Подільський районний суд міста Києва
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2024 року м. Київ

Подільський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

з участю секретаря - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

представника потерпілого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 ,

обвинуваченого - ОСОБА_6 ,

та його захисника - адвоката ОСОБА_7 ,

представника МВС України - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Києві кримінальне провадження №0002585 про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Івангород, Ічнянського району, Чернігівської області, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.28, ч.1 ст.340 КК України в редакції Закону від 07.04.2011 року, ч.2 ст.28, ч.2 ст.365 КК України в редакції Закону від 21.02.2014 року,

встановив:

В провадженні Подільського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.28, ч.1 ст.340 КК України в редакції Закону від 07.04.2011 року, ч.2 ст.28, ч.2 ст.365 КК України в редакції Закону від 21.02.2014 року,

За протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями у зв`язку з відставкою судді ОСОБА_9 дане кримінальне провадження надійшло в провадження судді ОСОБА_1 27.05.2021 року, за клопотанням обвинуваченого та його захисника в порядку вимог ст. 319 КПК України розгляд справи розпочато спочатку.

Як вбачається із обвинувального акту, ОСОБА_6 , будучи призначеним наказом від 27.06.2013 № 489 о/с начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві на посаду оперуповноваженого оперативно-пошукового сектора відділу карного розшуку Шевченківського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, та маючи спеціальне звання - лейтенанта міліції, присвоєне наказом ГУМВС України в м. Києві № 685 о/с від 31.07.2013, згідно зі статтею 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» від 23.12.1993, будучи працівником правоохоронного органу, на якого відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України від 28.06.1996, ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 покладено обов?язки діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією і законами України, обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочинів у сфері службової діяльності, проти авторитету органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об?єднань громадян, у січні 2014 року за таких обставин.

В Україні гарантується та захищається державою право громадян на свободу мирних зібрань. Держава зобов?язана забезпечити його ефективну реалізацію.

Реалізація права на мирні зібрання в Україні регулюється актами національного та міжнародного законодавства.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована Верховною Радою України згідно із Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», гарантує кожній особі, серед інших прав і свобод, право на свободу зібрань та об?єднання.

Відповідно до статті 11 Конвенції кожен має право на свободу мирних зібрань та на свободу об?єднання з іншими, включаючи право створювати профспілки і вступати до них для захисту своїх інтересів.

Здійснення прав на свободу зібрань та об?єднання не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров?я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 21 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР 19.10.1973 № 2148-VIII, також визнається право на мирні збори. Згідно з положеннями вказаної статті, користування цим правом не підлягає ніяким обмеженням, крім тих, які накладаються відповідно до закону і які є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах державної чи суспільної безпеки, громадського порядку, охорони здоров?я і моральності населення або захисту прав та свобод інших осіб.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров?я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов?язком держави.

Згідно зі статтею 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Статтею 39 Конституції України у державі встановлено реєстраційний, а не дозвільний порядок проведення зборів, походів, мітингів і демонстрацій, а їх проведення може бути обмежене лише за рішенням суду та виключно у випадках, безпосередньо визначених Конституцію України. Тимчасові обмеження права громадян на мирні збори можуть встановлюватися лише в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Відповідно до статті 15 Конституції України суспільне життя в Україні ґрунтується на засадах політичної, економічної та ідеологічної багатоманітності. Жодна ідеологія не може визнаватися державою як обов?язкова. Держава гарантує свободу політичної діяльності, не забороненої Конституцією і законами України.

Згідно зі статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Згідно із статтею 64 Конституції України конституційні права та свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов?язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Незважаючи на вимоги зазначених нормативно-правових актів, явно виходячи за межі владних повноважень, покладених на міліцію Конституцією України, Законом України «Про міліцію» та іншими нормативно-правовими актами, які ОСОБА_6 , достовірно знав, він використав владу та своє службове становище і надані чинним законодавством владні повноваження для вчинення кримінального правопорушення проти авторитету органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об?єднань громадян.

Так, у період з листопада 2013 - по лютий 2014 років у центральній частині міста Києва, розпочалися безстрокові мирні збори, мітинги, демонстрації громадян на підтримку Європейського вектора розвитку зовнішньої політики України.

За вказаний період часу до Київської міської державної адміністрації від Народних депутатів України, громадських організацій та об?єднань, політичних партій та громадян відповідно до ч. 1 ст. 39 Конституції України надходили численні письмові повідомлення та заяви на проведення мітингів та демонстрацій на вулицях центральної частини м. Києва, зокрема на Майдані Незалежності, Європейській площі, вулиці Грушевського та ін.

