Справа № 201/6363/24
Провадження № 1-кп/201/806/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2024 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська клопотання прокурора першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами Бюро економічної безпеки України Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження та звільнення від кримінальної відповідальності підозрюваної ОСОБА_4 , у зв`язку із закінченням строків давності притягнення її до кримінальної відповідальності на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, поданого у кримінальному провадженні, відомості про яке 05 квітня 2024 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000016, за підозрою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилась у с. Потоки Кременчуцького району Полтавської області, громадянки України, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 200 КК України,

В судовому засіданні приймали участь:

прокурор ОСОБА_3

підозрювана ОСОБА_4

захисник ОСОБА_5

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшло клопотання прокурора про закриття кримінального провадження та звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_4 , підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 200 КК України.

У судовому засіданні прокурор просив задовольнити подане клопотання, вказавши на наявність законних підстав для звільнення підозрюваної ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження.

Підозрювана ОСОБА_4 підтримала думку прокурора та просила звільнити її від кримінальної відповідальності та закрити кримінальне провадження стосовно неї.

Захисник підтримав думку своєї підзахисної.

Вислухавши думки учасників кримінального провадження, дослідивши зміст поданого клопотання, суд доходить до наступних правових висновків.

Процесуальні аспекти звільнення особи від кримінальної відповідальності визначені у статтях 285-288 КПК України.

Положеннями п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України визначено, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Відповідно до ч. 1 ст. 285 КПК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Згідно з вимогами ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: 1) два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі; 2) три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років; 3) п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини; 4) десять років - у разі вчинення тяжкого злочину; 5) п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

Стаття 49 КК України обмежує строками давності повноваження держави щодо кримінального переслідування осіб, які вчинили злочини. Строк давності - це передбачений певний проміжок часу, після вчинення злочину, закінчення якого є підставою звільнення особи, яка вчинила злочин, від кримінальної відповідальності.

Матеріально-правовою підставою застосування інституту давності вважається істотне зменшення суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення внаслідок спливу певного проміжку часу, що істотно позначається на досягненні мети покарання, виконанні завдань загальної і спеціальної превенції. Враховується також презумпція про втрату повністю або значною мірою суспільної небезпечності особи, яка тривалою законослухняною поведінкою після вчинення злочину демонструє своє виправлення.

Передбачений ст. 49 КК України вид звільнення від кримінальної відповідальності застосовується за наявності трьох умов: 1) закінчення зазначених у законі строків; 2) невчинення протягом цих строків нового злочину певного ступеня тяжкості; 3) неухилення особи від слідства або суду.

ОСОБА_4 підозрюється в тому, що вона у період з 17.07.2013 по 18.02.2014 своїми умисними діями, які виразились в підробці документів на переказ за попередньою змовою групою осіб, вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 200 КК України.

У зазначений період за його вчинення було передбачене покарання у виді штрафу від п`яти до десяти тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що на той час, в силу ч. 3 ст. 12 КК України, було злочином середньої тяжкості.

А відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років у разі вчинення злочину середньої тяжкості, що свідчить про те, що формально існують підстави для застосування вказаних положень.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові по справі №598/1781/17 від 17 червня 2020 року звертає увагу, що звільнення від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України (сплив строків давності) є безумовним і здійснюється судом незалежно від факту примирення з потерпілим, відшкодування обвинуваченим шкоди потерпілому, щирого каяття тощо.

Отже, суд може звільнити особу від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності із закриттям кримінального провадження як під час підготовчого судового засідання, так і в ході судового розгляду в загальному порядку, керуючись положеннями ст. 49 КК України.

Звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності не є реабілітуючою підставою (Постанова ВС від 19.11.2019 року в справі № 345/2618/16-к).

Невизнання підозрюваним, обвинуваченим вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності у передбачених законом випадках за умови роз`яснення їм судом суті підозри чи обвинувачення, підстав звільнення від кримінальної відповідальності та права заперечувати проти закриття кримінального провадження не є правовою підставою для відмови в задоволенні клопотання сторони кримінального провадження про таке звільнення (Постанова ВС ККС від 26.03.2020 справа № 730/67/16-к).

