Провадження №11-кп/801/143/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2024 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі :

головуючого: судді - ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

із секретарем ОСОБА_5

з участю :

прокурора ОСОБА_6

захисника - адвоката ОСОБА_7

засудженого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Вінниці в режимі відеоконференції апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 17.11.2023 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про розв`язання питання, пов`язаного з виконанням вироку, -

встановив:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_8 про розв`язання питання, пов`язаного з виконанням вироку.

Засуджений просив застосувати правове положення ч.1 ст.25 КК України 1960 року та звільнити його від довічного позбавлення волі, яким його засуджено за вироком Одеського обласного суду від 12.10.2000 року за ч. 2 ст. 206, п. п. «б», «г», «ж» ст. 93, ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі. Ухвалою Верховного Суду України від 01.02.2001 року вирок Одеського обласного суду від 12.10.2000 року, залишено без змін.

В клопотанні вказує на те, що строк призначеного йому покарання досяг більше 24 років позбавлення волі. Тому вважає, що до нього мають бути застосовані приписи частини першої статті 25 КК (у редакції 1960 року), оскільки санкцією статті 93 КК було передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років позбавлення волі. Покарання у виді довічного позбавлення волі до КК було внесене лише на підставі Закону України від 22.02.2000 № 1483-ІІІ. Саме тому заявник вважає, що його відповідальність була значно посилена порівняно з тим видом покарання, яке було передбачене кримінальним законом на час вчинення діяння, за яке він засуджений.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17.11.2023 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про розв`язання питання, пов`язаного з виконанням вироку.

Мотивуючи прийняте рішення суд вказав, що без вирішення питання про попередню заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років неможливе застосування умовно-дострокового звільнення до засудженого, який відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, засуджений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить переглянути його клопотання і застосувати правове положення ч. 1 ст. 25 КК України (в ред. 1960 року), та звільнити його від покарання у виді довічного позбавлення волі.

Згідно з частиною першою статті 25 КК при заміні покарання в порядку помилування довічного позбавлення волі, позбавлення волі може бути призначене на строк понад 15 років, але не більше 25 років, отже, на переконання заявника, до 01.09.2001 кримінальне законодавство не містило інституту невизначених вироків до позбавлення волі, натомість всі покарання мали певний строк і верхня межа такого покарання становила 25 років.

Апелянт вважає, що відповідальність була значно посилена порівняно з тим видом покарання, яке було передбачене кримінальним законом на час вчинення діяння, за яке він засуджений, а заміна покарання на довічне позбавлення волі можлива лише в порядку помилування.

Крім того, верхня межа кримінального покарання, яка могла бути призначена ОСОБА_8 складає 25 років позбавлення волі у зв`язку з чим він має бути звільнений від відбування призначеного йому покарання, а рішення Конституційного Суду України від 29.12.1999 № 11-рп/99, відповідно до якого положення КК, якими передбачена виняткова міра покарання, визнані нечинними.

Заслухавши суддю-доповідача, думку адвоката ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу з викладених у них підстав, міркування прокурора, який просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Вироком Одеського обласного суду від 12.10.2000 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст. 206, п. п. «б», «г», «ж» ст. 93, ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі.

Ухвалою Верховного Суду України від 01.02.2001 року вирок Одеського обласного суду від 12.10.2000 року, залишено без змін.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 24.01.2018 року засудженому ОСОБА_8 зараховано в строк покарання, призначеного вироком Одеського обласного суду від 12.10.2000, строк попереднього ув`язнення в період з 31.12.1999 по 01.02.2001 включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Діяння, за які засуджений ОСОБА_8 , останнім було вчинене 30.12.1999.

Тобто ОСОБА_8 засуджено на час, коли Закон України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22 лютого 2000 року № 1483-ІІІ яким було встановлено такий вид покарання, як довічне позбавлення волі набрав чинності, що передбачало та надавало суду можливість застосувати такий вид покарання до засудженого.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що твердження засудженого ОСОБА_8 з приводу того, що такий вид покарання йому не міг бути призначений, не відповідає фактичним обставинам справи, є надуманим та особи засудженого не стосується.

Колегія суддів зазначає, що КК України в редакції 1960 року встановлював безальтернативну санкцію позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (ст. 94). Проте законодавець не визнавав таке саме покарання спів мірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (ст. 93 КК України в редакції 1960 року).

Альтернативний характер санкцій статей КК України в редакції 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давала підстав для призначення ОСОБА_8 покарання у виді 15 років позбавлення волі, оскільки це порушило б принцип співмірності тяжкості вчинених ним злочинів і покарання за їх вчинення та не відповідало б принципу справедливості в кримінальному праві.

Колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги, оскільки поза його увагою залишилися положення ст. 25-2 КК України в редакції 1960 року, норми якої передбачали можливість призначення судом покарання у виді довічного позбавлення волі за вчинення особливо тяжкого злочину.

Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_8 засуджений до покарання у виді довічного позбавлення волі, тому факт відбуття ним 24 років у місцях позбавлення волі не є законною та безумовною підставою для звільнення його з виправної установи на підставі відбуття строку покарання, призначеного відповідним вироком суду, оскільки він його не відбув.

Положень, які б визначали граничний строк виконання покарання у виді довічного позбавлення волі або граничний термін ув`язнення особи, яка засуджена до покарання у виді довічного позбавлення волі, норми КК України 1960 року не містять. Чинні положення КК України також не містять положень, які б визначали граничний строк ув`язнення особи, засудженої до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Рішенням Конституційного суду України від 29.12.1999 у справі № 1-33/99 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ст. 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кодексу 1960, які передбачали смертну кару як вид покарання.

Законом України № 1483 від 22.02.2000 Кримінальний кодекс 1960 року приведено у відповідність з вищевказаним рішенням. Кодекс 1960 доповнено новою статтею 25-2, яка визначила новий вид кримінального покарання довічне позбавлення волі. Крім того, цим Законом внесено зміни і до другого речення ч.1 ст. 25 КК України, зокрема слова «смертна кара» замінено словами «довічне позбавлення волі», слово «двадцяти» замінено словами «двадцяти п`яти».

Конституційний Суд України вважає, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу 1960 із змінами, внесеними Законом № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах «Алакрам Хумматов проти Азербайджану» від 18 травня 2006).

Чинними положеннями КК України не передбачено звільнення особи від покарання у виді довічного позбавлення волі з підстав, на які посилається засуджений ОСОБА_8 у клопотанні.

Довічне позбавлення волі є найсуворішим видом покарання, передбаченим КК України і відповідно до ст. 64 КК України встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

На даний час на законодавчому рівні передбачено право засуджених, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, на заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням та в подальшому на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Таким правом може скористатися засуджений ОСОБА_8 .

На підставі викладеного, апеляційний суд не вбачає будь-яких законних підстав для скасування ухвали суду та вважає оскаржене судове рішення належним чином обґрунтованим, вмотивованим, внаслідок чого воно підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга засудженого без задоволення.

Керуючись ст.82 КК ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 , - залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 17.11.2023 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про розв`язання питання, пов`язаного з виконанням вироку, - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4