Однак, бажаючи зберегти якнайдовше владні повноваження в інтересах особистого збагачення та усунути перешкоди з боку учасників громадських рухів, припинити будь-які масові збори, мітинги, вуличні походи та інші акції, вищі посадові особи держави розробили механізм вчинення злочину, який полягав у залякуванні громадян, застосуванні до них насильства, притягненні значної кількості осіб до кримінальної відповідальності за участь у масових акціях та обранні підозрюваним найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Для безперешкодної реалізації своїх злочинних намірів вищі посадові особи держави залучили до їх виконання підлеглих службових осіб з числа правоохоронних органів.

Зокрема, у січні 2014 року в місті Києві невстановленими слідством службовими особами із числа керівництва МВС України, була надана незаконна вказівка оперативним працівникам управління карного розшуку ГУМВС України в м. Києві, управління боротьби з незаконним обігом наркотиків ГУ МВС України, спецпідрозділу ПМОП «Беркут», військовослужбовцям внутрішніх військ та іншим, перешкоджати проведенню мітингів, зборів, демонстрації, шляхом виявлення та затримання із застосуванням насильства громадян, які можуть бути причетні до участі у мирних акціях протесту, примусового доставляння їх до районних управлінь міліції ГУМВС України в м. Києві для подальшого притягнення до кримінальної відповідальності, нібито за хуліганство чи масові заворушення.

Такі дії правоохоронців, на думку організаторів, повинні були залякати інших учасників мирних акцій та спонукати їх відмовитися від участі в них.

У такий спосіб у січні 2014 року був задіяний механізм силового придушення будь-яких зборів, мітингів та інших мирних акцій протесту громадян проти існуючої на той час влади під керівництвом екс-президента ОСОБА_10

Тоді ж, у січні 2014 року, в місті Києві, невстановленими слідством особами доведено до відома працівників правоохоронних органів явно незаконну вказівку вищих посадових осіб держави про необхідність перешкоджання проведення мітингів, зборів, демонстрації, шляхом виявлення, вчинення насильницьких дій, затримання і притягнення завідомо невинних учасників мирних громадських акцій «Євромайдан» до кримінальної відповідальності та подальшого обрання їм запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою.

Так, невстановлені досудовим розслідуванням особи розробили план щодо затримання активістів - учасників мирних громадських акцій, відповідно до якого працівники оперативних підрозділів міліції виявляли та відстежували учасників мирних акцій протестів, із застосуванням насильства та заподіяння тілесних ушкоджень затримували їх, примусово доставляли до райуправлінь міліції міста Києва, де складали завідомо неправдиві офіційні документи та надавали показання про нібито вчинення учасниками мирних акцій протестів хуліганських дій, опору працівникам міліції, участі в масових заворушеннях, тощо.

Окремі працівники правоохоронних органів, зокрема з числа ГУ МВС України в місті Києві, УБНОН, ОПВ УКР ГУМВС України в м. Києві, у тому числі ОСОБА_6 та ОСОБА_11 , матеріали щодо якого виділені в окреме провадження, погодились вчинити такі, незаконні дії.

Так, 16.01.2014 Верховною Радою України, з грубим порушенням регламенту і законодавчої процедури та попри гостру критику населення було прийнято пакет законів, котрі обмежували права громадян, надавали органам державної влади більшу свободу дій у сфері покарання учасників акцій протесту і мали на меті криміналізувати опозицію та громадянське суспільство. Прийняття законів стало реакцією влади на масові протести громадян, та спровокувало гостру критику з боку українського суспільства, що як наслідком призвело до зібрання мітингу на Майдані Незалежності в місті Києві, в неділю 19.01.2014, на якому зібрався багатотисячний натовп людей обурених ухваленням «Диктаторський законів».

Під час проведення мітингу, декілька сотень людей, відгукнувшись на заклики лідерів опозиції та «Автомайдану», розпочали мирну ходу до будинку Верховної Ради України, щоб висловити свій протест проти ухвалення «Диктаторських законів», однак дорогу вулицею Грушевського в напрямку Верховної Ради України, якою хода мала намір пройти до приміщення Верховної Ради України, перекрили сили спецпідрозділів МВС України «Беркут» та Внутрішніх військ, заблокувавши шлях вулицею Грушевського службовим автотранспортом.

Вказані події стали предметом дослідження як українських, так і зарубіжних експертів, політологів, істориків, кінематографів та студентів. Останні, в свою чергу, обираючи теми для практичних, курсових та наукових робіт, враховуючи суспільний резонанс та актуальність тем, обирали предметом свого дослідження події Революції Гідності.