Суть підозри, підстави звільнення та право заперечувати проти закриття кримінального провадження роз`яснено у судовому засіданні ОСОБА_4 , яка зазначила, що цілком розуміє, що звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності не є реабілітуючою підставою, не заперечувала проти задоволення клопотання, до якого прокурором долучена власноручно написана її заява про звільнення її від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення її до кримінальної відповідальності.

Разом з цим, частиною 4 ст. 288 КПК України визначено, що у разі встановлення судом необґрунтованості клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, суд своєю ухвалою відмовляє у його задоволенні та повертає клопотання прокурору для здійснення кримінального провадження в загальному порядку або продовжує судове провадження в загальному порядку, якщо таке клопотання надійшло після направлення обвинувального акта до суду.

Отже законодавець дозволяє суду під час розгляду клопотання відмовити у його задоволенні у разі встановлення судом його необґрунтованості.

Оцінюючи доводи щодо закінчення загальних строків давності, суд враховує, що відповідно до ч. 2 ст. 49 КК України перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло п`ятнадцять років.

Згідно із правовим висновком, наведеним у Постанові ВП ВС від 02.02.2023 у справі № 735/1121/20, у разі ухилення від досудового розслідування або суду особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності або покарання за давністю після спливу диференційованого строку, передбаченого ч. 1 ст. 49 КК України, подовженого на період ухилення. Закінчення загальних строків, установлених ч. 2 ст. 49 КК України (15 років з моменту вчинення злочину і 5 років проступку), є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, коли цей строк спливає раніше за диференційований, подовжений на час ухилення.

Втім суду не надано доказів того, що ОСОБА_4 з 18.02.2014 по день розгляду клопотання не ухилялася від досудового розслідування або суду.

Крім того, відповідно до поданого прокурором клопотання, ОСОБА_4 підозрюється в тому, що вона у період з 17.07.2013 по 18.02.2014 року своїми умисними діями, які виразились в підробці документів на переказ за попередньою змовою групою осіб, вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 200 КК України, за наступних обставин.

Згідно з наказом від 09.04.2007 № Э.DN-ПП-2007-988 АТ КБ «ПРИВАТБАНК» () ОСОБА_4 переведено на посаду провідного спеціаліста дирекції роздрібного бізнесу, направлення VІР-обслуговування з 09.04.2007.

У свою чергу, у невстановлений досудовим розслідуванням час, однак не пізніше 26.03.2013, в приміщені Головного офісу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» по вул. Набережна Перемоги, 30, в м. Дніпропетровськ (наразі м. Дніпро) у ОСОБА_4 , яка являлася службовою особою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та діяла за вказівкою Особи 1, виник злочинний умисел, направлений на підробку документів на переказ, за попередньою змовою групою осіб, шляхом внесення недостовірних відомостей до електронних прибуткових та видаткових касових ордерів.

При цьому, ОСОБА_4 була необізнана в злочинних намірах Особи 1, акціонера та члена наглядової ради АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Особи 2, Особи 3 та інших невстановлених досудовим розслідуванням осіб щодо заволодіння коштами в особливо великих розмірах шляхом штучного створення видимості внесення готівкових коштів від імені Особи 2 до каси Головного офісу АТ КБ «ПРИВАТБАНК», їх облікування службовими особами Головного офісу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у касі структурного підрозділу зазначеної банківської установи, документального оформлення перевезення неіснуючих готівкових коштів інкасаторами Головного офісу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в адресу Столичної філії АТ КБ «ПРИВАТБАНК», документального оформлення службовими особами Столичної філії АТ КБ «ПРИВАТБАНК» внесення неіснуючої готівки для підтримки каси зазначеного структурного підрозділу, їх облікування службовими особами Столичної філії АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у касі структурного підрозділу зазначеної банківської установи, зарахування з кореспондентського рахунку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на рахунок Особи 2 безготівкових коштів банківської установи, а також подальшої легалізації (відмивання) зазначених коштів шляхом їх перерахунку в адресу підконтрольних та інших суб`єктів господарської діяльності.

