ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/313/24 Справа № 216/3207/16-к
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2024 року м.Кривий Ріг

27 лютого 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривий Ріг матеріали кримінального провадження № 0003057 за ч. 2 ст. 186 КК України відносно ОСОБА_7 , за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_8 на вирок Центрально - Міського районного суду м. Кривий Ріг Дніпропетровської області від 28 липня 2023 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Центрально - Міського районного суду м. Кривий Ріг Дніпропетровської області від 28 липня 2023 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кислиці Ізмаїльського району Одеської області, громадянина України, який має професійно-технічну освіту, працює фасадчиком у ФОП ОСОБА_9 , у зареєстрованому шлюбі не перебуває, на утриманні неповнолітніх, малолітніх та інших непрацездатних осіб немає, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимий:

- 12.02.1996 р. Ізмаїльським міським судом Одеської області за ст. 141 ч. 2 КК УРСР до 3 років позбавлення волі на підставі ст. 46-1 КК України з відстрочкою виконання вироку на 2 роки;

- 20.08.1997 р. Ізмаїльським міським судом Одеської області за ст.ст. 140 ч. 2, 140 ч. 3, 143 ч. 2, 141 ч. 2, 42 КК УРСР до 6 років позбавлення волі;

- 28.05.2004 р. Ширяєвським районним судом Одеської області за ст.ст. 186 ч. 2, 185 ч. 4, 70 КК України до 5 років позбавлення волі;

- 06.04.2005 р. Ізмаїльським міським судом Одеської області за ст. ст. 185 ч. 3, 190 ч. 1, 70 КК України до 5 років 2 місяців позбавлення волі;

- 22.12.2010 р. Ізмаїльським міським судом Одеської області за ст. ст. 185 ч. 2, 186 ч. 2, 187 ч. 1, 70 КК України до 4 років 1 місяця позбавлення волі. Звільнився 18.04.2014 по відбуттю строку покарання,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом іспитового строку, визначеного судом в 3 роки, не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Відповідно до вироку суду, 24 жовтня 2015 року, приблизно о 03.00 годині, ОСОБА_7 повторно, діючи умисно, з корисливих мотивів та реалізуючи свій раптово виниклий злочинний намір, направлений на відкрите викрадення чужого майна та обернення його на власну користь, знаходячись поблизу зупинки міського транспорту «Площа Визволення» у Центрально-Міському районі м. Кривого Рогу, усвідомлюючи, що його дії є явними для оточуючих, притиснувши ОСОБА_10 спиною до стіни пам`ятника «Танку Визволителю» та утримуючи її однією рукою, обмежуючи тим самим її здатність рухатись, другою вільною рукою з шиї потерпілої ОСОБА_10 зняв, тобто відкрито викрав належний їй золотий ланцюжок вагою 2,8 г., вартістю 1342 грн. 07 коп. із золотою підвіскою у вигляді хрестика вагою 2,0 г. вартістю 958 грн. 62 коп., після чого з руки потерпілої ОСОБА_10 зняв, тобто, відкрито викрав належний їй золотий браслет вагою 5,6 г., вартістю 2684 грн. 14 коп. Привласнивши відкрито викрадене майно, ОСОБА_7 з місця вчинення злочину зник, розпорядився ним на власний розсуд, чим своїми умисними діями завдав потерпілій ОСОБА_10 майнового збитку на загальну суму 4984 грн. 83 коп. (вартість викраденого майна вказано згідно з висновком товарознавчої експертизи № 96 від 15.06.2016 року).

Таким чином, ОСОБА_7 своїми умисними діями вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, тобто вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 186 КК України.

