КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря ОСОБА_4

представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 03 квітня 2024 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 03.04.2024 задоволено клопотання прокурора у кримінальному провадженні - начальника відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_7 , та накладено арешт на майно, яке визнано речовими доказами та вилучено під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , за якою зареєстроване місце проживання ОСОБА_6 , та право власності на об`єкт зареєстроване за ОСОБА_8 , із забороною користування, розпорядження та відчуження, а саме:

- мобільний телефон марки iPhone 7 Plus, номер моделі MN4MZLZ/A, серійний номер НОМЕР_1 , з сім картою оператора мобільного зв`язку ТОВ «Лайфселл» НОМЕР_2 ;

- предмети зовні схожі на грошові кошти, а саме долари США на загальну суму 2300, номіналом по 100 доларів у кількості 23 купюри.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, представник ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді та

постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна.

_____________________________________________________________________________

Справа № 757/14071/24-к Слідчий суддя - ОСОБА_9

Апеляційне провадження № 11-сс/824/3323/2024 Суддя-доповідач - ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження, апелянт вказував, що незважаючи на його клопотання про відкладення судового розгляду, слідчий суддя розглянув клопотання без участі сторони захисту, а оскаржувану ухвалу отримано лише 11.04.2024.

На думку апелянта, оскаржувана ухвала винесена з порушенням вимог матеріального та процесуального права, оскільки стороною обвинувачення не надано доказів, що зазначене у клопотанні майно є предметом кримінального правопорушення або здобуте в результаті його вчинення.

Також органом досудового розслідування не доведено існування належних підстав чи підозри того, що майно дружини ОСОБА_6 є об`єктом кримінального правопорушення чи підлягає конфіскації.

Стороною обвинувачення не надано доказів, які б свідчили про будь-які підстави для накладення арешту на майно, яке перебуває у власності ОСОБА_6 та його дружини і є сімейним бюджетом.

Повідомлення про підозру ОСОБА_6 не вручалось, цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено та не встановлено розміру збитків.

Крім того, майно було тимчасово вилучене 14.03.2024, проте клопотання прокурора про арешт цього майна зареєстровано в суді лише 28.03.2024, що на переконання апелянта, свідчить про порушення вимог ч. 5 ст. 171 КПК України та підтверджує відсутність правових підстав накладення арешту на майно.

Прокурор та власник майна ОСОБА_6 у судове засідання повторно не прибули, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, про поважні причини свого неприбуття не повідомили та клопотань про відкладення судового засідання не подавали.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 172, ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає за можливе проводити апеляційний розгляд у відсутності учасників судового провадження, які не прибули в судове засідання.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника ОСОБА_5 в інтересах власника майна ОСОБА_6 , який підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог пункту 3 ч. 2 ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 113 КПК України, будь-яка процесуальна дія під час кримінального провадження має бути виконана без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу.

Строк апеляційного оскарження може бути поновлений, якщо причини його пропуску є поважними.

До поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження належать об`єктивні обставини, що перешкодили поданню апеляційної скарги у визначені законом строки.

Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що клопотання прокурора про арешт майна розглянуто у відсутності власника майна та його представника ОСОБА_5 , який був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду клопотання.

Згідно даних наявної у справі розписки, копію оскаржуваної ухвали представнику ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 вручено 11.04.2004, та 13.04.2024 представником власника майна апеляційну скаргу.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає обгрунтованими доводи представника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 про поважність причин пропуску строку апеляційного оскарження ухвали слідчого судді, оскільки матеріали справи не містять даних про обізнаність власника майна або його представника із мотивами та обгрунтуванням оскаржуваної ухвали до отримання ним копії оскаржуваної ухвали 11.04.2023, а відтак пропущений апелянтом процесуальний строк підлягає поновленню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, Другим слідчим відділом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0000530 від 24.10.2023 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 332, ч. 2 ст. 357, ч. 1 ст. 114-1, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 368, ч. 3 ст. 201-2, ч. 3 ст. 332 КК України.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 13.03.2024 надано дозвіл на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно даних протоколу обшуку від 14.03.2024, цього ж дня проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого у присутності ОСОБА_6 виявлено та вилучено мобільний телефон марки iPhone 7 Plus, номер моделі MN4MZLZ/A, серійний номер НОМЕР_1 , з сім картою оператора мобільного зв`язку ТОВ «Лайфселл» НОМЕР_2 ; предмети зовні схожі на грошові кошти, а саме долари США на загальну суму 2300, номіналом по 100 доларів у кількості 23 купюри.

