ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2024 року

м. Київ

справа № 690/455/19

провадження № 51-994 км 23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

представника потерпілої ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 на вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 29 липня 2022 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 13 грудня 2022 року, а також захисника ОСОБА_10 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 13 грудня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №000234, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Звенигородка Черкаської області, жителя АДРЕСА_1 ), громадянина України, раніше неодноразово судимого: 20 червня 2017 року Звенигородським районним судом Черкаської області за ч.1 ст.185 КК України до штрафу в розмірі 850 грн. (який сплачений); 22 червня 2018 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області за ч.4 ст.407 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, звільненого від відбування покарання на підставі ст.75 КК України з іспитовим строком тривалістю два роки,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.263, ч.4 ст.296, п.6,12 ч.2 ст.115, ч.3 ст.289, ч.4 ст.187 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 29 липня 2022 року ОСОБА_6 засуджено за:

- ч.4 ст.296 КК України до покарання у виді шести років позбавлення волі;

На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення більш суворим покаранням за ч.4 ст.296 КК України, призначеного за цим вироком, менш суворого покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі за вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22.06.2018р., ОСОБА_6 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

- п.п.6, 12 ч.2 ст.115 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна,

- ч.3 ст.289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк одинадцять років з конфіскацією майна,

- ч.4 ст.187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років з конфіскацією майна,

- ч.1 ст.263 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк шість років.

На підставі ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 визначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

На підставі ст.71, ст.72 КК України за сукупністю вироків, шляхом поглинення менш суворих покарань довічним позбавленням волі, ОСОБА_6 визначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 постановлено рахувати з моменту затримання, з 20 квітня 2019 року.

На підставі ч.5 ст.72 КК України у строк покарання зараховано період попереднього ув`язнення з 16 березня 2018 року по 14 червня 2018 року з розрахунку день за день.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_11 , судові рішення щодо якого не оскаржуються.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 грудня 2022 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

За вироком суду встановлено, що 19.04.2019 близько 04:00год. ОСОБА_6 за попередньою змовою з ОСОБА_11 , діючи умисно, протиправно та цілеспрямовано, знаходячись по АДРЕСА_2 , перебуваючи в салоні автомобіля марки «КІА RІО» д.н.з. НОМЕР_1 , реалізуючи умисел, направлений на вбивство водія зазначеного транспортного засобу - ОСОБА_12 , з корисливих мотивів, з метою заволодіння належного потерпілій автомобіля та іншим її майном, зокрема грішми, здійснили напад на потерпілу, а саме здійснили з пістолета МР - 371, промисловий № НОМЕР_2 , переробленим саморобним способом для стрільби патронами до пістолету конструкції Макарова, два постріли в район правого стегна та в район правої завушної ділянки голови ОСОБА_12 . Продовжуючи свій злочинний умисел, направлений на вбивство ОСОБА_12 , з корисливих мотивів, перебуваючи поза межами вищевказаного автомобіля, здійснили ще один постріл з невстановленої досудовим слідством вогнепальної зброї, калібру до 8 мм, в потиличну ділянку голови ОСОБА_13 . Внаслідок чого, потерпілій заподіяно тяжкі тілесні ушкодження від яких вона загинула на місці. Після чого, ОСОБА_6 та ОСОБА_11 заволоділи грішми в сумі 1300 гривень та автомобілем «КІА RІО» д.н.з. НОМЕР_1 , вартістю 233027,20 гривень, шляхом повороту ключа, який знаходився в замку запалювання ОСОБА_6 запустив двигун вищевказаного автомобіля та разом з ОСОБА_11 (який знаходився на передньому пасажирському сидінні) на вказаному автомобілі перевезли тіло потерпілої ОСОБА_12 на територію недіючого заводу по АДРЕСА_2 , де залишили, прикидавши будівельним сміттям. Потім поїхали за адресою: АДРЕСА_3 за адресою проживання ОСОБА_14 де залишили вказаний вище транспортний засіб.