Крім цього, ОСОБА_7 , 04.06.2016 року приблизно о 20.00 годин, повторно, знаходячись у приміщенні будинку АДРЕСА_3 у малознайомої йому ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , усвідомлюючи, що його дії є явними для останньої, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для її життя та здоров`я, яке виразилось у тому, що ОСОБА_7 кулаком правої руки наніс потерпілій ОСОБА_11 один удар в область грудної клітини, від чого вона почала падати на підлогу, після чого ОСОБА_7 тією ж правою рукою зірвав, тобто відкрито викрав з шиї ОСОБА_11 належний їй золотий ланцюжок 585 проби, довжиною 57 см, вагою 19 грамів, вартістю 10637 грн. 53 коп. Привласнивши відкрито викрадений золотий ланцюжок та утримуючи його при собі, ОСОБА_7 став тікати з місця вчинення кримінального правопорушника. Потерпіла ОСОБА_11 піднявшись з підлоги, почала переслідувати ОСОБА_7 , кричати і вимагати від ОСОБА_7 повернути належний їй ланцюжок. ОСОБА_7 усвідомлюючи протиправність своїх дій та не реагуючи на законні вимоги потерпілої ОСОБА_11 продовжив тікати з місця вчиненого злочину, в результаті чого був затриманий працівниками групи швидкого реагування Криворізького MB управління поліції охорони. В результаті умисних злочинних дій ОСОБА_7 потерпілій ОСОБА_11 завдано майнового збитку на суму 10637 грн. 53 коп. (вартість викраденого майна вказано згідно з висновком товарознавчої експертизи № 96 від 15.06.2016 року).

Таким чином, ОСОБА_7 своїми умисними діями вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, вчинене повторно, тобто вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 186 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 , правильність обраної судом кваліфікації, просить вирок Центрально - Міського районного суду м. Кривий Ріг Дніпропетровської області від 28 липня 2023 рокускасувати в частині призначеного покарання, ухвалити новий вирок в цій частині та призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років; в іншій частині вирок суду залишити без змін. Зазначає, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше неодноразово засуджувався за грабежі та розбої, які скоював з застосуванням насильства, чотири рази засуджувався до реальної міри покарання. Вказує, що обвинувачений ОСОБА_7 має професійно-технічну освіту та, маючи достатньо часу після звільнення з місць позбавлення волі, не влаштувався на роботу, не мав постійного законного джерела доходу, що стало причиною вчинення ним повторних злочинів проти власності, а також забезпечення власного існування за рахунок протиправного заволодіння чужим майном. Звертає увагу, що звільнившись із місць позбавлення волі, маючи непогашену судимість за вчинення умисних корисливих тяжких правопорушень, ОСОБА_7 знову вчинив нові умисні правопорушення проти власності із застосуванням насильства, за ознаками ч. 2 ст. 186 КК України, які відповідно до ст. 12 КК України, відносяться до категорії тяжких правопорушень. Зазначає, що застосовуючи звільнення від відбування покарання, суд І інстанції не прийняв до уваги поведінку обвинуваченого під час скоєння правопорушень, а саме: організовуючи собі підґрунтя для злочину, ОСОБА_7 , оцінюючи матеріальний стан потерпілих (наявність у них ювелірних прикрас), спеціально знайомився з жінками, запрошував до кафе для спільного вживання алкоголю, таким чином обмежуючи їх можливість для належного супротиву та самозахисту, розуміючи, що його дії будуть явними для оточуючих та потерпілих, зухвало вчиняв відкрите викрадення майна з застосуванням насильства, що свідчить про його високу суспільну небезпеку. Вказує, що судом І інстанції не надано належної оцінки тому, що ОСОБА_7 , будучи здоровою молодою особою чоловічої статі, значно фізично переважав потерпілих, які були особами жіночої статі різного віку, вчинював правопорушення із застосуванням фізичного насильства до них, незважаючи на те, що задля досягнення своєї корисливої мети обвинуваченому взагалі не треба було вчиняти будь-які насильницькі дії відносно потерпілих, що свідчить про особливу жорстокість та надмірну агресивність обвинуваченого. Зазначає, що потерпілій ОСОБА_10 шкоду обвинувачений взагалі не відшкодував, а потерпілій ОСОБА_11 ювелірна прикраса вартістю понад 10 000 грн. (станом на 2016 рік) повернута працівниками поліції у пошкодженому вигляді. Звертає увагу, що обвинувачений ОСОБА_7 , будучи працевлаштованим, маючи реальну можливість усунути негативні наслідки своєї злочинної діяльності шляхом відшкодування спричиненої матеріальної шкоди, протягом тривалого часу жодних заходів до цього не вжив. Вважає, що суд І інстанції, звільняючи обвинуваченого ОСОБА_7 від реального відбування покарання, не врахував факт перебування обвинуваченого тривалий час у розшуку. На думку прокурора, судом І інстанції необґрунтовано визнано доведеним наявність такої пом`якшуючої покарання обставини, як щире каяття ОСОБА_7 , оскільки відповідно до матеріалів кримінального провадження, обвинувачений не виявив бажання виправити ситуацію, шкоду, заподіяну своїми злочинними діями, не відшкодував, тобто висловлене ним у суді каяття є удаваним, спрямованим на уникнення від покарання, яке б відповідало ступеню тяжкості вчиненого ним злочинів та його наслідкам. Вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ст. ст. 75, 76 КК України не сприятиме досягненню мети покарання, передбаченої ст. 50 КК України.

Потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_10 до Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг не з`явились, будучиповідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора ОСОБА_5 , яка підтримала доводи своєї апеляційної скарги та наполягала на її задоволенні, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 , які заперечували проти доводів апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах апеляційної скарги та обговоривши її доводи, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки фактичні обставини справи та доведеність вини ОСОБА_7 у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення ніким не оскаржується, в тому числі і обвинуваченим, колегія суддів перевіряє законність вироку тільки в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто, його має бути ухвалено компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Також суд у своєму рішенні повинен навести належні, достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку колегії суддів, вказані вимоги судом І інстанції виконанні не в повному обсязі.

Що ж стосується покарання, призначеного судом першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що воно не відповідає вимогам Закону про кримінальну відповідальність та особі обвинуваченого ОСОБА_7 , внаслідок м`якості.

З вироку суду І інстанції вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засідання провину у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав в повному обсязі, надав визнавальні покази.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначити покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Враховуючи роз`яснення, які містяться в п.п. 1, 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Колегія суддів вважає, що при призначені покарання ОСОБА_7 та застосуванні вимог ст.ст. 75, 76 КК України судом І інстанції не в повній мірі взято до уваги особу обвинуваченого, а саме, що ОСОБА_7 визнав вину в повному обсязі, у зареєстрованому шлюбі не перебуває,на утриманні неповнолітніх дітей або інших непрацездатних осіб не має, працює, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, раніше неодноразово засуджувався за грабежі та розбої, які скоював з застосуванням насильства, чотири рази засуджувався до реальної міри покарання, звільнившись із місць позбавлення волі, маючи непогашену судимість за вчинення умисних корисливих тяжких правопорушень, ОСОБА_7 знову вчинив нові умисні правопорушення проти власності із застосуванням насильства, за ознаками ч. 2 ст. 186 КК України, які відповідно до ст. 12 КК України, відносяться до категорії тяжких правопорушень.

На думку колегії суддів, застосовуючи звільнення від відбування покарання, суд І інстанції не прийняв до уваги поведінку обвинуваченого під час скоєння правопорушень, а саме: організовуючи собі підґрунтя для злочину, ОСОБА_7 , оцінюючи матеріальний стан потерпілих (наявність у них ювелірних прикрас), спеціально знайомився з жінками, запрошував до кафе для спільного вживання алкоголю, таким чином обмежуючи їх можливість для належного супротиву та самозахисту, розуміючи, що його дії будуть явними для оточуючих та потерпілих, зухвало вчиняв відкрите викрадення майна з застосуванням насильства, що свідчить про його високу суспільну небезпеку.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора, що судом І інстанції не надано належної оцінки тому, що ОСОБА_7 , будучи здоровою молодою особою чоловічої статі, значно фізично переважав потерпілих, які були особами жіночої статі різного віку, вчинював правопорушення із застосуванням фізичного насильства до них, незважаючи на те, що задля досягнення своєї корисливої мети обвинуваченому взагалі не треба було вчиняти будь-які насильницькі дії відносно потерпілих, що свідчить про особливу жорстокість та надмірну агресивність обвинуваченого.

