Справа № 489/1896/22
Провадження № 1-кп/489/425/24
Ленінський районний суд міста Миколаєва
Вирок

іменем України

04 липня 2024 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві кримінальні провадження № 0000259 від 11.07.2022 за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, громадянина України, не одруженого, не працюючого, з вищою освітою, не маючого на утриманні неповнолітніх дітей, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_3 , потерпілого ОСОБА_6 , законного представника потерпілого ОСОБА_7 , представника потерпілого ОСОБА_8 ,

встановив:

22.05.2022 близько 19:30 год. ОСОБА_3 , знаходячись біля будинку АДРЕСА_2 , в результаті раптово виниклого конфлікту та умислу, направленого на заподіяння тілесних ушкоджень, умисно наніс декілька ударів (точна кількість не встановлена) руками в обличчя потерпілого ОСОБА_6 , чим заподіяв останньому тілесне ушкодження у виді закритого перелому спинки носа без зміщення, яке відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Таким чином, судом в межах судового розгляду, визначених ст. 337 КПК України, встановлено, що своїми умисними діями обвинувачений ОСОБА_3 скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 125 КК України, - умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у пред`явленому обвинуваченні не визнав та надав показання про те, що у травні 2022 року близько 17.00-18.00 годин він перебував за місцем проживання своєї матері ОСОБА_9 по АДРЕСА_2 , де почув крик сестри ОСОБА_10 , яка кликала його на допомогу. Вийшовши з під`їзду будинку на вулицю, він побачив у дворі, як потерпілий ОСОБА_11 тримав лівою рукою за ліву руку його сестру ОСОБА_12 , а правою рукою стискав її шию (кадик), а також словесно погрожував порізати її. Тому з метою захисту сестри він став між ОСОБА_13 та ОСОБА_14 і руками розтягнув їх. Після того пішов у своїх справах. Жодних ударів ОСОБА_13 в область обличчя не наносив. Внаслідок насильницьких дій ОСОБА_15 його сестрі були заподіяні тілесні ушкодження в області шиї, з якими вона зверталася до поліції, але там не прийняли заяву та на експертизу не направляли. Пред`явлений цивільний позов про відшкодування моральної шкоди не визнав.

Показання обвинуваченого про те, що він не вчиняв інкримінованого кримінального правопорушення спростовуються, а його винуватість у скоєному підтверджується іншими, дослідженими у судовому засіданні доказами, в їх сукупності.

Потерпілий ОСОБА_6 надав суду показання про те, що 22.05.2022 близько 19.30 годин він разом з друзями, серед яких ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , знаходилися в дворі будинку по АДРЕСА_2 на лавці, куди прийшов обвинувачений ОСОБА_18 , який вибив у нього з рук телефон ногою, після чого вдарив двічі кулаком по обличчю, нанісши один удар в щелепу та один удар по носі, чим заподіяв йому тілесні ушкодження у вигляді перелому носа, з якими він перебував на стаціонарному лікуванні. Внаслідок заподіяних йому обвинуваченим тілесних ушкоджень погіршився його фізичний (стало важко дихати по ночам через перелом носу) та психічний (став знервованим, боявся та переживав через отримані тілесні ушкодження) стан.

Свідок ОСОБА_19 надала суду показання про те, що 22.05.2022 близько 19.30 години разом зі своїми знайомими, серед яких ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та інші, знаходилися біля будинку по АДРЕСА_2 , де в них виник конфлікт з дівчиною на ім`я ОСОБА_22 . Через деякий час туди прийшов обвинувачений, який підійшов до ОСОБА_23 та вибив у нього з рук телефон, після чого ударив двічі рукою по обличчю, чим заподіяв тілесні ушкодження.

Свідок ОСОБА_24 надала показання про те, що 22.05.2022 близько 18.00 години її дочка ОСОБА_16 разом з ОСОБА_25 та ОСОБА_26 пішли гуляти до будинку по АДРЕСА_2 . Близько 19.00 години їй зателефонувала дочка і під час розмови плакала, після чого вона вийшла на вулицю, де побачила ОСОБА_15 , в якого було розбите обличчя і кров на ньому. Також там знаходилися родичі обвинуваченого, а останнього вже не було. Зі слів дочки дізналася, що до них вийшов обвинувачений і безпричинно побив ОСОБА_27 .