Також, ОСОБА_6 у невстановлений досудовим розслідуванням час і дату, за невстановлених обставин, без передбаченого законом дозволу придбав пістолет МР-371, промисловий № НОМЕР_2 , переробленим саморобним способом для стрільби патронами до пістолету конструкції Макарова, калібру 9х18 мм ПМ, який являється вогнепальною зброєю та придатний для здійснення пострілів 9 мм патронами до пістолету конструкції Макарова (ПМ), а також 10 патронів до нього, які являються боєприпасами до нарізної вогнепальної зброї - 9 мм, патронами до пістолету конструкції Макарова (ПМ), придатними для стрільби, які ОСОБА_6 зберігав до 20.04.2019 за адресою свого проживання: АДРЕСА_1 , коли під час обшуку були виявлені та вилучені працівниками поліції.

Крім того, ОСОБА_6 , 09.03.2018 о 22:00 год., знаходячись біля приміщення гаражу № НОМЕР_3 на території гаражного кооперативу по АДРЕСА_4 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, здійснив постріл із вогнепальної зброї - самозарядного пістолету, переробленого саморобним способом з сигнального пістолету моделі МР-371, приклавши його дульним зрізом до скла автомобіля «Ford Tranzit» д.н.з. НОМЕР_4 , який належить ОСОБА_15 та у якому на момент пострілу перебував ОСОБА_16 . Внаслідок чого, пошкоджено автомобіль «Ford Tranzit», а ОСОБА_16 спричинено наскрізне вогнепальне поранення нижньої третини правого стегна, яке відноситься до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Також, ОСОБА_6 у невстановлений досудовим розслідуванням день, час, місці та спосіб, без передбаченого законом дозволу умисно придбав, а в подальшому в АДРЕСА_5 носив до 06:00 год. 11.03.2018 без передбаченого законом дозволу самозарядний пістолет, перероблений саморобним способом з сигнального пістолету моделі МР-371, призначеного для імітування стрільби з використанням капсулів типу «Жевело», який являється короткоствольною нарізною вогнепальною зброєю, придатною для проведення неодноразових пострілів патронами калібру 9х18мм, відстріляні снаряди з якого володіють достатньою здатністю.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

Засуджений ОСОБА_6 у касаційній скарзі з доповненнями, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та суворість призначеного йому покарання, просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Не погоджується з правовою кваліфікацією його дій за ч.4 ст.187 КК України та п. п.6, 12 ч.2 ст.115 КК України тому, що не доведено наявність у нього умислу на заволодіння майном потерпілої, а також факт попередньої змови із ОСОБА_11 на вчинення розбійного нападу та вбивства з корисливих мотивів.

Вказує, що місцевий суд безпідставно не призначив комісійну судову медичну експертизу з метою встановлення хто із засуджених спричинив потерпілій вогнепальні поранення, а також не допитав експерта ОСОБА_17 , який проводив експертизу трупа.

Скаржиться, що призначені адвокати здійснювали неефективний захист під час досудового слідства та судового розгляду, з адвокатом ОСОБА_10 мав лише одну зустріч у слідчому ізоляторі. Апеляційний суд необґрунтовано відмовив у клопотаннях щодо встановлення факту неналежного захисту.

Вважає призначене за п. п. 6, 12 ч.2 ст.115 КК України покарання у виді довічного позбавлення волі незаконним та неконституційним, яке суперечить міжнародній судовій практиці, а також рішенню Конституційного Суду України №6-р (ІІ)/2021 від 16.09.2021, з урахуванням якого, на думку засудженого, суд повинен був призначити йому покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Посилається на те, що апеляційний розгляд здійснено незаконним складом суду, оскільки головуючий суддя ОСОБА_18 у складі колегії переглядав в апеляційному порядку ухвалу місцевого суду про обрання ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою від 20.07.2021.

Крім того, суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги сторони захисту , відповідей на них не дав.

