право держав здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Крім того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції (рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" пункт 58). При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатись в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Згідно з п.7 ч.2 ст.131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до ч.3 ст.132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведене, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Відповідно до ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно із ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч.3 зазначеної статті, з метою збереження речових доказів арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.98 КПК України вбачається, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Частиною 2 ст.173 КПК України передбачено перелік обставин, які підлягають врахуванню при вирішенні питання про арешт майна, в тому числі, якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу, врахуванню підлягає: 1) правова підстава для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; 3) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 4) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Однак зазначених вимог закону дізнавач, який вніс клопотання про арешт майна, не дотримався.

Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»).

Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», «Кушоглу проти Болгарії»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»).

Накладаючи арешт на майно з підстав передбачених п.1, ч. 2, ч. 3 ст. 170 КПК України, слідчий суддя не тільки має переконатися в тому, що майно відповідає критеріям зазначеним у ст. 98 КПК України, а й врахувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; 3) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 4) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Оскільки винесення постанови про визначення майна речовим доказом, не може бути єдиною підставою, для арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Однак, як встановлено судом при розгляді клопотання про арешт майна, зокрема: на купу поверхневого ґрунтового шару землі довжиною 8 метрів, шириною 7 метрів 17 сантиметрів та висотою 900 сантиметрів, яка знаходиться на земельній ділянці за координатами: АДРЕСА_1 , дізнавач зазначає мету: з метою збереження речових доказів, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, а також проведення подальшої судової експертизи.

В клопотанні не визначено власника майна, вказано лише, що останнє передано на відповідальне зберігання в.о. начальника відділу з питань управління майном, архітектури та земельних відносин Татарбунарської міської ради ОСОБА_8 . До клопотання також не долучено і документів на підтвердження права власності на майно, яке пропонується арештувати.

Відсутність зазначеної інформації, підтвердженої відповідними доказами, позбавляє слідчого суддю можливості виконати процесуальний обов`язок. Що стосується посилання у клопотанні, що купа поверхневого ґрунтового шару землі довжиною 8 метрів, шириною 7 метрів 17 сантиметрів та висотою 900 сантиметрів, яка знаходиться на земельній ділянці за координатами: АДРЕСА_1 , відповідає критеріям зазначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України та наявні правові підстави, передбачені ст. 170 КПК України для його арешту, дізнавач повинний був зібрати та надати слідчому судді достатні на даному етапі досудового розслідування докази на підтвердження такого висновку.

Разом з тим, жодних доказів того, що вказаний об`єкт є предметом та доказом розслідуваного кримінального правопорушення, в матеріалах судового провадження не міститься.

Постанова старшого дізнавача від 09.03.2024 року про визнання вказаного об`єкта, речовим доказом у даному кримінальному провадженні, є формальною, оскільки органом досудового розслідування не надано доказів, що вказане майно є предметом саме незаконних дій. Будь - яких підтверджень тому, що зазначений об`єкт, на який просять накласти арешт, був набутий кримінально протиправним шляхом або отриманий внаслідок вчинення кримінального правопорушення, тобто відповідає вимогам ст. 98 КПК України, постанова слідчого не містить.

Відповідно до ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. Всепереч вказаній нормі закону в клопотанні про арешт майна не вказано конкретні підстави і мету для накладення арешту відповідно до положень п.п. 1-4 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу. Клопотання слідчого містить лише передрукований зміст частин 1 та 2 статті 170 КПК України.

Відповідно до частини третьої статті 172 КПК України слідчий суддя, суд, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог статті 171 цього Кодексу, повертає його прокурору, цивільному позивачу та встановлює строк в сімдесят дві години для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу.

Згідно з ч.3 ст.172 КПК України слідчий суддя, суд, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог статті 171 цього Кодексу, повертає його прокурору, цивільному позивачу та встановлює строк в сімдесят дві години або з урахуванням думки слідчого, прокурора чи цивільного позивача менший строк для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу.

Враховуючи вищевикладене, вважаю, що клопотання про накладення арешту підлягає поверненню прокурору для усунення недоліків.

Слідчий суддя звертає увагу прокурора на необхідність виконання вимог ст.171 КПК України в частині долучення до клопотання документів на підтвердження права власності на майно, яке пропонується арештувати та інші докази необхідні для розгляду клопотання з дотриманням норм КПК України.

Керуючись ст.ст.170-172 КПК України, -

УХВАЛИВ:

Клопотання дізнавача сектору дізнання ВП № 2 Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , погодженого прокурором Білгород-Дністровської окружної прокуратури Одеської обласної прокуратури ОСОБА_4 , про арешт майна - повернути прокурору, встановивши строк в сімдесят дві години для усунення недоліків клопотання.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1