Номер провадження: 11-кп/813/1178/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши в порядку письмового провадження виділені матеріали кримінального провадження №0005691 від 19.10.2019 року за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 08.02.2024 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця республіки Дагестан, Російської федерації, громадянина Росії, документованого паспортом Російської Федерації за № НОМЕР_1 , виданого 15.09.2011 ТП №106 відділу УФМС Росії по Санкт-Петербургу та Ленінградської області, постійного місця проживання та реєстрації на території України не має,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України,

встановив:

на розгляді Приморського районного суду м. Одеси перебуває кримінальне провадження №0005691 від 19.10.2019 року стосовно ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України, а також ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , які обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08..02.2024 року задоволено клопотання прокурора та обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, строком на 60 (шістдесят) днів, тобто до 07.04.2024 року, без визначення розміру застави.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою застосувати до ОСОБА_6 менш суворий запобіжний захід, не пов`язаний з позбавленням волі.

Захисник посилаючись на незаконність, необґрунтованість та невмотивованість ухвали суду, стверджує про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, оскільки в даному кримінальному провадженні судом вже досліджено значний обсяг письмових доказів, свідки та потерпілі допитані, але за результатами цього розгляду не вбачається причетність ОСОБА_6 до інкримінованих йому злочинів. Захисник вважає, що сама лише тяжкість висунутого обвинувачення не може бути єдиною підставою для застосування найсуворішого запобіжного заходу. Звертає увагу, що обвинувачений має місце реєстрації та постійного проживання, має на утриманні дружину, дитину та хвору матір. Відомостей про те, що ОСОБА_6 вчиняв спроби впливу на свідків та потерпілих матеріали провадження не містять. Тривале перебування ОСОБА_6 під вартою, на думку захисника, також істотно зменшує вірогідність ризиків. Захисник звертає увагу, що обвинувачений перебуває під вартою майже чотири роки, що відповідає нижній межі санкції інкримінованій йому статті КК України. Захисник також зазначає, що стан здоров`я обвинуваченого погіршився, що відомо суду, але залишено без увагу. Захисник звертає увагу, що обвинувачений бажає та має можливість внести на відповідний рахунок заставу для забезпечення належного виконання покладених на нього обов`язків у випадку прийняття судом відповідного рішення, а діючим КПК України застосування застави до нього не заборонено.

Обвинувачений не подавав до апеляційного суду клопотання про особисту участь в судовому засіданні, а захисник в апеляційній скарзі зазначив про розгляд справи за відсутності обвинуваченого.

Крім того, до початку судового розгляду, на адресу апеляційного суду від захисника та прокурора надійшли клопотання про здійснення розгляду за їх відсутності. При цьому, захисник просив врахувати доводи апеляційної скарги, а також довідку про стан здоров`я обвинуваченого. Прокурор просив врахувати наявність існування ризиків, стадію судового розгляду під час якої досі продовжується допит свідків та потерпілих, та досліджуються письмові докази. Крім того, прокурор просив взяти до уваги перебування ОСОБА_6 у міжнародному розшуку, а також те, що останній є громадянином іншої держави.

Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України (далі - КПК) розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Відповідно до ч.1 ст.406 КПК України, суд апеляційної інстанції має право ухвалити судове рішення за результатами письмового провадження, якщо всі учасники судового провадження заявили клопотання про здійснення провадження за їх відсутності.

Зважаючи на подані сторонами клопотання, враховуючи положення ч.4 ст.107, ч.1 ст.406 КПК України апеляційний розгляд проведено у письмовому провадженні за відсутності учасників кримінального провадження та без фіксації за допомогою технічних засобів.

Заслухавши суддю-доповідача; обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України (далі - КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення має право своєю ухвалою обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює або обирає запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, з огляду на таке.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кількох кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186 КК України, а саме: у відкритому заволодінні чужого майна (грабіж), поєднаний з погрозою застосування насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений повторно, за попередньою змовою групою осіб, який відповідно до положень ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких.

Розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК, які регламентують продовження строку дії запобіжного заходу та дотримався положень ст.ст.177, 178 КПК і прийняв законне та обґрунтоване рішення про продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу. Суд вірно врахував існування ризиків, які дають підстави вважати, що перебуваючи на свободі, обвинувачений може здійснити спроби переховування від суду, а також впливу на свідків та потерпілих в даному кримінальному провадженні, а також вчинити інше кримінальне правопорушення.