В решті наводить доводи, які стосуються оскарження фактичних обставин справи та дає власну оцінку доказам.

Захисник ОСОБА_10 у своїй касаційній скарзі, посилаючись на істотні порушення вимог КПК України, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та просить призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Зазначає, що апеляційний перегляд вироку здійснено формально тому, що всупереч вимог статей 370, 419 КПК України доводи апеляційної скарги сторони захисту належним чином не перевірено та не дано на них відповіді.

Позиції інших учасників судового провадження

Від представника потерпілої ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_8 надійшли заперечення, у яких він, посилаючись на безпідставність доводів, викладених у касаційних скаргах сторони захисту, просить залишити їх без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без зміни.

Аналогічну позицію підтримали потерпіла та її представник в суді касаційної інстанції.

Засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 вимоги касаційних скарг підтримали та просили задовольнити.

Прокурор ОСОБА_5 , посилаючись на безпідставність доводів касаційних скарг сторони захисту, заперечувала проти їх задоволення.

Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді

За змістом ст. 433 КПК України Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до вимог ст. 438 цього Кодексу підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , крім іншого, наводить доводи, які стосуються оскарження фактичних обставин справи та дає власну оцінку доказам що, виходячи з вимог статей 433, 438 КПК України, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції. При перевірці доводів, наведених у касаційних скаргах сторони захисту, Суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

Висновки суду про доведення винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 263, ч. 4 ст. 296, ч. 3 ст. 289 КК України, та кваліфікація його дійу цій частині, в касаційному порядку не оскаржуються.

Мотиви Суду

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно із ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Оскаржувані судові рішення відповідають наведеним вимогам закону.

Статтею 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

В ході судового провадження засуджений ОСОБА_6 своєї винуватості у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187 та п. 6, п.12 ч. 2 ст.115 КК України не визнав, виклавши при цьому свою версію події, яка судом була спростована на підставі ретельно та всебічно досліджених у судовому засіданні доказах.

Свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України, та правильність кваліфікації його дій, суд першої інстанції зробив із додержанням ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 цього Кодексу, про що в судовому рішенні наведено докладні мотиви.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції, залишаючи без задоволення апеляційні скарги ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_10 , в частині встановлених місцевим судом фактичних обставин кримінального провадження, не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дати правильну юридичну оцінку вчиненому.

Доводи засудженого ОСОБА_6 про неправильну кваліфікацію його дій за ч. 4 ст.187 та п. п. 6, 12 ч. 2 ст.115 КК України, оскільки не доведено наявність у нього умислу на заволодіння майном потерпілої, а також факт попередньої змови із ОСОБА_11 на вчинення розбійного нападу та вбивства з корисливих мотивів, не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Вчинене з корисливих мотивів умисне вбивство (п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України) кваліфікується в разі, коли винний, позбавляючи життя потерпілого, бажав одержати у зв`язку з цим матеріальні блага для себе або інших осіб, одержати чи зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат чи обов`язків або досягти іншої матеріальної вигоди. При цьому не має значення, чи одержав винний ту вигоду, яку бажав одержати внаслідок убивства, а також, коли виник корисливий мотив-до початку чи під час вчинення цього злочину.

Умисне вбивство визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб (п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України), якщо у позбавленні життя потерпілого брали участь за попередньою домовленістю як співвиконавці дві і більше особи. Кожна з осіб, які з умислом на вбивство завдали потерпілому поранення, незалежно від того, яке з поранень виявилося безпосередньою причиною смерті потерпілого, повинні відповідати за умисел на вбивство як співвиконавці.

Співвиконавцями умисного вбивства повинні визнаватися також ті особи, котрі хоча й не вчинювали дій, якими безпосередньо було заподіяно смерть потерпілого, але, будучи об`єднаними з іншими співвиконавцями вбивства єдиним умислом, спрямованим на позбавлення потерпілого життя, здійснили частину того обсягу дій, який група вважала за необхідне виконати з метою реалізації цього умислу.

