В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2024 року смт. Магдалинівка

Магдалинівський районний суд Дніпропетровської області

у складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

потерпілої ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000335 від 01.12.2023 року по обвинуваченню:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дружківка Донецької області, громадянина України, із середньою освітою, не працюючого, не одруженого, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , судимого 01.11.2017 року Дружківським міським судом Донецької області за ч.2 ст.121 КК України до 8 років позбавлення волі, звільнений 07.05.2021 року умовно-достроково за ухвалою Селидівського міського суду Донецької області з невідбутим строком покарання 2 роки 7 місяців 5 днів,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

26 листопада 2023 року ОСОБА_4 перебував за місцем свого мешкання в приміщенні спальні жилого будинку, розташованого по АДРЕСА_1 із співмешканкою, ОСОБА_5 , де відбувалася словесна сімейна сварка, під час якої близько 06 години 00 хвилин у ОСОБА_4 раптово виник умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_5 .

Реалізуючи зазначений вище умисел, перебуваючи у вказаному місці та час, ОСОБА_4 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, підійшов до ОСОБА_5 , яка в положенні сидячи знаходилася на ліжку, та наніс останній один удар кулаком правої руки в область обличчя ліворуч. Після отриманого удару ОСОБА_5 продовжила вчинювати сварку, в результаті чого ОСОБА_4 , застосовуючи фізичну силу, правою рукою схопив ОСОБА_5 за праве плече, а лівою рукою схопив за шию та повалив останню на підлогу, притиснувши на лівий бік.

В результаті протиправних дій ОСОБА_4 спричинив ОСОБА_5 тілесні ушкодження у вигляді синців на лівій щоці та правому плечі, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою провину визнав повністю та суду показав, що 26 листопада 2023 року приблизно о 05 годині ранку між ним та потерпілою виникла сімейна сварка. Він був у нетверезому стані та гучно ввімкнув музику. Потерпіла зробила йому зауваження, оскільки прокинулися діти, на що він відповів, та між ними сталася сварка. В ході сварки він вдарив потерпілу долонею правої руки в обличчя, а потім схопив за шию та повалив на підлогу. Після чого потерпіла вибігла до сусідки. Вважає, що потерпіла сама спровокувала його на такі дії, оскільки він перебував у нетверезому стані та гостро зреагував на зауваження. Також показав, що з потерпілою він познайомився близько 2 років тому та вони почали мешкати разом однією родиною, між ними були сімейні стосунки. Однак на час вчинення правопорушення сімейних стосунків між ними вже не було, він просто мешкав разом з потерпілою в її будинку, давав потерпілій гроші, допомагав. Також вони разом з потерпілою працюють неофіційно, в одній бригаді, де потерпіла є бригадиром.

Крім повного визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, яке йому інкримінується, суд вважає, що його винуватість доведена в ході судового розгляду на підставі фактичних даних, які містяться в досліджених у судовому засіданні доказах.

Так, потерпіла ОСОБА_5 у судовому засіданні показала, що 26 листопада 2023 року в 5 годин 26 хвилин ранку вона прокинулася та пішла до вбиральні, одна дитина вже не спала. Вона зайшла до дитини у кімнату, та сказала, щоб він лягав спати. Обвинувачений її почув та почав кричати нецензурними словами, на що вона мовчала. Дитина спитала, чому тато кричить, а обвинувачений сказав, що його бісить, що вона мовчить. Вона зайшла до зали та сказала, щоб ОСОБА_4 зробив тихіше телевізор, бо діти ще сплять, однак він продовжував кричати та погрожувати їй. Тоді вона зайшла до спальні та зателефонувала старшому сину, який навчається у військовому університеті. Коли вона розмовляла з сином, обвинувачений її почув, забіг до кімнати, де вона сиділа на ліжку, та намагався вихопити у неї телефон, вона телефон кинула під подушку. Старший син по телефону почув сварку та викликав поліцію. Під час сварки обвинувачений вдарив її в обличчя кулаком, від чого в неї відразу пішла кров та стався набряк, а потім повалив її на підлогу та почав душити та погрожував їй фізичною розправою. Після конфлікту вона відразу звернулася до лікарні, де у неї зафіксували переломи перегородки носа. Також потерпіла показала, що з обвинуваченим вони познайомились приблизно два роки тому та почали жити разом в її будинку однією родиною. Її діти називали обвинуваченого татом. В сімейних стосунках вони були приблизно рік, обвинувачений і раніше її бив, викрадав речі з будинку, однак вона його пробачала. Коли обвинувачений тверезий, то поводиться добре, а коли перебуває у стані алкогольного сп`яніння, то приходить до неї та влаштовує сварки, ображає, погрожує, не дає їй нормально жити. Прогнати з будинку вона обвинуваченого не може, оскільки він не йде, каже про те, що кохає її, однак на її думку, це не кохання. Вони працюють в одній бригаді, де вона є бригадиром.

