КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №761/2995/22 Головуючий в І інстанції - ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/3258/2024 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

27 травня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 07.03.2024,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора (в режимі ВКЗ) ОСОБА_8 ,

обвинуваченого (в режимі ВКЗ) ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 07.03.2024 клопотання прокурора - задоволено та продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , без визначення розміру застави. Строк дії ухвали про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою визначено до 05 травня 2024 року, включно.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції врахував дані про особу обвинуваченого, який до затримання працював, раніше не судимий, тяжкість покарання в разі визнання останнього винуватим, характер вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до кримінальних правопорушень проти життя та здоров`я особи, відсутність належних гарантій та підтверджених соціальних зв`язків, які б переважали наявні ризики ухилення обвинуваченого від суду, відсутність будь-яких відомостей щодо неможливості подальшого перебування обвинуваченого під вартою у зв`язку зі станом здоров`я. Враховуючи викладене, а також практику Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що суд своїм рішенням повинен забезпечити не лише права обвинувачених, але й високі стандарти охорони загально суспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, з метою запобігти ризикам, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність продовження ОСОБА_6 обраного раніше запобіжного заході у вигляді тримання під вартою. Крім того, суд прийшов до переконання, що менш суворий запобіжний захід, а ніж тримання під вартою, не здатний забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого. У відповідності до вимог ч.4 ст. 183 КПК України суд не визначав розмір застави, оскільки ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінального право рушення, яке спричинило загибель людини.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність засадам Європейської конвенції з прав людини, діючого законодавства України та практики ЄСПЛ, просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 07.03.2024 та звільнити обвинуваченого ОСОБА_6 з - під варти невідкладно.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказує, що 07.03.2024 року, в черговий раз, задовольняючи клопотання прокурора, колегія суддів виходила виключно з того, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину і начебто існують ризики передбачені ст.177 КПК України, зокрема, ухилення від суду та можливий вплив на свідків. Однак, висновки суду про доцільність подальшого утримання ОСОБА_6 під вартою, не ґрунтуються на належних, допустимих та достатніх доказах, що в сукупності з тяжкістю інкримінованого йому злочину виправдовують подальше обмеження Конституційного права особи на свободу.

Крім того, апелянт зазначає, що у даній справі, ОСОБА_6 утримується під вартою вже понад 2,5 роки. Кожне із продовжень фактично мотивується одинаково, при цьому без жодних об`єктивних доказів, виключно на віру прокуророві. В справі відсутні будь-які прямі, об`єктивні та достатні докази винуватості ОСОБА_6 у вчиненні саме навмисного вбивства. Навпаки, матеріали справи свідчать про відсутність безпосередніх свідків здійснення ОСОБА_6 пострілу, відсутність на зброї його відбитків пальців, відсутність дослідження щодо наявності на його руках, як потенційного стрілка, порохових газів, не встановлення умислу та відсутності мотиву на вчинення вбивства.

Також апелянт вказує, що матеріали справи свідчать, що ОСОБА_6 , раніше ніколи не притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності, має стійкі соціальні зв`язки, що унеможливлює його переховування від суду, завжди і в повній мірі дотримувався своїх процесуальних обов`язків, не уникав і не уникає від встановлення дійсних обставин справи, надає покази, приймає участь у всіх без виключенні слідчих діях добровільно, на даний час свідки сторони обвинувачення вже допитані. Таким чином, ризики що визначені судом як доведені і достатні для продовження тримання під вартою, є припущенням, що не підтверджені матеріалами кримінального провадження.

Апелянт зазначає, що строк тримання під вартою ОСОБА_6 продовжувався ухвалою суду від 14.12.2023 року і закінчився 11 лютого 2024 року. В установленому порядку цей строк не продовжувався, продовжити те, що закінчилося не можливо, можливо обрати по новому. Саме тому, вирішення питання про подальше утримання ОСОБА_6 під вартою, можливо виключно на підставі клопотання прокурора про обрання ОСОБА_6 запобіжного заходу відповідного виду. З таким клопотанням прокурор не звертався, а відтак подальше утримання ОСОБА_6 під вартою не можливе і він підлягає негайному звільненню з під варти.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу з підстав наведених у ній, думку прокурора, який просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника, посилаючись на законність та обґрунтованість ухвали суду, вивчивши надані судом першої інстанції матеріали провадження, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження №0003729 по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України.

Прокурором заявлено клопотання про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 07.03.2024 клопотання прокурора задоволено та продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 , запобіжний захід у виді тримання під вартою до 05 травня 2024 року включно, без визначення розміру застави.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали судом першої інстанції при розгляді питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримано та враховано всі обставини за яких таке продовження можливе.