Свідок ОСОБА_7 надала суду показання про те, що є матір`ю ОСОБА_6 , якого побив обвинувачений. Через заподіяну обвинуваченим травму її син перебував на стаціонарному лікуванні в медичному закладі, у нього виникла проблеми з диханням, він став знервованим, дратівливим, відчуває страхи. Вказала, що внаслідок заподіяних обвинуваченим сину тілесних ушкоджень вона нервувала та переживала за здоров`я сина, який лікувався в лікарні. Був порушений звичний спосіб її життя через необхідність відвідування сина в лікарні та догляду за ним. Тому просила стягнути з обвинуваченого в рахунок відшкодування заподіяної сину, а також їй моральної шкоди 20000 грн.

Свідок ОСОБА_28 надала показання про те, що у вечірній час весною 2022 року, точні дату та час не пам`ятає, вона разом з ОСОБА_25 , ОСОБА_29 та ОСОБА_30 знаходилися біля будинку по АДРЕСА_2 , де у них виник конфлікт з племінницею обвинуваченого на ім`я ОСОБА_31 , яка звинуватила їх у тому, що вони знімають її на телефон. Після того остання покликала обвинуваченого, який підійшов до них, вибив ногою телефон з рук ОСОБА_15 та став наносити йому неодноразові удари, точну кількість вказати не може, кулаками по обличчю та голові, внаслідок чого розбив йому ніс.

Із протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 22.05.2022 слідує, що ОСОБА_7 просить вжити заходи до чоловіка та жінки, які 22.05.2022 близько 19.30 годин у дворі будинку по АДРЕСА_2 нанесли тілесні ушкодження її сину ОСОБА_6 .

Згідно з висновком експерта № 446 від 19.07.2022, у ОСОБА_6 виявлені тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому спинки носа без зміщення, які за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Вказане тілесне ушкодження могло утворитися від однократної ударної дії тупим твердим предметом, яким могли бути рука, нога та інші предмети, не виключено у строк 22.05.2024.

Відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 20.07.2022 за участю потерпілого ОСОБА_6 , останній серед пред`явлених йому для впізнання за фотозображеннями осіб впізнав ОСОБА_3 як особу, яка 22.05.2022 заподіяла йому тілесні ушкодження по АДРЕСА_2 .

При цьому, суд вважає необгрунтованими та безпідставними твердження сторони захисту про недопустимість протоколу пред`явлення обвинуваченого для впізнання за фотознімками потерпілому ОСОБА_6 на тій підставі, що в ньому не вказані риси обличчя та індивідуальні ознаки, за якими потерпілий впізнав обвинуваченого, оскільки із вказаного протоколу слідує, що ОСОБА_6 впізнав обвинуваченого як особу, яка заподіяла йому тілесні ушкодження, за загальними характерними рисами обличчя, що відповідає положенням ч. 1 ст. 228 КПК України про те, що якщо особа заявляє, що вона не може назвати прикмети, за якими впізнає особу, проте може впізнати її за сукупністю ознак, у протоколі зазначається, за сукупністю яких саме ознак вона може впізнати особу. В даному випадку, потерпілий вказав, що впізнає особу, яка заподіяла йому тілесні ушкодження за рисами обличчя.

По-друге, в ході судового розгляду як потерпілий ОСОБА_6 , так і всі допитані свідки, а також обвинувачений надали показання про те, що у вказані в обвинувальному акті місці та час заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень ОСОБА_3 дійсно перебував у вказаному місці, тобто, сам обвинувачений та свідки сторони захисту жодним чином не заперечували факту його перебування 22.05.2022 у вечірній час біля будинку по АДРЕСА_2 , де були заподіяні тілесні ушкодження ОСОБА_6 , а лише зазначали, що ОСОБА_3 не наносив удари потерпілому.

Також свідки сторони обвинувачення та потерпілий у судовому засіданні прямо вказали на обвинуваченого як на особу, яка заподіяла тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_6 , що, у свою чергу, вказує на відсутність будь-яких підстав ставити під сумнів результати проведення впізнання обвинуваченого з потерпілим.

Таким чином, суд доходить висновку, що протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 20.07.2022 є належним та допустимим доказом винуватості обвинуваченого у вчиненому кримінальному правопорушенні.