Колегія суддів вважає, що тяжкість пред`явленого обвинувачення ОСОБА_6 , а також існування раніше встановлених ризиків, виправдовують продовження строку дії найсуворішого запобіжного заходу обвинуваченому та дають апеляційному суду можливість прийти до висновку про обґрунтованість ухвали суду першої інстанції.

Апеляційний суд, на противагу доводам захисника зазначає, що запобіжний захід у виді тримання під вартою не є покаранням за злочин, а його мета дійсно забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченої особи.

Незалежно від законодавчих змін та особливостей періоду, процедура застосування до особи запобіжних заходів завжди має відповідати правовим принципам, які є універсальними і підлягають до застосування у будь-якій демократичній країні, де панує верховенство права, а саме: презумпція невинуватості; презумпція свободи та імператив поваги до людської гідності.

Комітет міністрів Ради Європи та Європейський комітет з питань запобігання катуванням чи нелюдському, або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню зазначають: відповідальним за велику кількість осіб, яких держава тримає під вартою, є загальний світогляд працівників правоохоронних і судових органів (Рішення ЄСПЧ «Сукачов проти України»).

Європейські комітети рекомендують: зменшувати до мінімуму застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою під час досудового слідства; якнайширше застосовувати альтернативні триманню під вартою запобіжні заходи; ретельно описувати обставини, за яких може бути обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Дотримання таких стандартів є важливим питанням для нашої держави, оскільки безпосередньо впливає на перспективу членства в ЄС, авторитет України на міжнародній арені та цивілізований шлях розвитку країни загалом.

Водночас слід звернути увагу, що ЄСПЛ неодноразово наголошував, що має існувати пропорційне співвідношення між засобами, які застосовують та метою, яку прагнуть досягти, бо не буде відповідного балансу, якщо на особу покладено надмірний тягар (рішення від 23.09.1982 у справі «Єпорронг та Льон рот проти Швеції»).

Таким чином, слід вважати, що запобіжний захід має бути обрано/продовжено із врахуванням всіх обставин кримінального правопорушення, встановлених ризиків та конкретної особи, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненому.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого, без застосування альтернативного запобіжного заходу у виді застави, оскільки менш суворі запобіжні заходи можуть виявитися нездатними для забезпечення належної поведінки обвинуваченого та виконання покладених на нього обов`язків.

Наведені обставини, на думку апеляційного суду, в достатній мірі підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинуваченого від суду, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії», Суд зазначив: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Обставини даного кримінального провадження, в тому числі і дані про особу обвинуваченого, який є громадянином іншої держави, не має на території України постійного місця проживання та реєстрації, відповідно до наданих апеляційному суду матеріалів провадження та змісту оскарженої ухвали місцевого суду, перебуває у міжнародному розшуку та обвинувачується на території Російської Федерації за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених п. «б» ч.4 ст.162, п. «б» ч.3 ст.163 КК РФ, а саме вчинення злочинів аналогічної корисливої спрямованості, знаходячись на території України, з 2019 року, видавав себе за іншу особу, а для підтвердження своєї особистості використовував підроблений паспорт, під час судового розгляду продовжував стверджувати, що він є іншою особою, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у разі зміни обвинуваченому запобіжного заходу на більш м`який, не пов`язаний із триманням під вартою, існує реальний ризик того, що ОСОБА_6 може вдатися спроб переховуватись від суду.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, з огляду на продовження існування та доведення ризиків, оскільки обвинувачений не може не розуміти тяжкість можливого суворого покарання, у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

Колегія суддів також погоджується із висновками місцевого суду про продовження існування ризику можливого вчинення обвинуваченим тиску на свідків та потерпілих у кримінальному провадженні, які на теперішній час, відповідно до оскаржуваної ухвали не всі допитані.

Доводи апеляційної скарги захисника з приводу відсутності існування ризику впливу на свідків та потерпілих, оскільки значна частина з них допитана, не виключає можливого вплину на тих з них, які ще будуть допитуватись безпосередньо судом.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вона має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченої кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку суд має зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає непереконливими доводи сторони захисту про відсутність ризиків, які обумовлюють продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки тяжкість пред`явленого обвинувачення, дані про особу обвинуваченого, а також відсутність будь-яких зв`язків з державою, окрім кримінального переслідування як в тій, де він утримується під вартою, як і в тій, громадянином якої він є, а також існування ризиків, на які послався суд першої інстанції в оскарженій ухвалі, виправдовують продовження обвинуваченому дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Доводи апеляційної скарги захисника з приводу міцності соціальних зв`язків обвинуваченого ОСОБА_6 , наявності у нього родини та місця проживання додатками до апеляційної скарги не підтверджені.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому, виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183, 199 КПК, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, наявність відомостей про міжнародний розшук останнього та вчинення на території країни громадянства умисних корисливих злочинів, а тому вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який на даний час та за відсутності достатньо переконливих доказів того, що ризики, які були підставою для застосування запобіжного заходу на момент розгляду апеляційної скарги не знизились або не відпали, не зможе запобігти ризикам можливого скоєння ним інших кримінальних правопорушень та переховування від суду, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, та в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.