Так, упродовж дня 19.01.2014 року та приблизно з 01 год. 00 хв. по 04 год. 00 хв. 20.01.2014 року, студенти Київського національного університету театру, кіно і телебачення імені ОСОБА_12 , а саме: ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_4 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , та ОСОБА_18 , який на той час працював помічником режисера Київського Академічного театру, з метою збору інформації для своїх майбутніх наукових та практичних робіт, знаходились в центральній частині м. Києва, зокрема на Майдані Незалежності та вул. Грушевського, поблизу стадіону Динамо ім. В. Лобановського, де приймали участь в мітингу та за допомогою фототехніки фіксували події протистоянь радикально налаштованих мітингувальників з правоохоронцями і допомагали медичним працівникам в наданні та транспортуванні поранених осіб від околиць стадіону Динамо ім. B. Лобановського до опорного медичного пункту, який розміщувався в приміщенні «Українського дому». При цьому будь-якої участі в сутичках та інших протиправних діях вони не приймали. Біля околиць стадіону Динамо ім. В. Лобановського була велика задимленість чадним та сльозогінним газом, тому за для власної безпеки, та можливості як найдовшого перебування з метою допомоги пораненим особам та фіксації подій, студенти використовували марлеві медичні маски білого кольору, протигази та будівельні каски помаранчевого кольору.

Близько 04 год. 00 хв. 20.01.2014 року, вищевказані студенти та ОСОБА_18 , зустрівшись на Європейській площі, прийняли рішення повертатися до гуртожитку в якому проживали.

Одночасно, упродовж дня 19.01.2014 року та ночі 20.01.2014 року в центральній частині міста Києва, по вул. Костьольна, Грушевського та на Майдані Незалежності знаходились працівники правоохоронних органів, зокрема ОПВ УКР ГУМВС України в м. Києві , у тому числі ОСОБА_6 та ОСОБА_11 , матеріали щодо якого виділені в окреме провадження, які діючи на виконання доручення не встановлених на даний час осіб із числа керівництва Міністерства внутрішніх справ України і ГУ МВС України в м. Києві перевищуючи владу та службові повноваження, не виконуючи своїх безпосередніх обов?язків щодо розкриття злочинів майнового характеру, отримавши інформацію про перебування студентів в центральній частині міста Києва, вирішили з метою перешкоджання їх участі в мітингах, зборах та демонстраціях затримати їх як осіб, що нібито причетні до участі в акціях протестів, вступивши таким чином між собою в попередню змову.

Саме під час руху цих студентів та ОСОБА_18 з Європейської площі в напрямку вулиці Трьохсвятительської, ОСОБА_6 за попередньою змовою з ОСОБА_11 , матеріали щодо якого виділені в окреме провадження, та іншими співробітниками міліції, діючи на виконання розробленого плану та доручення невстановлених на даний час осіб із числа керівництва Міністерства внутрішніх справ України і ГУ МВС України в м. Києві, вважаючи, що студенти можуть мати відношення до акцій протесту, при цьому не будучи очевидцями вчинення вказаними особами будь-яких протиправних дій, розпочали за ними стеження та їх переслідування з метою перешкоджання в майбутньому їх участі в зборах, мітингах, демонстраціях шляхом затримання із застосуванням насильства та заподіяння тілесних ушкоджень і примусового доставляння до одного з районних управлінь міліції міста Києва.

Так, ОСОБА_6 , 20.01.2014 року у період часу з 04 год. 15 хв. до 05 год. 05 хв. разом із ОСОБА_11 , матеріали щодо якого виділені в окреме провадження, та іншими невстановленими на даний час особами, перевищуючи владу та службові повноваження, без будь-яких законних підстав та відповідного рішення суду, фактично здійснюючи незаконне візуальне спостереження за особами, протиправно таємно стежив за ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_4 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , слідуючи за ними вулицями Трьохсвятительською, Десятинною, Андріївським узвозом та Воздвиженською у м. Києві.

У подальшому, приблизно в період часу з 05 год. 05 хв. по 05 год. 30 хв. 20.01.2014 року , по вул. Нижній Вал, 7, неподалік автозаправки «ОККО», в порушення вимог ст. 2, 3, 15, 19, 34, 39, 64, 68 Конституції України, п. 1 ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 1 - 5, 10, 20 Закону України «Про міліцію», Присяги працівника органів внутрішніх справ України, він за попередньою змовою із ОСОБА_11 , матеріали щодо якого виділені в окреме провадження, не маючи законних підстав для затримання та застосування фізичної сили, явно виходячи за межі наданих йому прав та повноважень, діючи умисно, усвідомлюючи злочинний характер своїх дій та настання наслідків у вигляді шкоди для здоров?я особи, вчиняючи дії, що ображають особисту гідність особи, з метою примусу особи відмовитись від подальшої участі в мітингах, зборах, демонстраціях, наздогнав та незаконно затримав і застосував заходи фізичного впливу, а саме прийоми рукопашного бою відносно ОСОБА_4 , після чого проти волі потерпілого завівши йому руки за спину, насильно привів до свого службового автомобіля, помістив на заднє сидіння та сівши разом з ним до салону, розпочав натискати великими пальцями рук на очі ОСОБА_4 , чим спричинив останньому нестерпний фізичний біль. Після цього разом з ОСОБА_11 , матеріали щодо якого виділені в окреме провадження, доставили ОСОБА_4 до Дніпровського РУГУ МВС України в м. Києві, де останнього було затримано та притягнуто до кримінальної відповідальності, чим вчинив дії, що унеможливили подальшу участь ОСОБА_4 як того дня, так і в майбутньому в мітингах, зборах, демонстраціях та порушив його конституційне право збиратися мирно, без зброї і проводити збори та мітинги.