Витягом з ЄРДР від 01.12.2023 року підтверджується, що 01.12.2023 року зареєстровано кримінальне провадження за № 0000335 за заявою ОСОБА_5 про те, що 26.11.2023 року близько 06-00 годин по АДРЕСА_1 їй були спричинені тілесні ушкодження ОСОБА_4 , та розпочато досудове розслідування з правовою кваліфікацією ч.1 ст.125 КК України.

Відповідно до даних протоколу проведення слідчого експерименту із застосування відеозйомки від 12.12.2023 року, потерпіла ОСОБА_5 розповіла про обставини спричинення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_4 , та за допомогою манекену продемонструвала механізм їх спричинення. Так, в ході слідчого експерименту потерпіла показала, що 26.11.2023 року близько 06-00 годин, коли вона знаходилася вдома разом із ОСОБА_4 , останній в стані алкогольного сп`яніння почав вчиняти з нею безпідставні сварки з різних причин. Коли вона знаходилася в спільній кімнаті, разом зі своїм малолітнім сином, до кімнати забіг ОСОБА_4 , який перебував в збудженому стані, після чого в той момент, вони вона сиділа на ліжку, ОСОБА_4 , стоячи, наніс їй один удар кулаком правої руки в область голови, після чого скинув її на підлогу та почав її душити руками за шию. Після чого, тримаючи її руками за потиличну частину голови, 3 рази вдарив її головою об поверхню столу.

Слідчий експеримент було зафіксовано на відеозапис, який відповідно до протоколу огляду від 14.12.2023 року оглянутий слідчим, скопійований на оптичний диск формату DVD-R та долучений до матеріалів кримінального провадження. Відеозапис слідчого експерименту було безпосередньо досліджено у судовому засіданні, при цьому суд переконався, що показання потерпілої в частині обставин та механізму спричинення їй тілесних ушкоджень, спричинення яких інкримінуються обвинуваченому, співпадають з її показаннями у судовому засіданні.

Відповідно до даних протоколу огляду від 13.12.2023 року з фототаблицею, при проведенні огляду місця події - домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , потерпіла ОСОБА_5 показала місце в будинку, де саме їй були спричинені тілесні ушкодження, а саме - в спальній кімнаті дитини. В ході огляду слідчим зафіксовано обстановку в будинку, нічого не вилучалось.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №599/Е від 23.12.2023 року, виявлені у ОСОБА_5 тілесні ушкодження у виді синців на лівій щоці, правому плечі, лівій молочній залозі, у своїй сукупності та кожне окремо, відносяться до легкого ступеню тяжкості (згідно п.2.3.5 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених Наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995р.), виникли від дії тупих твердих предметів з обмеженою контактуючою поверхнею та за давністю утворення можуть відповідати даті події, вказаній потерпілою (26.11.2023 р.).

Таким чином, висновком експертизи підтверджується заподіяння ОСОБА_5 тілесних ушкоджень у вигляді синців на лівій щоці, правому плечі, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Разом з тим, показання потерпілої в частині того, що обвинувачений своїми діями спричинив їй перелом перегородки носа, не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки не підтверджуються даними судово-медичної експертизи.

Протоколом проведення слідчого експерименту з відеозаписом від 28.12.2023 року підтверджується, що обвинувачений ОСОБА_4 розповів, що він перебував із співмешканкою ОСОБА_5 у приміщенні будинку за місцем їхнього мешкання, де на ґрунті виниклої сварки він підійшов до ОСОБА_5 , яка сиділа на ліжку в приміщенні спальної кімнати, та наніс один удар правою рукою кулаком чи долонею область обличчя ліворуч, далі схопив ОСОБА_5 та повалив на підлогу, при цьому ОСОБА_5 опинилася на лівому боці, та, застосовуючи фізичну силу, тримав за праве плече та шию.