На виконання свого злочинного умислу, направленого на внесення недостовірних відомостей до електронних прибуткових касових ордерів, ОСОБА_4 , будучи необізнаною в злочинних намірах Особи 1, акціонера та члена наглядової ради АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Особи 2, керівника Столичної філії АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Особи 3 та інших невстановлених досудовим розслідуванням осіб щодо заволодіння коштами в особливо великих розмірах шляхом штучного створення видимості внесення готівкових коштів від імені Особи 2 до каси Головного офісу АТ КБ «ПРИВАТБАНК», їх облікування службовими особами Головного офісу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у касі структурного підрозділу зазначеної банківської установи, документального оформлення перевезення неіснуючих готівкових коштів інкасаторами Головного офісу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в адресу Столичної філії АТ КБ «ПРИВАТБАНК», документального оформлення службовими особами Столичної філії АГ КБ «ПРИВАТБАНК» внесення неіснуючої готівки для підтримки каси зазначеного структурного підрозділу, їх облікування службовими особами Столичної філії АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у касі структурного підрозділу зазначеної банківської установи, зарахування з кореспондентського рахунку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на рахунок Особи 2 безготівкових коштів банківської установи, а також подальшої легалізації (відмивання) зазначених коштів шляхом їх перерахунку в адресу підконтрольних та інших суб`єктів господарської діяльності, діючи за вказівкою Особи 1, що надійшла в невстановлений досудовим розслідуванням час, однак не пізніше 26.03.2013, та місці щодо проведення упродовж 2013-2014 років банківських операцій без наявності готівкових грошових коштів, перебуваючи в приміщенні Головного офісу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» по вул. Набережна Перемоги, 30, в м. Дніпропетровськ (наразі м. Дніпро), у відповідності до положень та інструкцій Національного банку України здійснила вхід під власним логіном та паролем до програмного комплексу банку «ПРОМІНЬ», чим ідентифікувала себе як автора та підписувача електронного документа для інших суб`єктів електронного документообігу.

Надалі, діючи на виконання свого злочинного умислу, направленого на внесення недостовірних відомостей до електронного прибуткового касового ордеру, ОСОБА_4 , достовірно знаючи про відсутність готівкових коштів, які начебто були внесенні від імені Особи 2 до каси Головного офісу АТ КБ «ПРИВАТБАНК», перебуваючи за адресою: вул. Набережна Перемоги, 30, в м. Дніпропетровськ (нині м. Дніпро), внесла в програмний комплекс «ПРОМІНЬ» завідомо неправдиві відомості щодо отримання від Особи 2 готівкових коштів з призначенням платежу «ПОПОЛНЕНИЕ СКС», яких насправді не існувало.

У подальшому, діючи на виконання свого злочинного умислу, направленого на внесення недостовірних відомостей до електронного прибуткового касового ордеру, ОСОБА_4 , перебуваючи в приміщені Головного офісу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» по вул. Набережна Перемоги, 30, в м. Дніпропетровськ (нині м. Дніпро), в інтерфейсі програмного комплексу «ПРОМІНЬ» виконала функцію «Записать», тим самим створила видатковий касовий ордер, в якому нею внесені завідомо неправдиві відомості щодо отримання від Особи 2 готівкових коштів з призначенням платежу «ПОПОЛНЕНИЕ СКС», яких насправді не існувало.