У разі вчинення умисного вбивства групою осіб під час розбійного нападу, дії винних кваліфікуються за п. п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України і статтею, якою передбачено відповідальність за злочинне заволодіння майном, тобто ч. 4 ст.187 цього Кодексу.

Як установили суди першої та апеляційної інстанцій, про наявність між засудженими попередньої змови та умислу на вбивство ОСОБА_12 з корисливих мотивів з метою заволодіння майном потерпілої свідчить те, що обвинувачені діяли узгоджено як до вчинення кримінальних правопорушень, під час вчинення кримінальних правопорушень, так і після їх вчинення. Обвинувачені у темну пору доби, перебуваючи на трасі, вчинили напад на жінку-таксиста ОСОБА_12 , здійснили три постріли із пістолета , зокрема, два з яких у життєво важливий орган - голову, чим спричинили вогнепальні поранення від яких потерпіла загинула на місці. Позбавивши ОСОБА_12 життя та, продовжуючи свої протиправні дії, направлені на заволодіння її майном, ОСОБА_6 та ОСОБА_11 заволоділи її автомобілем «КІА RІО», д.н.з. НОМЕР_1 та грошима в сумі 1300 грн. Після цього, разом приховували сліди злочину, вивезли та сховали труп ОСОБА_12 на території недіючого заводу, потім поїхали на кар`єр до озера в м. Ватутіно, де відмивали автомобіль від крові, спалили деякі речі, викинули в озеро телефони потерпілої та повернулись на викраденому автомобілі в м. Ватутіно.

Такі висновки суд обґрунтував, зокрема, показаннями обвинуваченого ОСОБА_6 , який хоча і заперечував корисливий мотив та попередню змову із засудженим ОСОБА_11 , однак в ході судового розгляду визнав свою вину у вчиненні вбивства ОСОБА_12 ; даними протоколу слідчого експерименту із обвинуваченим ОСОБА_6 від 20.04.2019 з відеозаписом, відповідно до якого ОСОБА_6 добровільно в присутності захисника розказав та на місці показав, як він вбив потерпілу, щоб заволодіти її автомобілем, як здійснював постріли та як разом із ОСОБА_11 ховали її тіло; аналогічні обставини повідомляв та показував під час слідчого експерименту обвинувачений ОСОБА_11 , що підтверджено даними протоколу слідчої дії від 20.04.2019; показаннями свідка ОСОБА_19 , який є рідним братом засудженого ОСОБА_11 , про те, що він зустрічався із обома засудженими у м. Ватутіно, де ОСОБА_6 розповів йому, що вони разом з його братом ОСОБА_11 вбили жінку-таксиста з метою заволодіти її автомобілем, свідок був присутній при тому як засуджені на кар`єрі в м. Ватутіно відмивали автомобіль від слідів крові та знищували речі зі слідами крові; даними висновку судової медичної експертизи №05-11-02/78 від 05.08.2019, яким підтверджено, що смерть потерпілої ОСОБА_12 настала внаслідок двох вогнепальних кульових поранень (сліпого та наскрізного) в голову, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя, що вказує на наявність прямого умислу обвинувачених на позбавлення її життя. При цьому суди вірно зазначили, що за обставин, коли усі обвинувачені виконували спільні дії, направлені на позбавлення життя потерпілої, не потребує розмежування хто із обвинувачених заподіяв смертельне поранення.

Таким чином, суди правильно встановили, що мотивом позбавлення життя ОСОБА_12 , який виник саме під час розбійного нападу, а не після нього, було бажання засуджених отримати матеріальні блага для себе, тому дії ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 187, пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України кваліфіковано вірно. Вирок суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК України та є обґрунтованим.

Твердження ОСОБА_6 про те, що місцевий суд безпідставно не призначив комісійну судову медичну експертизу не ґрунтуються на законі.