Допитані судом свідки сторони захисту ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_32 надали показання, які узгоджуються між собою, із змісту яких слідує, що 22.05.2022 у вечірній час вони знаходилися у дворі будинку по АДРЕСА_2 , де знаходилася група дітей, серед яких потерпілий ОСОБА_20 , який катався на гойдалці та під час конфлікту погрожував, а також душив за шию та тримав за руку ОСОБА_10 , внаслідок чого ОСОБА_3 відтягнув його від неї. При цьому вказали, що ОСОБА_3 не наносив будь-яких ударів ОСОБА_6 .

Проте суд критично оцінює показання свідків сторони захисту ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_32 про те, що обвинувачений не наносив жодних ударів потерпілому ОСОБА_6 по обличчю, а лише відтягнув його від ОСОБА_10 , яку той тримав за руку та душив за шию, оскільки, по-перше, вказані свідки є близькими родичами обвинуваченого, що викликає обґрунтовані сумніви у правдивості їхніх показань, які надані ними на користь саме обвинуваченого ОСОБА_3 .

По-друге, повідомлені вказаними свідками обставини поведінки потерпілого ОСОБА_6 про те, що він погрожував, душив за шию (близько 3-5 хв.) та тримав за руку ОСОБА_10 , чим заподіяв їй тілесні ушкодження, внаслідок чого обвинувачений ОСОБА_3 відтягнув від неї ОСОБА_6 , не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами про заподіяння вказаному свідку будь-яких тілесних ушкоджень, про що зазначали всі вказані свідки та обвинувачений, якими можуть бути довідки з медичних закладів, висновки експертиз, акти освідування тощо, що цілком очевидно вказує на неправдивість зазначених показань з метою виправдання обвинуваченого.

Крім того, не можуть бути доказом невинуватості обвинуваченого показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про те, що за вказаних в обвинувальному акті місці та час потерпілий ОСОБА_6 впав з гойдалки та отримав її металевою частиною удари по обличчю та спині, оскільки, по-перше, вказані свідки у своїх показаннях взагалі не вказали, що внаслідок ударів гойдалкою ОСОБА_6 отримав будь-які тілесні ушкодження, зазначивши про те, що після падіння з гойдалки він не висловлював будь-яких скарг на своє самопочуття та тілесних ушкоджень вони у нього не бачили.

По-друге, із висновку судово-медичної експертизи № 446 від 19.07.2022 слідує, що у ОСОБА_6 було виявлене лише тілесне ушкодження у вигляді закритого перелому спинки носа без зміщення та не виявлено інших тілесних ушкоджень, зокрема в області спини (яке могло утворитися, зі слів свідків сторони захисту, від удару металевою частиною гойдалки), та вказане тілесне ушкодження могло утворитися від однократної ударної дії тупим твердим предметом, яким могли бути рука, нога та інші предмети.

При цьому, цілком очевидним є те, що у випадку дійсного реального контактування металевою частиною гойдалки з обличчям та спиною потерпілого ОСОБА_6 , про що вказують у своїх показання свідки сторони захисту, останньому однозначно мали бути заподіяні суттєві тілесні ушкодження обличчя та спини. Однак про наявність таких ушкоджень не зазначають ні самі свідки, ні експерт у вищевказаному висновку. Тому вказані показання свідків суд розцінює критично, як намагання виправдати обвинуваченого у вчиненому діянні.

По-третє, вищевказані свідки у своїх показаннях стверджували, що після падіння потерпілого ОСОБА_6 з гойдалки та отримання удару нею по обличчю останній не висловлював будь-яких скарг з приводу отримання тілесних ушкоджень, які вони також у нього не спостерігали, що, у свою чергу, доводить той факт, що тілесні ушкодження у вигляді перелому носу потерпілий не міг отримати від удару гойдалкою та їх йому заподіяв саме обвинувачений ОСОБА_3 шляхом нанесення удару кулаком по обличчю, що відповідає висновку судово-медичної експертизи.

Також на підтвердження висновків суду про неправдивість показань свідків сторони захисту ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_32 і, як наслідок, неврахування їхніх тверджень про те, що обвинувачений не наносив ударів по обличчю потерпілому ОСОБА_6 , є очевидна суперечність наданих ними показань з приводу обставин розглядуваної події, яка мала місце 22.08.2022 у дворі будинку по АДРЕСА_2 .