З метою доведення свого злочинного умислу до кінця, ОСОБА_4 , направленого на внесення недостовірних відомостей до електронних прибуткових та видаткових касових ордерів, будучи необізнаною в злочинних намірах Особи 1, акціонера та члена наглядової ради АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Особи 2, керівника Столичної філії АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Особи 3 та інших невстановлених досудовим розслідуванням осіб щодо заволодіння коштами в особливо великих розмірах шляхом штучного створення видимості внесення готівкових коштів від імені Особи 2 до каси Головного офісу АТ КБ «ПРИВАТБАНК», їх облікування службовими особами Головного офісу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у касі структурного підрозділу зазначеної банківської установи, документального оформлення перевезення неіснуючих готівкових коштів інкасаторами Головного офісу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в адресу Столичної філії АТ КБ «ПРИВАТБАНК», документального оформлення службовими особами Столичної філії АТ КБ «ПРИВАТБАНК» внесення неіснуючої готівки для підтримки каси зазначеного структурного підрозділу, їх облікування службовими особами Столичної філії АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у касі структурного підрозділу зазначеної банківської установи, зарахування з кореспондентського рахунку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на рахунок Особи 2 безготівкових коштів банківської установи, а також подальшої легалізації (відмивання) зазначених коштів шляхом їх перерахунку в адресу підконтрольних та інших суб`єктів господарської діяльності, діючи за вказівкою Особи 1, що надійшла в невстановлений досудовим розслідуванням час, однак не пізніше 26.03.2013, та місці щодо проведення упродовж 2013-2014 років банківських операцій без наявності готівкових грошових коштів, перебуваючи в приміщенні Головного офісу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» по вул. Набережна Перемоги, 30, в м. Дніпропетровськ (м. Дніпро), під власним логіном та паролем в програному комплексі «ПРОМІНЬ» виконала функцію «Провести» та зареєструвала в обліках банку в електронній формі прибутковий касовий ордер, тим самим підтвердила повноту та достовірність внесених до обліку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відомостей щодо надходження від Особи 2 готівкових коштів з призначенням платежу «ПОПОЛНЕНИЕ СКС» та зарахування готівкових грошових коштів, яких насправді не існувало, на рахунок каси ГО АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Діючи таким чином ОСОБА_4 у період з 17.07.2013 по 18.02.2014 року без наявності готівкових грошових коштів 17 разів зареєструвала в обліках банку в електронній формі прибуткові касові ордери, тим самим підтвердила повноту та достовірність внесених до обліку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відомостей щодо надходження від Особи 2 готівкових коштів з призначенням платежу «ПОПОЛНЕНИЕ СКС» та зарахування готівкових грошових коштів на рахунок каси ГО АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на загальну суму 4 249 189 816,49 грн, яких насправді не існувало.

Стаття 200 КК України передбачає відповідальність за незаконні дії з документами на переказ, платіжними картками та іншими засобами доступу до банківських рахунків, обладнанням для їх виготовлення. Кваліфікованими видами складу злочину є вчинення зазначених дій повторно або за попередньою змовою групою осіб.

Небезпека таких злочинних дій значною мірою обумовлюється тим, що підроблені документи виступають засобами скоєння та (або) приховування інших злочинів, зокрема: розкрадання чужого майна, легалізації (відмивання) грошових коштів тощо.

Безпосереднім об`єктом злочину, передбаченого ст. 200 КК, є встановлений порядок виготовлення, використання та обігу документів на переказ, платіжних карток чи інших засобів доступу до банківських рахунків, який забезпечує нормальне функціонування банківської системи України.

Предметом злочину є: 1) будь-які засоби доступу до банківських рахунків при вчиненні злочину у формі їх підробки; 2) підроблені документи на переказ чи підроблені платіжні картки при вчиненні злочину у формі їх придбання, зберігання, перевезення чи пересилання з метою збуту, а також їх використання чи збут.

З об`єктивної сторони злочин виражається у: 1) вчиненні підробки будь-яких засобів доступу до банківських рахунків або 2) вчиненні: а) придбання, б) зберігання, в) перевезення чи г) пересилання з метою збуту підроблених документів на переказ чи платіжних карток, або 3) використанні чи збуті підроблених документів на переказ чи платіжних карток.

З моменту вчинення будь-якої із перерахованих дій злочин вважається закінченим.

ОСОБА_4 підозрюється в тому, що вона у період з 17.07.2013 по 18.02.2014 року своїми умисними діями 17 разів підробила документи на переказ коштів, яких не існувало, за попередньою змовою групою осіб.

Під підробкою засобів доступу до банківських рахунків слід розуміти будь-які дії, внаслідок яких створюються підроблені документи на переказ, платіжні картки чи інші засоби доступу до банківських рахунків, у т.ч. фальсифікація відповідних справжніх (дійсних) предметів, внаслідок якої з їх застосуванням можуть бути проведені незаконні перекази грошових коштів або ж доступ до інформації щодо певного банківського рахунка отримує не уповноважена на це особа.

Із суб`єктивної сторони злочин характеризується лише умисною формою вини, вид умислу - прямий. Мотиви і мета можуть бути різними і на кваліфікацію дій за ст. 200 КК не впливають, але можуть свідчити про наявність у діях винного і ознак підготовки до вчинення інших, більш тяжких злочинів, зокрема, підготовки до розкрадання чужого майна.

Суб`єктом злочину є особа, що досягла 16-річного віку.

При цьому дії службової особи у разі вчинення передбачених ст. 200 КК діянь мають кваліфікуватися і за ст. 364 чи 364-1 КК, за наявності всіх інших ознак передбаченого нею злочину.

Відповідно до поданого клопотання, ОСОБА_4 була службовою особою АТ КБ «ПРИВАТБАНК», тобто є спеціальним суб`єктом, а тому є незрозумілою кваліфікація її дій лише по ст. 200 КК.

У судовому засіданні прокурор вказав, що у ОСОБА_4 був єдиний прямий умисел, спрямований на підробку документів щодо оприбуткування та зарахування готівкових коштів на рахунок каси банку, яких насправді не існувало, а тому, як він стверджує, ознака повторності відсутня.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 КК України прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Повторним є вчинення будь-якого діяння, передбаченого ч. 1 чи ч. 2 ст. 200 КК особою, яка раніше вчинила одне або декілька таких діянь, незалежно від їх послідовності, наявності чи відсутності судимості за них. При цьому необхідно, щоб умисел на вчинення кожного незаконного діяння виникав у винного самостійно. Якщо ж при вчиненні першого діяння умислом винного охоплювалися й наступні незаконні діяння з зазначеними предметами, все вчинене необхідно розглядати як єдиний продовжуваний злочин і кваліфікувати за ч. 1 ст. 200 КК.

Не є згідно з ч. 2 ст. 32 КК повторністю продовжуваний злочин злочин, що складається із двох чи більше вчинених у різний час тотожних злочинних діянь, об`єднаних єдиним злочинним наміром. Наприклад, для заволодіння грошовими коштами у великому розмірі особа використовує два підроблених платіжних доручення, тобто „розбиває підсумок на дві частини.

Тотожні діяння, з яких складається продовжуваний злочин, можуть самі по собі (кожне окремо) бути і такими, що містять всі ознаки самостійного злочину, і такими, що за інших обставин розглядалися б лише як інші правопорушення. Продовжуваний злочин починається вчиненням першого і закінчується вчиненням останнього із тотожних злочинних діянь, які складають цей злочин.

Єдиний злочинний намір, який об`єднує злочинні діяння при вчиненні продовжуваного злочину, як особливий вид умисної форми вини, має місце тоді, коли винний, за наявності загальних ознак умислу, реалізовує свій задум, розраховуючи вчинити у різний час не одне, а декілька тотожних за своїми ознаками злочинних діянь, спрямованих на досягнення загального результату. Єдиний злочинний намір на вчинення продовжуваного злочину виникає у винного ще до вчинення першого із діянь, які складають продовжуваний злочин.