Частиною 2 ст. 332 КПК України закріплено вичерпний перелік підстав для доручення проведення експертизи під час судового розгляду судом незалежно від клопотань сторін кримінального провадження, до яких віднесено: наявність у матеріалах кримінального провадження декількох висновків експертів, які суперечать один одному, якщо такі суперечності неможливо усунути шляхом допиту експертів; виникнення під час судового розгляду підстав для проведення психіатричної експертизи, передбачених ч. 2 ст. 509 КПК України; існують достатні підстави вважати висновок експерта (експертів) необґрунтованим чи таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає інші обґрунтовані сумніви в його правильності.

У інших випадках доручення про проведення експертизи може бути надано судом тільки за наявності відповідного клопотання сторін кримінального провадження або потерпілого (ч.1 ст. 332 КПК України).

Під час судового розгляду даного кримінального провадження не існувало жодної із підстав, які чітко визначені ч. 2 ст. 332 КПК України, для доручення проведення комісійної судової медичної експертизи судом. В свою чергу, сторона захисту, протягом тривалого розгляду справи, не скористалася своїм правом та не заявляла клопотань про призначення такої експертизи.

Неспроможними є посилання засудженого й на те, що суд першої інстанції не допитав експерта ОСОБА_17 .

Положеннями ч. 1 ст. 356 КПК України передбачено право, а не обов`язок суду викликати експерта для роз`яснення висновку.

Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Із матеріалів кримінального провадження слідує, що місцевим судом не було встановлено підстав для допиту експерта ОСОБА_17 , котрий проводив експертизу трупа. В ході судового розгляду справи суд забезпечив сторонам рівні можливості для реалізації своїх процесуальних прав. Однак, сторона захисту не скористалася своїми правами та клопотань про виклик експерта для допиту не заявляла. Лише в апеляційній скарзі, обвинувачений ОСОБА_6 вперше порушив питання про виклик експерта ОСОБА_17 , для роз`яснення складеного ним висновку. Апеляційний суд належним чином відреагував на заявлене клопотання із дотриманням вимог ст. 350 КПК України розглянув його та відмовив у задоволенні. З огляду на те, що сторона захисту в місцевому суді не ініціювала питання про виклик експерта ОСОБА_17 , то суд його не допитував, а тому апеляційний суд, з урахуванням правил ч.3 ст. 404 КПК України правомірно відмовив у задоволенні клопотання засудженого. Порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено.

Твердження засудженого ОСОБА_6 про неефективність його захисту під час досудового слідства та судового розгляду, внаслідок неналежного виконання захисниками своїх обов`язків, не знайшли свого підтвердження.

Статтею 59 Конституції України гарантовано право кожного на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Право підозрюваного, обвинуваченого, засудженого на захист полягає, зокрема, у наданні йому можливості надавати пояснення, збирати докази, користуватися правовою допомогою захисника, обраного ним або наданого безоплатно за рахунок держави (ст. 20 КПК України).

Водночас, нормами ст. 54 КПК України передбачено можливість заміни захисника на будь-якій стадії провадження, у тому числі, якщо підозрюваний (обвинувачений) вважає, що здійснюваний захист є неефективним.

Суд звертає увагу, що ефективність захисту не є тотожним досягненню за результатами судового розгляду бажаного для обвинуваченого результату, а полягає в наданні йому належних та достатніх можливостей з використанням власних процесуальних прав або кваліфікованої юридичної допомоги захищатися від обвинувачення в передбачений законом спосіб.