Таким чином, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 28, частини 1 статті 340 КК України в редакції Закону від 07.04.2011 року, тобто в умисних діях, що виразилися в незаконному перешкоджанні проведенню зборів, мітингів службовою особою, вчиненому за попередньою змовою групою осіб із застосуванням фізичного насильства.

Крім того, статтею 2 Конституції України передбачено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Згідно зі статтями 3, 19 Конституції України від 28.06.1996 людина, її життя і здоров?я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов?язком держави.

Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов?язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Стаття 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує основоположне право на свободу та недоторканність, яке є найважливішим у демократичному суспільстві. Кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім виключних випадків і процедури встановленої законом та передбачених пунктом 1 статті 5 Конвенції (законний арешт і затримання особи).

Відповідно до статей 1 - 5, 10 Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров?я, права і свободи громадян, власність, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань, забезпечує особисту безпеку громадян, захищає їх права і свободи, законні інтереси, охороняє і забезпечує громадський порядок, запобігає правопорушенням та припиняє їх, діє на принципах законності, гуманізму, поваги до особи, соціальної справедливості, неупередженості, у точній відповідності з законом. Ніякі виняткові обставини або вказівки службових осіб не можуть бути підставою для будь-яких незаконних дій або бездіяльності міліції.

Згідно із ст. 12 Закону України «Про міліцію» міліція має право застосовувати заходи фізичного впливу, спеціальні засоби і вогнепальну зброю у випадках і в порядку, передбачених цим Законом. Про застосування заходів фізичного впливу, спеціальних засобів, вогнепальної зброї, а також про будь-які ушкодження, які спричинені особі внаслідок застосування працівником міліції заходів фізичного впливу, спеціальних засобів, вогнепальної зброї, працівник міліції негайно та письмово доводить до відома безпосереднього начальника для сповіщення прокуророві.

Положеннями ст. 13 Закону України «Про міліцію» передбачено, що працівники міліції мають право застосовувати заходи фізичного впливу, у тому числі прийоми рукопашного бою, лише для припинення правопорушень, подолання протидії законним вимогам міліції, яка здійснюється із застосуванням сили щодо працівників міліції або інших осіб, якщо інші способи були застосовані та не забезпечили виконання покладених на міліцію обов?язків.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про міліцію» працівники міліції мають право застосовувати наручники, гумові кийки, засоби зв?язування, сльозоточиві речовини, світлозвукові пристрої відволікаючої дії, пристрої виключно для відкриття приміщень і примусової зупинки транспорту, для захисту громадян і самозахисту від нападу та інших дій, що створюють загрозу їх життю або здоров?ю, припинення масових безпорядків і групових порушень громадського порядку.

Застосуванню сили, спеціальних засобів і вогнепальної зброї повинно передувати попередження про намір їх використання, якщо дозволяють обставини. Без попередження фізична сила, спеціальні засоби і зброя можуть застосовуватися, якщо виникла безпосередня загроза життю або здоров`ю громадян чи працівників міліції.

У разі неможливості уникнути застосування сили вона не повинна перевищувати міри, необхідної для виконання покладених на міліцію обов?язків, і має зводитись до мінімуму можливості завдання шкоди здоров?ю правопорушників та інших громадян. При завданні шкоди міліція забезпечує надання необхідної допомоги потерпілим в найкоротший строк.

Перевищення повноважень щодо застосовування сили, у тому числі спеціальних засобів і зброї, тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно з вимогами ст. 20 Закону України «Про міліцію» працівник міліції є представником державного органу виконавчої влади, при виконанні покладених на нього обов?язків керується тільки законом, діє в його межах і підпорядковується своїм безпосереднім і прямим начальникам. Ніхто не має права покласти на працівника міліції виконання обов?язків, не передбачених чинним законодавством. Втручання в діяльність міліції тягне за собою відповідальність за законом.

Згідно посадових інструкції оперативно-пошуковий відділ є структурним підрозділом управління карного розшуку ГУМВС України у місті Києві, який займається розкриттям злочинів по гарячим слідам та майнових злочинів. Завданням та обов?язком якого є захист прав і свобод громадян, інтересів суспільства, запобігання тяжким злочинам, їх припинення та розкриття, здійснення оперативно-пошукової роботи, націленої в першу чергу на встановлення, розробку та викриття злочинних груп і окремих осіб, які вчинили або намагаються вчинити майнові злочини.

Вступаючи на службу до органів внутрішніх справ України, ОСОБА_6 склав Присягу і урочисто поклявся: «Завжди залишатися відданим народові України, суворо дотримуватися її Конституції та чинного законодавства, бути гуманним, чесним, сумлінним і дисциплінованим працівником, зберігати державну і службову таємницю. З високою відповідальністю виконувати свій службовий обов?язок, вимоги статутів і наказів, постійно вдосконалювати професійну майстерність та підвищувати рівень культури, всіляко сприяти зміцненню авторитету органів внутрішніх справ. Мужньо і рішуче, не шкодуючи своїх сил і життя, боротися із злочинністю, захищати від протиправних посягань життя, здоров?я, права й свободи громадян, державний устрій і громадський порядок». При наданні присяги заявив, що у разі її порушення, хай його покарають за всією суворістю закону.

Незважаючи на вимоги зазначених нормативно-правових актів, явно виходячи за межі владних повноважень, покладених на міліцію Конституцією України, Законом України «Про міліцію» та іншими нормативно-правовими актами, які ОСОБА_6 достовірно знав, він використав владу та своє службове становище і надані чинним законодавством владні повноваження для вчинення кримінальних правопорушень у сфері службової діяльності проти особистих прав і свобод людини і громадянина.

Так, починаючи з 22.11.2013 року у місті Києві на Майдані Незалежності розпочалися безстрокові мирні збори громадян на підтримку Європейського вектора розвитку зовнішньої політики України.

З метою залякування учасників акцій протесту службові особи Міністерства внутрішніх справ України та органів прокуратури України у період грудня 2013 - лютого 2014 років неодноразово організовували незаконну і силову протидію учасникам протестів.

Зокрема, у січні 2014 року в місті Києві невстановленими слідством службовими особами із числа керівництва МВС України була надана незаконна вказівка оперативним працівникам управління карного розшуку ГУМВС України в м. Києві, управління боротьби з незаконним обігом наркотиків ГУ МВС України, спецпідрозділу ПМОП «Беркут», військовослужбовцям внутрішніх військ та іншим перешкоджати проведенню мітингів, зборів, демонстрації, шляхом виявлення та затримання із застосуванням насильства громадян, які можуть бути причетні до участі у мирних акціях протесту, примусового доставляння їх до районних управлінь міліції ГУМВС України в м. Києві для подальшого притягнення до кримінальної відповідальності, нібито за хуліганство чи масові заворушення.

Такі дії правоохоронців, на думку організаторів, повинні були залякати інших учасників мирних акцій та спонукати їх відмовитися від участі в них.

У такий спосіб у січні 2014 року був задіяний злочинний механізм силового придушення будь-яких зборів, мітингів та інших мирних акцій протесту громадян проти існуючої на той час влади під керівництвом екс-президента ОСОБА_10 .

Тоді ж, у січні 2014 року, в місті Києві, невстановленими слідством особами доведено до відома працівників правоохоронних органів явно незаконну вказівку вищих посадових осіб держави про необхідність виявлення, вчинення насильницьких дій, затримання і притягнення завідомо невинних учасників мирних громадських акцій «Євромайдан» до кримінальної відповідальності та подальшого обрання їм запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою.

Так, невстановлені досудовим розслідуванням особи розробили план щодо затримання активістів - учасників мирних громадських акцій, відповідно до якого працівники оперативних підрозділів міліції виявляли та відстежували учасників мирних акцій протестів, із застосуванням насильства та заподіяння тілесних ушкоджень затримували їх, примусово доставляли до райуправлінь міліції міста Києва, де складали завідомо неправдиві офіційні документи та надавали показання про нібито вчинення учасниками мирних акцій протестів хуліганських дій, опору працівникам міліції, участі в масових заворушеннях, тощо.

Окремі працівники правоохоронних органів, зокрема з числа ГУ МВС України в місті Києві, УБНОН, ОПВ УКР ГУМВС України в м. Києві, у тому числі ОСОБА_6 та ОСОБА_11 , матеріали щодо якого виділені в окреме провадження, погодились вчинити такі, незаконні дії.