Так, всупереч доводам апеляційної скарги захисника, судом першої інстанції, були заслухані пояснення прокурора, обвинуваченого та його захисника для з`ясування обставин, що мають значення при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

При розгляді питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, суд першої інстанції належним чином дослідив всі обставини, які мають значення при вирішенні даного питання та правильно встановив, що продовжує існувати обґрунтований ризик, передбачений п. 1 ч.1 ст. 177 КПК України, який на даний час виключає можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, то на переконання колегії суддів вони є безпідставними з огляду на наступне.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Як правильно встановив суд першої інстанції, характер висунутого ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, який спричинив загибель людини, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винним у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, а також враховуючи всі наявні в матеріалах провадження дані про особу обвинуваченого, який до затримання працював, раніше не судимий, відсутність належних гарантій та підтверджених соціальних зв`язків, які б переважали наявні ризики ухилення обвинуваченого від суду, а також будь-яких відомостей щодо неможливості подальшого перебування обвинуваченого під вартою у зв`язку зі станом здоров`я, дають достатні підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_6 , з метою уникнення кримінальної відповідальності, може переховуватися від суду, такий ризик не зменшився і виправдовує подальше його тримання під вартою.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Доводи захисника про те, що обвинувачений ОСОБА_6 раніше до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувався, має стійкі соціальні зв`язки, що унеможливлює його переховування від суду, дотримувався своїх процесуальних обов`язків, не уникав і не уникає від встановлення дійсних обставин справи, надає покази, приймає участь у всіх без виключенні слідчих діях добровільно, то колегія суддів зауважує, що те, що обвинувачений раніше до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувався не є визначальними, оскільки враховуються в сукупності з іншими обставинами у кримінальному провадженні, які на даному етапі провадження не дають підстав для зміни ОСОБА_6 запобіжного заходу.

Щодо наявності стійких соціальних зв`язків, то як слідує з наданої судом першої інстанції копії обвинувального акту, обвинувачений ОСОБА_6 неодружений, утриманців не має, зареєстрований в межах іншої адміністративно-територіальної одиниціу Вінницькій області, уродженцем якої є, де у останнього залишились численні зв`язки, що на переконання колегії суддів, підтверджує існування ризику переховування від суду, а те, що обвинувачений до затримання працював та має місце проживання в м. Києві, як правильно встановив суд першої інстанції не може свідчити про міцність соціальних зв`язків, які б переважали наявні ризики ухилення обвинуваченого від суду.

З приводу дотримання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків, встановлення дійсних обставин справи, показів обвинуваченого, участі у слідчих діях та посилань на фактичні обставини справи, свідків, то колегія суддів зазначає, що наразі обґрунтованість висунутого ОСОБА_6 обвинувачення перевіряється судом першої інстанції на підставі обвинувального акту, шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів, яким за результатами судового розгляду суд надасть оцінку, як кожному окремо, так і в сукупності, в нарадчій кімнаті, шляхом ухвалення остаточного рішення у кримінальному провадженні, тоді як під час розгляду питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого обставини кримінального правопорушення не досліджуються та оцінка доказам не надається.

Твердження апеляційної скарги захисника про відсутність ризику впливу на свідків у кримінальному провадженні, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки такий ризик відповідно до оскаржуваної ухвали судом першої інстанції встановлений не був.

Що стосується доводів захисника в апеляційній скарзі про те, що строк тримання ОСОБА_6 під вартою закінчився 11.02.2024, і в установленому порядку не продовжувався, а тому прокурор мав звернутись з клопотанням про обрання, а не продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, то вони є неспроможними, оскільки як слідує з оскаржуваної ухвали суду, ОСОБА_9 було застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру застави, який в ході судового провадження судом першої інстанції продовжено до 07.03.2024 і на момент розгляду клопотання прокурора рішення суду, яким було продовжено строк до 07.03.2024 було чинним, а відтак, суд першої інстанції обґрунтовано розглянув клопотання прокурора саме про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою.

Посилання захисника на тривалість перебування обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою не може бути безумовною підставою для зміни йому запобіжного заходу, оскільки вказана обставина відповідно до вимог ст. 178 КПК України не враховується при обранні запобіжного заходу та вирішенні питання доцільності тримання під вартою особи, щодо якої існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції об`єктивно встановлено існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, оскільки прокурором доведено продовження існування ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст. 177 КПК України, який на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою жодним чином не зменшився і в сукупності з даними про його особу підтверджує на даному етапі провадження, потребу в подальшому триманні під вартою. З огляду на викладене, підстав вважати, що інші, менш суворі запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть забезпечити виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, колегія суддів не вбачає. Таким чином, доводи апеляційної скарги захисників про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також твердження апелянта про те, що наведений у судовому рішенні ризик не ґрунтується на жодному доказі, колегія суддів вважає безпідставними.

Рішення суду першої інстанції прийнято на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, досліджено належним чином всі матеріали провадження та наведено в ухвалі мотиви, з яких прийнято відповідне рішення, а тому доводи захисників в цій частині є неспроможними.

Будь - яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегія суддів, не вбачає.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою, має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 07.03.2024, якою клопотання прокурора задоволено та продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 , запобіжний захід у виді тримання під вартою до 05 травня 2024 року включно, без визначення розміру застави - без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4