Також в ході проведення слідчого експерименту обвинувачений за допомогою манекену продемонстрував, яким чином він наніс ОСОБА_5 один удар правою рукою в обличчя ліворуч, а також яким чином він схопив ОСОБА_5 , повалив на підлогу та тримав за праве плече та шию.

Слідчий експериментбуло зафіксовано на відеозапис, який відповідно до протоколу огляду від 29.12.2023 року оглянутий слідчим, скопійований на оптичний диск формату DVD-R та долучений до матеріалів кримінального провадження.

Відеозапис даної слідчої дії було безпосередньо досліджено судом в судовому засіданні. При цьому суд зміг переконатися у тому, що обвинувачений викладав конкретні і детальні обставини вчинення кримінального правопорушення відносно потерпілої, що в цілому, співпадає з показаннями, які він надав у судовому засіданні.

Інші докази сторонами не надавалися та судом не досліджувалися.

Сукупність досліджених доказів, зазначених вище, представлених стороною обвинувачення узгоджуються між собою, які судом приймаються в якості належних, допустимих, достовірних, будучи достатніми у своєму взаємозв`язку, що беззаперечно вказують на причетність обвинуваченого до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення.

При цьому, суд керується принципом «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України». Зокрема, доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Дослідивши всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд вважає, що подія кримінального правопорушення мала місце, провина обвинуваченого ОСОБА_4 доведена повністю та його дії правильно кваліфіковані за ч.1 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження.

Призначаючи покарання, суд керується положеннями ст. 65 КК України, відповідно до якої особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ч. 2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

При призначенні покарання, суд враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, конкретні обставини справи, дані про особу обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії кримінальних проступків.

Вивченням особи обвинуваченого ОСОБА_4 встановлено, що він раніше судимий вироком Дружківського міського суду Донецької області за ч.2 ст.121 КК України до 8 років позбавлення волі, звільнений від відбуття покарання умовно-достроково на 2 роки 7 місяців 5 днів; не одружений, малолітніх або неповнолітніх дітей на утриманні не має; офіційно не працевлаштований; за місцем мешкання на обліку у лікаря-нарколога та психіатра не перебуває, групи інвалідності не має; характеризується за місцем мешкання формально.

При призначенні покарання суд враховує, що обвинувачений, який раніше судимий за вчинення тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, у період невідбутого покарання за попереднім вироком знову вчинив кримінальне правопорушення проти життя та здоров`я особи, що, на думку суду, свідчить про його небажання стати на шлях виправлення та схильність до вчинення кримінальних правопорушень, пов`язаних з насильством. Суд також враховує думку потерпілої, яка наполягала на призначенні обвинуваченому суворого покарання.

Обставиною, що пом`якшує покарання, відповідно до ст.66 КК України суд визнає активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Суд не визнає обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого щире каяття, що зазначене в обвинувальному акті, оскільки щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінального правопорушення, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному кримінальному правопорушенні, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в прагненні усунути нанесену шкоду, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вичиненому кримінальному правопорушенні повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Поряд з цим, відсутні дані на підтвердження вчинення обвинуваченим зазначених дій, більш того, під час судового розгляду кримінального провадження, обвинувачений жодним чином не висловив осуд своєї поведінки, пояснивши у судовому засіданні, що потерпіла сама спровокувала його на спричинення їй тілесних ушкоджень. Крім того, обвинувачений не вчинив жодних дій, направлених на відшкодування шкоди потерпілій.

Обставиною, що обтяжує покарання, відповідно до ст.67 КК України, суд визнає вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебуває у близьких відносинах.

Водночас, суд не вбачає підстав для визнання обтяжуючою покарання обставиною рецидив злочинів, що зазначена у обвинувальному акті, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 34 КК України рецидивом кримінальних правопорушень визнається вчинення нового умисного кримінального правопорушення особою, яка має судимість за умисне кримінальне правопорушення.

Суд звертає увагу, що за змістом статті 12 КК України закон чітко розмежовує кримінальні правопорушення на злочин та кримінальний проступок.