Так, 16.01.2014 Верховною Радою України, з грубим порушенням регламенту і законодавчої процедури та, попри гостру критику населення було прийнято пакет законів, котрі обмежували права громадян, надавали органам державної влади більшу свободу дій у сфері покарання учасників акцій протесту і мали на меті криміналізувати опозицію та громадянське суспільство. Прийняття законів стало реакцією влади на масові протести громадян, спровокувало гостру критику з боку українського суспільства, що як наслідком призвело до зібрання мітингу на Майдані Незалежності в місті Києві, в неділю 19.01.2014 року, на якому зібрався багатотисячний натовп людей обурених ухваленням «Диктаторський законів».

Під час проведення мітингу, декілька сотень людей, відгукнувшись на заклики лідерів опозиції та «Автомайдану», розпочали мирну ходу до будинку Верховної Ради України, щоб висловити свій протест проти ухвалення «Диктаторських законів», однак дорогу вулицею Грушевського в напрямку Верховної Ради України, якою хода мала намір пройти до приміщення Верховної Ради України, перекрили сили спецпідрозділів МВС України «Беркут» та Внутрішніх військ, заблокувавши шлях вулицею Грушевського службовим автотранспортом.

Вказані події стали предметом дослідження як українських так і зарубіжних експертів, політологів, істориків, кінематографів та студентів. Останні, в свою чергу, обираючи теми для практичних, курсових та наукових робіт, враховуючи суспільний резонанс та актуальність тем, обирали предметом свого дослідження події Революції Гідності.

Так, упродовж дня 19.01.2014 року та приблизно з 01 год. 00 хв. по 04 год. 00 хв. 20.01.2014 року, студенти Київського національного університету театру, кіно і телебачення імені I.K. Карпенка-Карого , а саме: ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_4 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , та ОСОБА_18 , який на той час працював помічником режисера Київського Академічного театру, з метою збору інформації для своїх майбутніх наукових та практичних робіт, знаходились в центральній частині м. Києва, зокрема на Майдані Незалежності та вул. Грушевського, поблизу стадіону Динамо ім. В. Лобановського, де приймали участь в мітингу та за допомогою фототехніки фіксували події протистоянь радикально налаштованих мітингувальників з правоохоронцями і допомагали медичним працівникам в наданні та транспортуванні поранених осіб від околиць стадіону Динамо ім. В. Лобановського до опорного медичного пункту, який розміщувався в приміщенні «Українського дому». При цьому будь-якої участі в сутичках та інших протиправних діях вони не приймали. Біля околиць стадіону Динамо ім. В. Лобановського була велика задимленість чадним та сльозогінним газом, тому за для власної безпеки, та можливості як найдовшого перебування з метою допомоги пораненим особам та фіксації подій, студенти, використовували марлеві медичні маски білого кольору, протигази та будівельні каски помаранчевого кольору.

Близько, 04 год. 00 хв. 20.01.2014 року , вищевказані студенти та ОСОБА_18 , зустрівшись на Європейській площі, прийняли рішення повертатися до гуртожитку в якому проживали.

Одночасно, упродовж дня 19.01.2014 року та ночі 20.01.2014 року в центральній частині міста Києва, по вул. Костьольна, Грушевського та на Майдані Незалежності знаходились працівники правоохоронних органів, зокрема ОПВ УКР ГУМВС України в м. Києві , у тому числі ОСОБА_6 та ОСОБА_11 , матеріали щодо якого виділені в окреме провадження, які діючи на виконання доручення не встановлених на даний час осіб із числа керівництва Міністерства внутрішніх справ України і ГУ МВС України в м. Києві, перевищуючи владу та службові повноваження, не виконуючи своїх безпосередніх обов?язків націлених на встановлення, розробку та викриття злочинних груп і окремих осіб, які вчинили або намагаються вчинити майнові злочини, отримавши інформацію про перебування студентів в центральній частині міста Києва, вирішили з метою перешкоджання їх участі в мітингах, зборах та демонстраціях затримати їх, як осіб, що нібито причетні до участі в акціях протестів.

Саме під час руху з Європейської площі в напрямку вулиці Трьохсвятительської за вищевказаними студентами та ОСОБА_18 , діючи на виконання розробленого плану та доручення не встановлених на даний час осіб із числа керівництва Міністерства внутрішніх справ України і ГУ МВС України в м. Києві, вважаючи, що вказані особи можуть мати відношення до акцій протесту, при цьому не будучи очевидцями вчинення вказаними особами будь-яких протиправних дій, ОСОБА_6 та ОСОБА_11 , матеріали щодо якого виділені в окреме провадження, діючи за попередньою змовою між собою та іншими співробітниками міліції, розпочали стеження та їх переслідування з метою перешкоджання в майбутньому їх участі в зборах, мітингах, демонстраціях шляхом затримання із застосуванням насильства та заподіяння тілесних ушкоджень і примусового доставляння до одного з районних управлінь міліції міста Києва.