Наявність ознак продовжуваного злочину з точки зору кваліфікації діяння означає, що воно розглядається як один злочин, а не як повторність злочинів. Вчинення особою двох чи більше самостійних продовжуваних злочинів, передбачених однією статтею КК, слід розглядати як повторність злочинів.

Разом з цим, в силу своїх посадових обов`язків ОСОБА_4 не могла не бути обізнана про негативні наслідки для АТ КБ «Приватбанк», зокрема у вигляді недостачі готівкових коштів, які були б спричинені зарахуванням грошових коштів на рахунок клієнта без їхнього фактичного внесення до каси банку.

При цьому касові операції, за які ОСОБА_4 повідомлено про підозру, були проведені нею 17 разів, що, на думку суду, свідчить не лише про наявність у її діях кваліфікуючої ознаки повторності за ч. 2 ст. 200 КК, а й про неможливість не бути обізнаною про негативні наслідки для АТ КБ «Приватбанк» внаслідок її діянь.

Отже у суду виникає обґрунтований сумнів щодо того, як ОСОБА_4 могла заздалегідь знати про загальну суму грошових коштів 4 249 189 816,49 грн, заздалегідь мати єдиний прямий умисел, спрямований на підробку документів щодо оприбуткування та зарахування цих готівкових коштів на рахунок каси банку, яких насправді не існувало.

ОСОБА_4 інкримінується кваліфікуюча ознака «попередня змова групою осіб», однак з ким саме вона вступила у таку змову текст клопотання не має.

Згідно з ч. 2 ст. 28 КК злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його вчинення. Як вчинені за попередньою змовою групою осіб передбачені ч. 1 ст. 200 КК дії мають кваліфікуватися у разі їх спільного вчинення як співвиконавцями двома чи більше особами, які заздалегідь, до початку вчинення таких дій, домовились про це. При цьому може мати місце і розподіл виду вчинюваних дій: одна особа вчинює, наприклад, підробку банківської платіжної картки (шляхом зміни інформації її магнітного носія, інформації, що ембосована на її лицьовому боці, а також підпису її власника), інша її використання для незаконного заволодіння чужими грошовими коштами (наприклад, через банківський автомат самообслуговування) або їх збут.

Відповідно до цього положення співвиконавство за попередньою змовою групою осіб (двох або більше) буде мати місце в тих випадках, коли між учасниками такої групи, ще до початку вчинення злочину, була домовленість про спільне його вчинення як співвиконавців. При цьому між співвиконавцями такого злочину може мати місце розподіл ролей щодо дій кожного з них по виконанню злочину. Домовитись про спільне вчинення злочину заздалегідь означає дійти згоди щодо його вчинення до моменту виконання його об`єктивної сторони (тобто підробки документів на переказ, платіжних карток, інших засобів доступу до банківських рахунків, придбання, зберігання, перевезення, пересилання з метою збуту підроблених документів на переказ, платіжних карток, їх використання та збуту).

Таким чином ця домовленість можлива на стадії готування до злочину, а також у процесі замаху на злочин. Як випливає із ч. 2 ст. 28 КК, домовленість повинна стосуватися спільності вчинення злочину (узгодження об`єкта злочину, його характеру, місця, часу, способу вчинення, змісту виконуваних функцій тощо). Така домовленість може відбутися у будь-якій формі усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій тощо.

Учасники вчинення незаконних дій з документами на переказ, платіжними картками та іншими засобами доступу до банківських рахунків такою групою діють як співвиконавці. При цьому можливий технічний розподіл функцій, за якого кожен співучасник виконує певну роль.

Тому, на думку суду, з урахуванням того, що дії ОСОБА_4 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 2 ст. 200 КК (за ознаками вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб), то при наявності ознаки заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах її дії слід також кваліфікувати за відповідною статтею злочину проти власності.

Також суд зазначає наступне.

Відповідно до поданого прокурором клопотання, ОСОБА_4 підозрюється в тому, що вона у період з 17.07.2013 по 18.02.2014 року своїми умисними діями, які виразились в підробці документів на переказ за попередньою змовою групою осіб, вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 200 КК України.