Доводи захисника про залишення поза увагою місцевим судом стану здоров`я обвинуваченого, апеляційний суд визнає непереконливими, оскільки в мотивувальній частині оскарженої ухвали місцевий суд зазначив, що зі слів обвинуваченого до суду було направлено медичні документи з ДУ «ОСІ» щодо стану його здоров`я, які на час розгляду клопотання судом не були отриманні та не були надані суду обвинуваченим чи його захисником.

Водночас, на момент звернення захисника із апеляційною скаргою останнім долучено медичну довідку з Одеської міської медичної частини №21 від 05.02.2024 року №44/ОММЧ-21-24-вн, відповідно до якої за всіма скаргами на стан здоров`я, ОСОБА_12 надавалась медична допомога, в тому числі з хірургічним втручанням. 06.11.2023 року обвинувачений був виписаний зі стаціонару після проведення лікування згідно листа лікарських призначень (в повному обсязі) та з листопада по дату надання довідки за медичною допомогою не звертався.

Відомостей про те, що ОСОБА_6 за станом здоров`я не може утримуватись під вартою, або йому було відмовлено у наданні медичної допомоги, медична довідка не містить.

З огляду на вище зазначене, обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання обвинуваченого під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК, а обвинувачений або його захисник не позбавлені можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого утримання під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків, або наявності таких обставин, які зможуть переконати суд у тому, що ризики настільки знизились, або відпали, а подальше тримання обвинуваченого під вартою буде недоцільним.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо не визначення обвинуваченому відповідно до ч.4 ст.183 КПК альтернативного запобіжного заходу у виді застави, оскільки відповідно до п.1 ч.4 ст.183 КПК суд має право не визначати розмір застави, щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або з погрозою його застосування.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому, які б були підставою для скасування оскарженої ухвали та зміни запобіжного заходу на більш м`який.

Проте, враховуючи те, що обвинувачений досить тривалий час перебуває під вартою, а судовий розгляд кримінального провадження ще не завершений та остаточне рішення щодо обвинуваченого не прийняте, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції на положення ст.8 Конституції України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Аналіз практики Європейського суду щодо тлумачення положення «розумний строк» свідчить: в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» Суд роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Відповідно до п. 70 рішення ЄСПЛ «Меріт проти України» (Заява № 66561/01). Суд нагадує, що у кримінальних справах перебіг «розумного строку», про який ідеться в п. 1 ст. 6 Конвенції, починається з моменту, коли особу «обвинувачено»; це може трапитися до того, як справа надійшла до суду першої інстанції (див., наприклад, згадуване рішення у справі «Девеєр проти Бельгії», с. 22, п. 42), тобто з дня арешту, дати, коли особу, про яку йдеться, було офіційно повідомлено, що його буде обвинувачено, чи з дати, коли розпочалося досудове слідство (див. рішення у справі «Вемгофф проти Німеччини» (Wemhoff v. Germany) від 27 червня 1968 року, серія A, № 7, с. 2627, п. 19; рішення у справі «Ноймайстер проти Австрії» (Neumeister v. Austria) , ухвалене того самого дня, серія A, № 8, с.41, п. 18, та рішення у справі «Рінґайзен проти Австрії» (Ringeisen v. Austria), від 16 липня 1971 року, серія A, № 13, с. 45, п. 110).

У розумінні Європейського суду для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

З огляду на положення ч.4 ст.28, ч.1 ст.318 КПК, апеляційний суд вважає існуючу тривалість розгляду даного кримінального провадження такою, що у разі невжиття місцевим судом заходів для забезпечення розумного строку розгляду кримінального провадження, може потягти за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 08.02.2024 року, якою в кримінальному провадженні №0005691 від 19.10.2019 року обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави залишити без змін.

Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання вимог ч.4 ст.28, ч.1 ст.318 КПК України, щодо забезпечення розумного строку розгляду кримінального провадження.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4