Одночасно, положення статті 67 КК України також розмежовують ці поняття. Так, пунктами 1, 5, 10, 11, 12 частини 1 статті 67 КК України передбачені обставини, які обтяжують покарання щодо «злочинів». Натомість, обставини, передбачені пунктами 2, 3, 4, 6, 6-1, 7, 8, 9, 13 частини 1 статті 67 КК України визнаються такими, які обтяжують покарання щодо кримінальних правопорушень, тобто як для «злочинів», так і для «кримінальних проступків».

Відтак, стороною обвинувачення не враховано, що за попереднім вироком обвинувачений ОСОБА_4 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, яке, відповідно до статті 12 КК України за ступенем тяжкості відноситься до тяжких злочинів, а наразі йому інкримінується скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, тобто скоєння проступку.

Тож, зважаючи на приписи частини 3 статті 67 КК України, суд не може враховувати таку обставину, що обтяжує покарання як рецидив злочинів, оскільки законодавець розмежовує обставини, які обтяжують покарання за класифікацією кримінальних правопорушень, попри наявність рецидиву з огляду на положення статті 34 КК України.

Проте, невизнання рецидиву кримінальних правопорушень обставиною, яка обтяжує ОСОБА_4 покарання, ще не свідчить про абсолютну неможливість врахування цього факту під час призначення покарання. Неодноразовість вчинення кримінальних проступків чи злочину суд може врахувати як відомості, які характеризують особу винного відповідно до приписів пункту 3 частини 1 статті 65 КК України.

Враховуючи наведені вище обставини, суд вважає необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, призначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у виді громадських робіт у максимальному розмірі, передбаченому санкцією ч.1 ст.125 КК України.

Судом також встановлено, що ОСОБА_4 засуджений вироком Дружківського міського суду Донецької області від 01 листопада 2017 року за ч.2 ст.121 КК України до 8 років позбавлення волі. 07 травня 2021 року звільнений від відбуття покарання умовно-достроково на невідбутий строк 2 роки 7 місяців та 5 днів.

Відповідно до ч.1 ст.71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Згідно зі статтею 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання застосовується під умовою того, що звільнена особа не скоюватиме протягом невідбутої частини покарання нового кримінального правопорушення. Тому в разі вчинення такою особою протягом строку умовно-дострокового звільнення нового кримінального правопорушення, суд призначає їй покарання за правилами, передбаченими статтями 71, 72 КК.

Крім того, у разі, коли особа була звільнена від відбування покарання умовно-достроково (статті 81, 107 КК) і в період строку умовно-дострокового звільнення вчинила новий злочин, суд зобов`язаний визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі, зокрема й тоді, коли останнім за часом вироком призначаються більш м`які види покарання (пункт 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року).

Оскільки обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення протягом строку умовно-дострокового звільнення від відбуття покарання за вироком Дружківського міського суду Донецької області від 01.11.2017 року, яким його засуджено до покарання у виді позбавлення волі, остаточне покарання ОСОБА_4 слід визначити за правилами ч.1 ст.71, п.1 (г) ч.1 ст.72 КК України, з перерахунком 8 годин громадських робіт в один день позбавлення волі, і до призначеного йому за даним вироком покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Дружківського міського суду Донецької області від 01 листопада 2017 року.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_4 не обирався, на теперішній час відсутні підстави для його обрання.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні, цивільний позов не заявлений.

Долю речових доказів слід вирішити відповідно до вимог ст.100 КПК України.

Керуючись ст. ст. 100, 368-370, 373- 374, 392, 395 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та призначити йому покарання у виді 200 (двохсот) годин громадських робіт.

На підставі ч. 1 ст. 71, п.1 ч.1 ст.72 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного за даним вироком у виді 200 годин громадських робіт, що відповідає 25 дням позбавлення волі, частково приєднати невідбуте покарання за вироком Дружківського міського суду Донецької області від 01 листопада 2017 року у виді 2 років 7 місяців позбавлення волі, та визначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки 7 (сім) місяців та 25 (двадцять п`ять) днів.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 обчислювати з дня його фактичного затримання.

Речові докази: два оптичних диска формату DVD-R з відеозаписом проведення слідчих експериментів залишити в матеріалах кримінального провадження;

Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На вирок може бути подана апеляція до Дніпровського апеляційного суду через Магдалинівський районний суд Дніпропетровської області на протязі 30 днів з дня його проголошення, а обвинуваченим, який перебуває під вартою - у той же строк з дня отримання копії вироку.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Копію вироку не пізніше наступного дня після його ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1