При цьому ОСОБА_4 , як вказує прокурор, була необізнана в злочинних намірах Особи 1, акціонера та члена наглядової ради АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Особи 2, Особи 3 та інших невстановлених досудовим розслідуванням осіб щодо заволодіння коштами в особливо великих розмірах.

Разом з цим загальновідомим фактом є те, що акціонером та членом наглядової ради АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у період з 17.07.2013 по 18.02.2014 року був ОСОБА_6 , тобто вказані у клопотанні відомості дають можливість його ідентифікувати під Особою 2.

Відповідно до тексту ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 24.05.2024 по справі № 761/19202/24 https://reestr.court.gov.ua/Review/119354708, якою продовжено підозрюваному ОСОБА_6 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, останній у кримінальному провадженні № 0000034 від 11.08.2023 року підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 5 ст. 191; ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 200; ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 209 КК України, тобто:

- в організації підробки документів на переказ та інших засобів доступу до банківських рахунків, вчинене організованою групою, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.27 ч.3, ст.28 ч.2, ст.200 КК України;

- в організації заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчиненого організованою групою, в особливо великих розмірах, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.27, ч.5 ст.191 КК України;

- у набутті, володінні, використанні, розпорядженні майном, щодо якого фактичні обставини свідчать про його одержання злочинним шляхом, вчинені організованою групою, в особливо великому розмірі, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.27, ч.3 ст.209 КК України.

Тому, на думку суду, у зв`язку з тим, що ОСОБА_6 , серед іншого, підозрюється в організації підробки документів на переказ та інших засобів доступу до банківських рахунків, вчинене організованою групою, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.27 ч.3, ст.28 ч.2, ст.200 КК України, виконавцем яких є ОСОБА_4 , питання щодо звільнення останньої від кримінальної відповідальності повинно вирішуватися у межах кримінального провадження № 0000034 від 11.08.2023, а не по виділеному кримінальному провадженню № 0000016 від 05.04.2024.

В цьому контексті суд звертає увагу на правову позицію, викладену у постанові Об`єднаної палати ККС ВС від 18.05.2020 року у справі № 639/2837/19 https://reestr.court.gov.ua/Review/89372564, який зазначив наступне: порівнюючи обставини у цьому провадженні з обставинами, які оцінювалися судом касаційної інстанції у наведених для порівняння судових рішеннях, об`єднана палата звертає увагу на те, що для з`ясування того, якою мірою стосується судове рішення прав та інтересів осіб, які не є учасниками кримінального провадження, у практиці касаційного суду простежується використання оціночного критерію, що є цілком обґрунтованим з огляду на індивідуальний характер кожного кримінального провадження. Водночас такій оцінці піддаються використані у фабулі обвинувачення, визнаного судом доведеним, формулювання та словесні конструкції і словосполучення, які є визначальними для встановлення того, чи обраний спосіб викладення є лише елементом конкретизації обвинувачення або ж є констатацією правомірності/неправомірності дій осіб, яких обвинувачення у цьому кримінальному провадженні не стосується.

Окрему увагу суд звертає на правову позицію, викладену у постанові ВС ККС від 10.07.2018 по справі № 645/5699/16-к https://reestr.court.gov.ua/Review/75345704, який зазначив, що констатація у вироку, яким затверджено угоду про визнання винуватості з обвинуваченим, причетності іншої особи до вчинення злочину, грубо порушує передбачені ст. 7 КПК загальні засади кримінального провадження, зокрема засади презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, верховенства права й законності, а також входить у колізію з нормами КПК щодо вільної оцінки доказів. Натомість міжнародні стандарти у галузі судочинства послідовно стверджують про неприпустимість нехтування презумпцією невинуватості та правом на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ця презумпція вважається порушеною, якщо судове рішення відображає думку про винуватість особи у вчиненні злочину до того, як її вину буде доведено відповідно до закону. При цьому навіть за відсутності офіційних висновків достатньо деякого припущення, що суд розглядає особу як винувату («Мінеллі проти Швейцарії» (Minelli v. Switzerland), п.37; «Нераттіні проти Греції» (Nerattini v. Greece), п. 23; «Діду проти Румунії» (Didu v. Romania), п. 41). Попереднє висловлення судом такої думки неминуче порушує презумпцію невинуватості («Нестак проти Словаччини» (Nestak v. Slovakia), п. 88; «Гарицкі проти Польщі» (Garycki v. Poland), п. 66).