Так, ОСОБА_6 , 20.01.2014 року у період часу з 04 год. 15 хв. до 05 год. 05 хв. разом із ОСОБА_11 , матеріали щодо якого виділені в окреме провадження, та іншими невстановленими на даний час особами, перевищуючи владу та службові повноваження, без будь-яких законних підстав та відповідного рішення суду, фактично здійснюючи незаконне візуальне спостереження за особами, протиправно таємно стежив за ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_4 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , слідуючи за ними вулицями Трьохсвятительською, Десятинною, Андріївським узвозом та Воздвиженською у м. Києві.

У подальшому, приблизно в період часу з 05 год. 05 хв. по 05 год. 30 хв. 20.01.2014 року, по вул. Нижній Вал, 7, неподалік автозаправки «ОККО», в порушення вимог ст. 2, 3, 15, 19, 34, 39, 64, 68 Конституції України, п. 1 ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 1 - 5, 10, 20 Закону України «Про міліцію», Присяги працівника органів внутрішніх справ України, за попередньою змовою із ОСОБА_11 , матеріали щодо якого виділені в окреме провадження, не маючи законних підстав для затримання та застосування фізичної сили, явно виходячи за межі наданих йому прав та повноважень, діючи умисно, усвідомлюючи злочинний характер своїх дій та настання наслідків у вигляді шкоди для здоров?я особи, вчиняючи дії, що ображають особисту гідність особи, з метою примусу відмови особи від подальшої участі в мітингах, зборах, демонстраціях, наздогнав та незаконно затримав і застосував заходи фізичного впливу, а саме прийоми рукопашного бою, завдаючи численні удари руками та ногами в область тулуба, рук та голови ОСОБА_4 , чим спричинив останньому тілесні ушкодження, а саме закрито черепно-мозкову травму у вигляді струсу головного мозку з наявністю гематом м?яких тканин в лобній ділянці зліва, скронево-потиличній ділянці справа, гематом м?яких тканин в ділянці лівої кисті, що відносяться до легких тілесних ушкоджень та забій м?яких тканини лівого плечового суглобу після чого проти волі потерпілого завівши йому руки за спину, насильно привів його до свого службового автомобіля, де сівши разом з ним до салону, розпочав натискати великими пальцями своїх рук на очі ОСОБА_4 , чим спричинив останньому нестерпний фізичний біль. Після цього разом з ОСОБА_11 , матеріали щодо якого виділені в окреме провадження, доставили ОСОБА_4 до Дніпровського РУГУ МВС України в м. Києві.

Таким чином, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 28, частини 2 статті 365 КК України в редакції Закону від 21.02.2014 - в перевищенні влади та службових повноважень, за попередньою змовою групою осіб, тобто в умисному вчиненні працівником правоохоронного органу за попередньою змовою групою осіб дій, які явно виходять за межі наданих йому прав і повноважень, що супроводжувались насильством, болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діями.

Через канцелярцію суду від захисника адвоката ОСОБА_7 надійшло клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_6 на підставі ч. 1 ст. 49 КК України та закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002585 на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України. В обґрунтування заявленого клопотання адвокат вказав, що інкриміновані обвинуваченому ОСОБА_6 кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 340, ч. 2 ст. 365 КК України є нетяжким та тяжким злочином, відповідно, і на даний час минуло більше десяти років.

Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні підтримав клопотання свого захисника про закриття кримінального провадження та погодився на закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, на підставі положень ст. 49 КК, у зв`язку із закінченням строків давності. Також обвинувачений ОСОБА_6 підтвердив, що процедура та наслідки закриття кримінального провадження йому роз`яснені та зрозумілі, а також право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави.

Прокурор в судовому засіданні не заперечувала проти звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, враховуючи імперативні норми ст. 49 КК України. Просила врахувати позицію Верхованого Суду, зазначила, що особа може бути звільнена від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 виключно за вчинений злочин.

Потерпілий ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, подав письмові заперечення на клопотання сторони захисту про закриття кримінального провадження на підставі ст.49 КК України. Заперечив проти задоволення клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 . В разі звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, просив зазначити, щоб судом було встановлено винуватість ОСОБА_6 в інкримінованих кримінальних правопорушеннях.

Представник потерпілого ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 просила відмовити у задоволенні клопотання обвинуваченого про закриття кримінального провадження на підставі ст.49 КК України.

Представник МВС України ОСОБА_8 підтримала клопотання сторони захисту.

Розглянувши клопотання, заслухавши учасників кримінального провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження, суд дійшов наступного висновку.