Так, свідок ОСОБА_9 , яка є матір`ю обвинуваченого, вказала, що підійшла безпосередньо до ОСОБА_6 , коли він упав з гойдалки та отримав удари нею по обличчю. Натомість свідок ОСОБА_10 , яка є рідною сестрою обвинуваченого, зазначила, що коли потерпілий упав з гойдалки та отримав нею удар, то ні вона, ні її мати ( ОСОБА_9 ) до нього не підходили, та остання знаходилася на відстані не менше 10 метрів від нього.

Також, свідок ОСОБА_32 , яка є рідною племінницею обвинуваченого, під час допиту взагалі не вказала, що обвинувачений падав з гойдалки та отримував удари її металевою частиною по голові та іншим частинам тіла, хоча безпосередньо перебувала на місці події та саме вона, з її показань, покликала ОСОБА_3 туди. Також вказаний свідок підтвердила, що її баба ОСОБА_9 знаходилася на певній відстані, не менше 10 м, від потерпілого ОСОБА_6 , що спростовує показання останньої, що вона підходила до потерпілого після падання з гойдалки та отримання ударів її металевою частиною по голові і спині.

Крім того, наявність обґрунтованих сумнівів з приводу правдивості показань обвинуваченого та свідків сторони захисту ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_32 викликає суперечність їхніх показань про те, що ОСОБА_6 тримав однією рукою за руку, а іншою рукою душив за шию свідка ОСОБА_10 .

Зокрема, свідок ОСОБА_10 надала показання про те, що ОСОБА_6 тримав її правою рукою за ліву руку, а душив за шию лівою рукою. Проте обвинувачений у своїх показаннях вказав, що однозначно бачив, що ОСОБА_20 схопив ОСОБА_10 лівою рукою за ліву руку, а душив за шию правою рукою.

Таким чином, вказані обставини у своїй сукупності повністю спростовують твердження сторони захисту про те, що ОСОБА_6 застосовував насильницькі дії щодо ОСОБА_10 та, у свою чергу, також спростовують доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_3 захищав останню від ОСОБА_6 , відтягнувши його від свідка та не наносив йому ударів в обличчя.

Суд зазначає, що у судовому засіданні стороною захисту не наведено будь-яких фактичних даних сумніватися в правдивості показань потерпілого та свідків сторони обвинувачення про те, що саме ОСОБА_3 наніс тілесні ушкодження ОСОБА_6 , оскільки суду не було надано жодних належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_10 були заподіяні ОСОБА_6 тілесні ушкодження на шиї та руці, про що стверджувала сторона захисту та її свідки, тому що суду не були надані будь-які документальні докази, які б підтверджували факт звернення ОСОБА_10 до поліції з приводу вчинення відносно неї насильницьких дій ОСОБА_6 , а також факт заподіяння їй останнім тілесних ушкоджень.

Натомість одні лише показання свідків сторони захисту та обвинуваченого про факт насильницьких дій ОСОБА_6 щодо ОСОБА_10 та заподіяння їй тілесних ушкоджень, які не підтверджені жодними іншими фактичними та допустимими даними і доказами, не можуть бути враховані судом на підтвердження вказаних обставин, оскільки, як зазначено вище, вказані особи є близькими родичами між собою та їхні показання мають ряд неточностей та суперечностей з приводу повідомлених ними обставин.

Також стороною захисту не надано будь-яких фактичних даних, які б підтверджували їхні твердження про те, що свідки ОСОБА_19 та ОСОБА_28 є заінтересованими особами в даному кримінальному провадженні або існують інші підстави для обмови ними обвинуваченого.

Також суд критично оцінює як підставу для виправдання обвинуваченого твердження сторони захисту про те, що у висновку експерта № 446 від 20.07.2022 зазначено про те, що виявлене у ОСОБА_6 тілесне ушкодження у вигляді перелому носа могло утворитися від однократної ударної дії, натомість свідки та потерпілий зазначили, що обвинувачений наніс декілька ударів в обличчя ОСОБА_6 , тому вказані обставини спростовують винуватість обвинуваченого, виходячи з такого. Так, з показань свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_28 та потерпілого ОСОБА_6 , які узгоджуються між собою, встановлено, що ОСОБА_3 наніс не один, а декілька ударів в обличчя потерпілого, який вказав, що один удар прийшовся в область носа, а інший в щелепу. Вказані показання свідків сторони обвинувачення та потерпілого з приводу обставин заподіяння ОСОБА_6 тілесного ушкодження у вигляді перелому носа узгоджуються з висновком вищевказаної судово-медичної експертизи, оскільки останньому був нанесений обвинуваченим лише один удар в область носа, про що і зазначає експерт, а інший удар - в область щелепи, від якого не були заподіяні тілесні ушкодження потерпілому.