Із матеріалів провадження слідує, що захист ОСОБА_6 зі стадії досудового розслідування здійснювали призначені захисники, в рамках надання безоплатної правової допомоги. Протягом досудового розслідування, а також майже протягом усієї стадії судового розгляду, обвинувачений на послуги захисників не скаржився, не висловлював бажання їх замінити, хоча мав таку можливість. Така поведінка ОСОБА_6 свідчить про те, що позиція адвокатів у повній мірі відповідала його інтересам. Вперше обвинувачений заявив про бездіяльність та неналежний захист адвокатом ОСОБА_20 майже перед закінченням судового розгляду в місцевому суді. Суд належним чином розглянув заяву ОСОБА_6 , однак не встановив будь-яких об`єктивних даних про неналежне виконання професійних обов`язків адвокатом. Суд прийняв відмову від захисника ОСОБА_20 виключно через перебування останнього за кордоном, що унеможливлювало подальше виконання адвокатом своїх обов`язків. Після цього, захист обвинуваченого ОСОБА_6 здійснював адвокат ОСОБА_10 , котрий також діяв на підставі доручення. Матеріали провадження свідчать, що захисник ОСОБА_10 займав активну позицію під час здійснення своїх обов`язків, він чітко висловлював свої доводи, послідовно відстоював версію обвинуваченого стосовно скоєного ним діяння та його обставин. Будь-яких об`єктивних даних про неналежне виконання професійних обов`язків адвоката, яке б могло призвести до істотного обмеження чи порушення прав ОСОБА_6 , передбачених частиною 3 статті 6 Конвенції, статтею 59 Конституції України, статтею 20, частинами 3, 4 статті 42 КПК України, матеріали справи не містять. Порушень права засудженого на захист під час досудового розслідування та на стадії судового розгляду Судом не встановлено.

Не заслуговують на увагу й доводи засудженого про незаконність та неконституційність призначеного йому покарання у виді довічного позбавлення волі, яке, на його думку, суперечить міжнародній судовій практиці й рішенню Конституційного Суду України №6-р (ІІ)/2021.

Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності, індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Санкція ч. 2 ст. 115 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі, з конфіскацією майна у випадку, передбаченому п.6 цієї норми.

Відповідно до ст. 64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

Суд першої інстанції, дотримуючись наведених вимог матеріального закону, належним чином врахував дані про особу засудженого ОСОБА_6 , який за місцем проживання характеризується посередньо, за місцем колишньої служби у військовій частині НОМЕР_5 характеризується негативно, не працює, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, раніше неодноразово судимий за вчинення умисних злочинів, злочини вчинив, маючи незняту і непогашену судимість, в період дії іспитового строку, визначеного вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2018 року, крім того, під час розгляду даного кримінального провадження ОСОБА_6 ухилявся від явки до суду та перебував у розшуку. Наведені дані про особу засудженого у своїй сукупності свідчать про те, що ОСОБА_6 не тільки не став на шлях виправлення, а навпаки продовжив свою злочинну діяльність, що свідчить про підвищену суспільну небезпечність його особи.

Обґрунтовано суд взяв до уваги й ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_6 злочинів, які згідно ст. 12 КК України, відносяться до тяжких та особливо тяжких, від яких настали непоправні наслідки - смерть молодої людини. Крім того, зважено на конкретні обставини скоєного, зокрема, те, що внаслідок вбивства потерпілої ОСОБА_12 в останньої залишився без батьківського піклування малолітній син, яким повністю опікується потерпіла ОСОБА_9 , як бабуся, яка в суді наполягала на призначенні ОСОБА_6 найсуворішого покарання у виді довічного позбавлення волі.

Обставин, які б пом`якшували покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд не встановив, натомість, обставинами, що обтяжують покарання слушно визнав рецедив злочинів та вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 296 КК України, в стані алкогольного сп`яніння.

Урахувавши дані про особу засудженого, ступінь тяжкості скоєних злочинів, у тому числі конкретні обставини та спосіб вчинення ОСОБА_6 особливо тяжких злочинів проти життя та здоров`я людини, мотиви (використання малозначного приводу), спосіб вчинення злочину, а саме заподіяння потерпілій декількох вогнепальних поранень в голову, невідворотні наслідки у вигляді настання смерті потерпілої ОСОБА_12 , у якої залишився малолітній син та мати, для яких смерть потерпілої є тяжкою і непоправною втратою, що безумовно вказує на зневажливе ставлення ОСОБА_6 до людського життя та загальноприйнятих норм моралі, свідчить про його антисоціальну поведінку, зухвалість та цинізм його дій, тому місцевий суд вірно розцінив як виключну небезпеку його особи для суспільства та неможливість виправлення засудженого протягом певного строку покарання.