Згідно ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких у тому числі відносяться: законність, публічність.

Законність відповідно до ч. 2 ст. 9 КПК України, зокрема, полягає у тому, що прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

А публічність, визначена ст. 25 КПК України, передбачає, що прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення (за виключенням випадків, коли кримінальне провадження може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого) або в разі надходження заяви (повідомлення) про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.

Крім того, практика ЄСПЛ щодо проведення ефективного офіційного розслідування кримінальних справ є сталою та вказує на те, що згідно з мінімальними критеріями ефективності, які Суд визначив у своїй практиці, таке розслідування має бути незалежним, безстороннім і підлягати громадському контролю, а компетентні органи повинні діяти зі зразковою ретельністю та оперативністю. Розслідування … має бути ретельним. Це означає, що органи влади завжди повинні добросовісно намагатись з`ясувати, що трапилось, і не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки для закриття кримінальної справи або використовувати такі висновки як підставу для своїх рішень. Вони повинні вживати усіх розумних і доступних їм заходів для забезпечення збирання доказів, що стосуються події, включаючи, зокрема, показання свідків та висновки судових експертиз тощо. Будь-який недолік розслідування, який підриває його здатність встановлення причини … або винних осіб, створюватиме небезпеку недотримання цього стандарту (рішення у справах «Олександр Ніконенко проти України», «Мута проти України», «Карабет та інші проти України»).

Згідно ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, такі обставини: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб, мотив і мета та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, тощо.

Між тим, відповідно до ст. 283, 284 КПК України, закриття кримінального провадження є формою закінчення досудового розслідування, яке відбувається в силу наявності обставин, що виключають кримінальне провадження, у зв`язку з чим рішення про закриття кримінального провадження можливе лише після всебічного, повного та об`єктивного дослідження та оцінки слідчим всіх зібраних доказів, які стосуються цього провадження відповідно до встановленої законом процесуальної процедури.

Суд приходить до висновку, що у кримінальному провадженні слідчим не здійснювались дії на виконання обов`язку, встановленого ст. ст. 91, 92 КПК України.

А прокурор, не дивлячись на вказані обставини, направив до суду клопотання про закриття кримінального провадження, що є неприпустимим.

За таких обставин, викладені прокурором в клопотанні доводи не свідчать про ефективність досудового розслідування, а тому клопотання не підлягає задоволенню, як таке, що заявлено передчасно.

Відмовляючи в задоволенні клопотання, суд також виходить і з того, що закриттю провадження заважає і та обставина, що строки давності притягнення до кримінальної відповідальності зумовлюються тяжкістю кримінального правопорушення, і в ситуації з вчиненням кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 200 КК України, яке інкриміновано ОСОБА_4 , не виключена зміна кваліфікації на більш тяжкий злочин, що виключає закінчення строків, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 284, 285, 286, 288, 369-372, 376 КПК України, ст.ст. 12, 49 КК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання прокурора першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами Бюро економічної безпеки України Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження та звільнення від кримінальної відповідальності підозрюваної ОСОБА_4 , у зв`язку із закінченням строків давності притягнення її до кримінальної відповідальності на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, поданого у кримінальному провадженні, відомості про яке 05 квітня 2024 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000016, за підозрою ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 200 КК України, - відмовити.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана учасниками кримінального провадження до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом семи днів з дня проголошення ухвали суду.

Суддя ОСОБА_1