Крім того, доказом факту заподіяння ОСОБА_6 тілесних ушкоджень саме у вечірній час 22.05.2022 обвинуваченим, а не за інших обставин та час, про що стверджував обвинувачений, є дані з висновку експерта № 446 від 20.07.2022, в дослідній частині якого зазначено, що потерпілий ОСОБА_6 звернувся до лікарні 23.05.2022, тобто наступного дня після заподіяння йому тілесних ушкоджень, що є цілком логічним, враховуючи той факт, що тілесні ушкодження йому були заподіяні близько 19.30 годин 22.05.2022, а потерпілий звернувся до закладу охорони здоров`я наступного дня після отримання тілесних ушкоджень та був госпіталізований для стаціонарного лікування, де знаходився до 01.06.2022.

Таким чином, оцінивши кожний доказ з точку зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд доходить висновку, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення доведена поза розумним сумнівом та його дії правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 125 КК України, оскільки він своїми умисними діями вчинив умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Невизнання обвинуваченим своєї вини та факту заподіяння ОСОБА_6 тілесних ушкоджень суд розцінює як свідомо обраний ним спосіб захисту та намагання уникнути кримінальної відповідальності за вчинене діяння.

При призначенні покарання суд відповідно до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, обвинувачений вчинив кримінальні проступки, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку в лікарів психіатра та нарколога не перебуває.

Обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_3 , судом не встановлено.

Обставин, які згідно зі ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_3 , судом не встановлено.

З урахуванням обставин вчиненого кримінального правопорушення, яке вчинене відносно неповнолітнього, особи обвинуваченого, який не працює, раніше не судимий, характеризується позитивно, не висловив будь-якого розкаяння з приводу вчиненого діяння та не попросив вибачення у потерпілого, не висловив осуду з приводу вчиненого, а також ураховуючи позицію державного обвинувача, який вважав, що обвинуваченому необхідно призначити покарання у виді громадських робіт, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_3 покарання у виді громадських робіт в межах санкції ч. 2 ст. 125 КК України, оскільки саме такий вид покарання, на переконання суду, сприятиме виправленню обвинуваченого та запобігатиме вчиненню ним нових кримінальних правопорушень в майбутньому.

Також право суду призначати покарання на власний розсуд підтверджується висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 29.10.2020 у справі №487/5034/18, згідно з якими «поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо».

Вирішуючи заявлений цивільний позов про відшкодування завданої моральної школи, суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

У постанові Великої Палати ВС від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14 вказано, що моральна шкода це страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення стосунків з оточенням, до інших негативних наслідків морального характеру. Суд визначає розмір моральної шкоди залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Судом на підставі досліджених доказів встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 своїми умисними протиправними діями, які виявилися у спричиненні тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_6 , який є неповнолітньою особою, заподіяв останньому душевні страждання, які полягали у тому, що він отримав тілесні ушкодження, з якими перебував на стаціонарному лікуванні, зазнав переляку, страху та моральних страждань і переживань, пов`язаних з отриманими тілесними ушкодженнями, став роздратованим, був порушений звичний спосіб його життя, що призвело до неможливості продовження активного громадського життя та спілкування з оточуючими.

Таким чином, встановлені судом обставини вказують на доведення факту заподіяння обвинуваченим моральної шкоди потерпілому ОСОБА_6 внаслідок нанесення йому тілесних ушкоджень та перебування з ними на стаціонарному лікуванні.

Крім того, судом встановлено, що цивільному позивачу ОСОБА_7 також була заподіяна моральна шкода, яка полягала у моральних стражданнях через стрес та хвилювання за здоров`я її неповнолітнього сина, у порушені нормальних життєвих зв`язків та звичного способу життя через необхідність відвідування сина у закладі охорони здоров`я та догляду за ним.,

На підставі викладеного та з урахуванням вказаних обставин заподіяння моральної шкоди потерпілому, особи обвинуваченого та його майнового стану, сталої практики Верховного Суду щодо визначення розміру моральної шкоди та передбачених ст. 23 ЦК України вимог розумності і справедливості, суд вважає, що з обвинуваченого на користь потерпілого ОСОБА_6 належить стягнути 10000 грн, а на користь ОСОБА_7 - 3000 грн в рахунок відшкодування заподіяної їм моральної шкоди, що, на переконання суду, буде достатнім розміром для відшкодування заподіяної моральної шкоди та відповідатиме принципам розумності та справедливості.