Визнавши ОСОБА_6 винуватим у вчиненні умисного вбивства групою осіб та з корисливих мотивів, суд обґрунтовано обрав йому найбільш суворий вид покарання передбачений санкцією норми матеріального права- довічне позбавлення волі з конфіскацією майна, оскільки покарання у виді позбавлення волі на певний строк не матиме належного виховного впливу на нього та не забезпечить безпеку людей і суспільства після його звільнення з місць позбавлення волі.

Суд не вбачає правових підстав вважати призначене ОСОБА_6 покарання явно несправедливим через суворість і таким, що суперечить його меті, як про те безпідставно стверджує засуджений у своїй касаційній скарзі.

Що стосується посилань ОСОБА_6 на неврахування місцевим судом Рішення Другого сенату Конституційного Суду України ( далі- КСУ) від 16 вересня 2021 року № 6-р(II)/2021, то слід зауважити, що цим рішенням визнано такими, що не відповідають Конституції України ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 82 КК України в частині їх неможливості застосування до осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Проте, у цьому рішенні мова не йшла про визнання неконстиутуційним такого виду покарання, як довічне позбавлення волі.

Призначене ОСОБА_6 покарання у виді довічного позбавлення волі не протирічить згаданому рішенню КСУ та міжнародній судовій практиці, як про те безпідставно стверджує засуджений.

Щодо доводів засудженого про те, що апеляційний розгляд здійснено незаконним складом суду, оскільки головуючий суддя ОСОБА_18 у складі колегії переглядав в апеляційному порядку ухвалу місцевого суду про продовження ОСОБА_6 строків тримання під вартою, то слід зазначити наступне.

Статтею 76 КПК України передбачено, що суддя, який брав участь у кримінальному провадженні під час досудового розслідування, не має права брати участі у цьому ж провадженні в суді першої, апеляційної і касаційної інстанцій, крім випадків перегляду ним в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, яка була постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що в ході апеляційного розгляду ОСОБА_6 заявляв відвід головуючому судді ОСОБА_18 . Апеляційний суд, ухвалою від 13 грудня 2022 року відмовив у задоволенні заяви обвинуваченого тому, що згідно ухвали від 20 липня 2022 року суддя ОСОБА_18 в складі колегії суддів ОСОБА_21 та головуючого ОСОБА_22 розглядав апеляційну скаргу на ухвалу Черкаського районного суду Черкаської області від 23 червня 2021 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, яка була постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

В даному випадку, відповідно до ст.76 КПК України, не виключається повторна участь судді ОСОБА_18 у цьому ж провадженні в суді апеляційної інстанції.

Водночас, апеляційний суд із дотриманням положень ст.404 КПК України, у межах своїх повноважень перевірив усі доводи апеляційних скарг сторони захисту, які за змістом є аналогічними доводам їх касаційних скарг, навів в ухвалі відповідно до вимог статей 370, 419 КПК України докладні мотиви на спростування доводів апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, зазначив підстави, з яких скарги визнано необґрунтованими, тому касаційні доводи як засудженого так і його захисника в цій частині теж неприйнятні.

Ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, вона в повній мірі відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, тому касаційні доводи сторони захисту про протилежне безпідставні.

Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування судових рішень, а тому підстав для задоволення касаційних скарг сторони захисту немає.

Беручи до уваги викладене та, керуючись статтями 434, 436, 441,442 КПК України, Суд вважає, що оскаржувані судові рішення слід залишити без зміни.

З цих підстав Суд ухвалив:

Вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 29 липня 2022 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 13 грудня 2022 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого та захисника - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_23 ОСОБА_3