Приписами частини 3 статті 288 КПК України визначено, що суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Кримінальні правопорушення, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 340 КК України є нетяжким злочином, кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.365 КК України - тяжкий злочин.

Так, кримінальні правопорушення, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_6 , вчинено 20.01.2014 року.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами кримінального провадження, станом на день розгляду цього клопотання, з дня вчинення інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 340, ч. 2 ст. 365 КК України, пройшло десять років.

При цьому протягом цього строку ОСОБА_6 не вчинив нового кримінального правопорушення, що підтверджується витягом з інформаційно-аналітичної системи "Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості".

Даних про те, що в зазначені строки ОСОБА_6 ухилявся від слідства чи суду матеріали кримінального провадження не містять. Вказаний строк не зупинявся та не переривався.

Судом також встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 цілком розуміє свої права, визначені ч. 3 ст. 285 КПК України, підставу звільнення від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України, яка є нереабілітуючою, а також наслідки закриття кримінального провадження з цієї підстави. Обвинувачений просить звільнити його від кримінальної відповідальності у зв`язку зі спливом строків давності.

Також суд зазначає, що за змістом статей 284- 288 КПК підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах.

Отже, наявність таких умов є правовою підставою для прийняття судом рішення про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності. Визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення як обов`язкової умови такого звільнення кримінальним процесуальним законом не передбачено.

Норма ст. 49 КК України передбачає, що особа може бути звільнена від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, якщо саме з дня вчинення нею кримінального правопорушення минули певні строки. При цьому, заявлене клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності на стадії судового розгляду передбачає, що обвинувачений фактично відмовляється від свого права на повний судовий розгляд, а закриття кримінального провадження з цих підстав не вказує про його невинуватість, тобто не реабілітує його за вчинені дії.

До того ж сама норма ст. 49 КК України у своєму змісті закріплює те, що від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності особа може бути звільнена, якщо саме з дня вчинення нею кримінального правопорушення минули певні строки.

З огляду на те, що на момент розгляду клопотання закінчився строк давності притягнення обвинуваченого ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.28, ч.1 ст.340 КК України, ч.2 ст.28, ч.2 ст.365 КК України, та беручи до уваги наявність його беззаперечної згоди, останній підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за такі кримінальні правопорушення на підставі п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України.

При цьому, згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України наслідком звільнення особи від кримінальної відповідальності є закриття судом кримінального провадження. Так, згідно з ч. 3 ст. 288 КПК України, суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

За таких обставин, суд, встановивши наявність передбачених законом підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності, а також врахувавши відсутність заперечень зі сторони обвинуваченого, дійшов висновку про необхідність закриття кримінального провадження.

Щодо заявленого потерпілим цивільного позову суд зазначає наступне.

Так, потерпілим ОСОБА_4 до обвинуваченого ОСОБА_6 , Міністерства внутрішніх справ України заявлено цивільний позов про відшкодування моральної шкоди.

В силу вимог ст. 129 КПК України суд вирішує цивільний позов у кримінальному провадженні по суті лише у випадку ухвалення обвинувального вироку, постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи у разі встановлення відсутності події кримінального правопорушення.

Водночас у випадку закриття кримінального провадження на встановлених КПК України підставах, суд зобов`язаний роз`яснити цивільному позивачеві його право пред`явити аналогічний позов у порядку цивільного судочинства, що закріплено у ч. 7 ст. 128 КПК України.

Тому, у зв`язку зі звільненням обвинуваченого ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності у зв`язку зі спливом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, заявлений потерпілим цивільний позов ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, слід залишити без розгляду.

Разом з тим, звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності не позбавляє потерпілого можливості звернутися до суду з цивільними позовами про відшкодування заподіяної внаслідок кримінального правопорушення шкоди в порядку цивільного судочинства.

Виходячи з викладеного, керуючись ст. 49 КК України, ст. 284-286, 369-372 КПК України, суд

постановив:

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого та закриття кримінального провадження №0002585 у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до відповідальності - задовольнити.

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнити від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.28, ч.1 ст.340 КК України в редакції Закону від 07.04.2011 року, ч.2 ст.28, ч.2 ст.365 КК України в редакції Закону від 21.02.2014 року.

Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002585 відносно ОСОБА_6 закрити.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_4 до ОСОБА_6 , Міністерства внутрішніх справ України про відшкодування моральної шкоди - залишити без розгляду.

Ухвала суду може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом семи днів з моменту проголошення ухвали суду через Подільський районний суд м. Києва.

Оголошення повного тексту ухвали суду здійснити о 17 год. 40 хв. 10.04.2024 року.

СуддяОСОБА_1