Колегія суддів звертає увагу, що обвинувачений ОСОБА_7 взагалі не відшкодував потерпілій ОСОБА_10 шкоду, а потерпілій ОСОБА_11 ювелірна прикраса вартістю понад 10 000 грн. (станом на 2016 рік) повернута працівниками поліції у пошкодженому вигляді.

Колегія суддів зазначає, що обвинувачений ОСОБА_7 , будучи працевлаштованим, маючи реальну можливість усунути негативні наслідки своєї злочинної діяльності шляхом відшкодування спричиненої матеріальної шкоди, протягом тривалого часу жодних заходів до цього не вжив.

Крім того, суд І інстанції, звільняючи обвинуваченого ОСОБА_7 від реального відбування покарання, не врахував факт перебування обвинуваченого тривалий час у розшуку.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора, що судом І інстанції необґрунтовано визнано доведеним наявність такої пом`якшуючої покарання обставини, як щире каяття ОСОБА_7 , оскільки відповідно до матеріалів кримінального провадження, обвинувачений не виявив бажання виправити ситуацію, шкоду, заподіяну своїми злочинними діями, не відшкодував, тобто висловлене ним у суді каяття є удаваним, спрямованим на уникнення від покарання, яке б відповідало ступеню тяжкості вчиненого ним злочинів та його наслідкам.

Колегія суддів зазначає, що обвинувачений ОСОБА_7 має низькі соціальні зв`язки, а саме не перебуває у зареєстрованому шлюбі, утриманців немає, що підвищує ризик вчинення ним інших аналогічних злочинів, а тому, на думку колегії суддів, призначення йому покарання із застосуванням положень ст.ст. 75, 76 КК України не сприятиме досягненню мети покарання, передбаченої ст. 50 КК України

Ухвалюючи рішення про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання, суд не навів у вироку переконливих доводів про доцільність такого звільнення з випробуванням, а лише вказав на дані про особу обвинуваченого та послався на обставини, що пом`якшують його покарання. Чим небезпечнішим для суспільства є вчинений злочин, тим вужча повинна бути сфера застосування звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Визнання обвинуваченим вини у скоєнні інкримінованого злочину було враховані при призначенні виду і міри покарання, що колегія суддів вважає підставою для призначення покарання у мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України, але не можуть безумовно слугувати підставою для висновку про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбуття призначеного судом покарання.

Скоєння зазначеного кримінального правопорушення свідчить про підвищений ступінь суспільної небезпечності особи обвинуваченого, а тому колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги прокурора та призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, в мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України - у виді 4 років позбавлення волі, але без застосування вимог ст.ст. 75, 76 КК України, оскільки саме таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів і буде відповідати засадам ст. 65 КК України.

Таким чином, з урахуванням викладеного та ступеня тяжкості скоєного кримінального правопорушення, який класифікується за ст. 12 КК України, як тяжкий злочин, суспільну небезпечність вчиненого діяння, особу винного, у суду першої інстанції не було достатніх підстав для застосування положень ст.ст. 75,76 КК України, а тому доводи прокурора про призначення ОСОБА_7 несправедливого покарання внаслідок його м`якості є обґрунтованими, у зв`язку з чим вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині призначеного покарання.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду І інстанції і ухвалює новий вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Будь-яких виключних обставин справи, які б свідчили про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання, колегія суддів не вбачає.

Враховуючи викладене колегія суддів постановляє свій вирок та призначає покарання необхідне для виправлення обвинуваченої, а також запобігання вчинення нових злочинів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 413, 420 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Вирок Центрально - Міського районного суду м. Кривий Ріг Дніпропетровської області від 28 липня 2023 рокувідносно ОСОБА_7 - скасувати в частині призначеного покарання.

Призначити ОСОБА_7 покаранняза ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 слід рахувати з моменту його затримання на виконання цього вироку, зарахувавши в строк покарання термін перебування під вартою з 05.06.2016 року по 06.06.2016 року та з 27.07.2023 року по 28.07.2023 року.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді: