Справа №766/7267/23
н/п 1-кп/766/1173/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.05.2024 року м. Херсон

Херсонський міський суд Херсонської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою під час судового розгляду кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001265 від 09.05.2023 року за обвинуваченням

ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеса, громадянина України, з середньою освітою, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , номера обслуги зенітного взводу 2 зенітної ракетної батареї 1 зенітного ракетного дивізіону військової частини НОМЕР_1 , старшого солдата,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, суд, -

в присутності сторін кримінального провадження

прокурора ОСОБА_4 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_3 (в режимі відеоконференції),

захисника адвоката ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Херсонського міського суду Херсонської області на стадії судового слідства перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001265 від 09.05.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України .

У судовому засіданні прокурором заявлено клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого ОСОБА_3 під вартою.

В обґрунтування поданого клопотання прокурор зазначив, що обвинуваченому необхідно продовжити строк тримання під вартою на 60 діб, так як ризики, передбачені п.п. 1, 3 , 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, встановлені раніше судом при обранні йому запобіжного заходу не відпали, не зменшились та продовжують існувати, в зв`язку з чим до обвинуваченого неможливо застосування більш м`якого запобіжного захід ніж тримання під вартою. Вказував на необхідність врахування тяжкості злочину, у вчиненні якого ОСОБА_3 обвинувачується, проходження ним військової служби, під час якого останній вчинив дії, які йому інкримінують, та наявність свідків серед військовослужбовців, з якими він, так само як і з потерпілим, проходив службу. Зазначав також про те, що в разі обрання ОСОБА_3 запобіжного заходу не пов`язаного з ізоляцією від суспільства, останній може продовжити службу в армії, де буде мати доступ до зброї.

Захисник, позицію якого повністю підтримав обвинувачений, заперечував з приводу продовження строку тримання ОСОБА_3 під вартою вказавши про те, що: заявлений прокурором ризик переховування не може визначатися тяжкістю інкримінованого зловину, з огляду на встановлену закнонм призумцію невинуватості особи; ризик ризику можливого тиску на свідків зазнаав про те, що прок3рором не підтверджена така можливість, жодних нарікань з боку свідків не встановлено; щодо проходження служби в армії вказував про те, що така можливість, з огляду на статус ОСОБА_7 в рамках вказаного кримінального провадження повністю виключається; заперечував щодо вказівки у клопотанні про можливість переходу ОСОБА_7 , на тимчасово окуповану територію України. ОСОБА_7 також просив суд, при вирішенні питання врахувати наявність на його утриманні малолітньої дитини а також постійного місця проживання, де він зареєстрований, де він міг би відбувати більш м`який запобіжний захід.

Заслухавши прокурора та представника потерпілого, які підтримали клопотання та просили ого задовольнити, обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення клопотання прокурора, та вважали за необхідне відмовити в його задоволенні змінивши запобіжний захід на більш м`який, дослідивши клопотання та наявні в розпорядженні суду матеріали справи, суд приходить до наступного висновку з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Статтею 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» гарантується право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Згідно ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст. 184 цього Кодексу, повинно містити виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Так, в провадженні Херсонського міського суду Херсонської області перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001265 від 09.05.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України.

Згідно п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення.

Приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Тобто суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті давали підстави суду робити висновки щодо наявності, або відсутності обґрунтованості обвинувачення.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та з огляду на перевірені в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України докази, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Тобто, суд, по суті, позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки, окрім як дослідження клопотання про обрання або продовження строку тримання під вартою (у разі його наявності), не має законних на те підстав для дослідження будь-яких доказів, що можуть бути підставою для продовження або застосування запобіжного заходу у судовому засіданні.

Окрім того, відповідно до п. 13 ч.1 ст. 3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом, а тому питання обґрунтованості підозри на даній стадії не є предметом розгляду суду, в тому числі з огляду на те, що ОСОБА_3 вже пред`явлене обвинувачення, яке є твердженням про вчинення особою інкримінованого злочину, а не обґрунтованим припущенням, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, що мало місце коли останній перебував у процесуальному статусі підозрюваного.

За таких обставин суд не переглядає обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_3 , у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при розгляді клопотання про продовження строку запобіжного заходу а також клопотань про зміну чи скасування такого заходу.

Суд вважає, що необхідно продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_3 , так як Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес, а тому суддя вважає, що на цей час існують правові підстави для застосування запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою.

Прокурором було подане клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_3 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, посилаючись на те, що ризики встановлені раніше судом при обранні йому запобіжного заходу не відпали та продовжують існувати, в зв`язку з чим до обвинуваченого неможливо застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Надаючи оцінку доводам клопотання щодо наявності існування ризиків, суд враховує наступне.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи. При цьому КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Враховуючи, що ОСОБА_3 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, яке, відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких, а разі доведеності його вини, із урахуванням приписів ч. 3 ст. 68 КК України, передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк до 10 років , а отже наявний та продовжує існувати ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме ризик того, що обвинувачений ОСОБА_3 , враховуючи тяжкість покарання, що йому загрожує у разі встановлення його вини, може вдатися до спроб переховуватися від суду.

При цьому, суд враховує, що у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Також, згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Крім того, зважаючи на те, що остаточне рішення по справі відносно обвинуваченого не прийнято, частина свідків підлягають безпосередньому допиту судом та суд має дослідити докази у справі, в даному випадку існують ризики можливого незаконного впливу обвинуваченого ОСОБА_3 на свідків, які разом із обвинуваченим проходили службу, з метою зміни останніми показань, або ж взагалі з метою унеможливлення їх безпосереднього допиту у суді та, беручи до уваги проходження ОСОБА_3 військової служби, суд переконаний в тому, що, продовжують існувати ризики, передбачені п.п. 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Щодо вказівки захисту в суді про те, що обвинуваченому невідомо місця перебування свідків, які є військовослужбовцями, суд зауважує, що дана обставина не виключає можливості спілкування зі свідками у спосіб, відмінний від безпосередньої зустрічі із ними.

При цьому суд також зауважує про те, що не дивлячись на те, що потерпілий ОСОБА_8 вже був допитаний в судовому засіданні, проте він, як сторона по справі, має право бути присутнім у кожному судовому засіданні, давати пояснення з приводу обставин справи, брати участь у дослідженні доказів, з огляду на що, на переконання суду ризик впливу на потерпілого не відпав та продовжує існувати.

За таких обставин, вважаю, що стороною обвинувачення доведено продовження існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які наразі не відпали та не зменшились до такого ступеню, який би вказував на їх відсутність.

На даному етапі судового провадження лише запобіжний захід у виді тримання під вартою буде необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_3 та зможе запобігти зазначеним ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК України, які є перешкодою для продовження відносно ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою судом не встановлено.

Таким чином, вважаю, що продовження існування ризиків, які були встановлені судом при обранні запобіжного заходу стосовно ОСОБА_3 , доведено під час розгляду клопотання та виправдовують тримання обвинуваченого ОСОБА_3 під вартою, обумовлені суспільною необхідністю, є обґрунтованими з огляду обмеження конституційних прав і свобод обвинуваченого.

При цьому, наявні в матеріалах справи відомості що характеризують особу ОСОБА_3 , а саме перебування ОСОБА_3 у шлюбі починаючи з 2012 року та те, що він є батьком малолітнього сина 2018 р.н., із урахуванням часу, з якого він перебуває у шлюбі та часу народження дитини, а саме більше ніж чотири роки до обставин, які за обвинувальним актом підлягають наразі дослідженню судом, не зменшують заявлені прокурором ризики, на чому вже неодноразово наголошував суд.

На даному етапі судового провадження лише запобіжний захід у виді тримання під вартою є необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого та зможе запобігти зазначеним ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, наявність яких встановлена судом.

При таких обставинах, суд вважає, що клопотання прокурора підлягає задоволенню, обвинуваченому має бути продовжений строк тримання під вартою, а підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, на чому наголошувала сторона захисту заперечуючи проти клопотання прокурора, судом наразі не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 331, 371, 372 КПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_3 задовольнити.

Продовжити відносно ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 21.07.2024 року включно у ДУ «Миколаївський слідчий ізолятор», що не більше, ніж 60 діб з моменту прийняття рішення.

Ухвала припиняє свою дію 22.07.2024 року.

Ухвала суду щодо продовження запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Копію ухвали вручити прокурору, захиснику та направити у ДУ «Миколаївський слідчий ізолятор» (для виконання та вручення обвинуваченому).

Ухвала може бути оскаржена до Херсонського апеляційного суду протягом п`яти днів, а особою, яка перебуває під вартою, у той же строк, з моменту вручення їй копії судового рішення.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

СуддяОСОБА_1