Вирішуючи питання про стягнення з обвинуваченого витрат на професійну правничу допомогу, надану потерпілому, суд доходить таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 118 КПК України, процесуальні витрати складаються, зокрема, із витрат на правову допомогу.

Згідно з висновками, викладеними у постанові ВП ВС від 17.06.2020 у справі № 598/1781/17, «положення, які стосуються процесуальних витрат, регламентовані главою 8 КПК. Натомість положення, які стосуються цивільного позову, визначені главою 9 КПК. Це свідчить про різну правову природу процесуальних витрат та шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням. Процесуальні витрати виникають та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, є матеріальними витратами органів досудового розслідування, прокуратури, суду та інших учасників кримінального провадження. Натомість шкода у кримінальному провадженні пов`язана не з процесуальними відносинами, а з матеріально-правовими - вчиненням кримінального правопорушення чи іншого суспільно-небезпечного діяння».

Також відповідно до правового висновку ВП ВС, висловленого у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 462/6473/16-ц (провадження № 14-400цс18), «процесуальні витрати, понесені у кримінальному провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову до обвинуваченого. Такі витрати повинні бути розподілені судом у межах розгляду того кримінального провадження, у ході розгляду якого вони виникли».

Крім того, з висновків, викладених у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07.09.2023 у справі № 202/8301/21 слідує, що «обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги; розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо). Вищезазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду (справи № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18, № 199/3939/18-ц, № 466/9758/16-ц) та в постанові Великої Палати Верховного Суду (справа № 826/1216/16).

Чинне кримінальне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу, однак зобов`язує надати докази на підтвердження розміру процесуальних витрат, у тому числі на правову допомогу, що входить до предмета доказування у кримінальному провадженні ст. 91 КПК України.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значення справи для сторони (постанова КЦС ВС від 23 червня 2022 року у справі 607/4341/20).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін (висновок ВП ВС, викладений у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд має урахувати розумність розміру таких витрат, а також пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю провадження, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності витрат».

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК України, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, розмір процесуальних витрат, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Відповідно до положень статей 26, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги, ордеру. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Судом встановлено, що потерпілою стороною були заявлені вимоги про відшкодування процесуальних витрат (витрат на правову допомогу) шляхом пред`явлення цивільного позову. Проте, питання розподілу процесуальних витрат, в тому числі витрат потерпілого на правову допомогу, вирішуються виключно в порядку, визначеному главою 8 КПК, зокрема ч. 1 ст. 124 КПК України, та не може бути вирішене в порядку, визначеному главою 9 КПК України, або в порядку ЦПК України, можливість чого передбачена ч. 5 ст. 128 глави 9 КПК України.

При цьому потерпілою стороною взагалі не була вказана сума понесених нею витрат на правову допомогу та суду не було надано жодних належних та допустимих доказів (розрахунку, квитанцій та інших платіжно-розрахункових документів), які б документально підтверджували види та перелік правової допомоги, розрахунок вартості надання їй відповідної правової допомоги та фактично понесених нею процесуальних витрат на правову допомогу представника.

За таких обставин, суд доходить висновку про відсутність встановлених законом та фактичних підстав для стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого та його законного представника процесуальних витрат, понесених на правову допомогу, у зв`язку з їх недоведеністю жодними належними та допустимими доказами.

Речові докази відсутні.

Витрати на залучення експертів відсутні.

Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися.

Керуючись статтями 369-371, 373, 374, 376 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та призначити йому покарання у виді громадських робіт на строк двісті годин.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 10000 (десять тисяч) грн в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 3000 (три тисячі) грн в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди.

У задоволенні вимог ОСОБА_7 про стягнення із ОСОБА_3 процесуальних витрат, пов`язаних з витратами на правову допомогу відмовити

До набрання вироком законної сили запобіжний захід обвинуваченому не обирати.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Ленінський районний суд міста Миколаєва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1