Постановою старшого слідчого Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, ОСОБА_10 від 15.03.2024 визнано речовими доказами у кримінальному провадженні № 0001431 майно, вилучене за місцем проживання ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: мобільний телефон марки iPhone 7 Plus, номер моделі MN4MZLZ/A, серійний номер НОМЕР_1 , з сім картою оператора мобільного зв`язку ТОВ «Лайфселл» НОМЕР_2 ; предмети зовні схожі на грошові кошти, а саме долари США на загальну суму 2300, номіналом по 100 доларів у кількості 23 купюри.

15.03.2024 прокурор у кримінальному провадженні - начальник відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_7 надіслав на адресу Печерського районного суду міста Києва клопотання, в якому просив накласти арешт на майно, вилучене під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , за якою зареєстроване місце проживання ОСОБА_6 , та право власності на об`єкт зареєстроване за ОСОБА_8 , із забороною користування, розпорядження та відчуження, а саме:

- мобільний телефон марки iPhone 7 Plus, номер моделі MN4MZLZ/A, серійний номер НОМЕР_1 , з сім картою оператора мобільного зв`язку ТОВ «Лайфселл» НОМЕР_2 ;

- предмети зовні схожі на грошові кошти, а саме долари США на загальну суму 2300, номіналом по 100 доларів у кількості 23 купюри.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 03.04.2024 задоволено клопотання прокурора та накладено арешт на майно, яке визнано речовими доказами та вилучено під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , за якою зареєстроване місце проживання ОСОБА_6 , та право власності на об`єкт зареєстроване за ОСОБА_8 , із забороною користування, розпорядження та відчуження, а саме:

- мобільний телефон марки iPhone 7 Plus, номер моделі MN4MZLZ/A, серійний номер НОМЕР_1 , з сім картою оператора мобільного зв`язку ТОВ «Лайфселл» НОМЕР_2 ;

- предмети зовні схожі на грошові кошти, а саме долари США на загальну суму 2300, номіналом по 100 доларів у кількості 23 купюри.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту на майно, вилучене під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_6 , із забороною користування, розпорядження та відчуження, з тих підстав, що вказане майно у встановленому законом порядку визнане речовими доказами у межах кримінального провадження № 0001431, та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання та накладення арешту на вилучене майно, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що незастосування арешту даного майна, може призвести до його приховування, пошкодження, знищення чи відчуження.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано наклав арешт на вказане майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Посилання апелянта на невідповідність вилученого майна критеріям речових доказів, є безпідставними, оскільки встановлені прокурором фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку, що вилучений мобільний телефон може містити відомості, які можуть бути використані як докази факту та обставин вчинення кримінального правопорушення, а вилучені грошові кошти можуть бути набутими кримінально протиправним шляхом, а отже відповідають ознакам речових доказів, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 173 КПК України дає підстави для їх арешту як речових доказів з метою збереження.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого ч. 1 ст. 170 КПК України.

Доводи апелянта на те, що ОСОБА_6 та його дружина ОСОБА_8 не є підозрюваним у кримінальному провадженні, у даному випадку не є підставою для відмови у задоволенні клопотання, оскільки з огляду на положення КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Арешт майна з підстав, передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх, правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Крім того, досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001431 триває, органом досудового розслідування здійснюється збирання доказів та встановлення усіх обставин кримінального правопорушення, у тому числі усіх причетних до вказаного кримінального правопорушення осіб.

Посилання апелянта на те, що вилучене майно не може підлягати конфіскації як виду покарання, та у даному кримінальному провадженні не заявлено цивільний позов, не впливають на правильність висновків слідчого судді, оскільки арешт на майно ОСОБА_6 у даному судовому провадженні накладено саме з метою збереження вилученого майна як речових доказів.

Вказана мета є самостійною підставою для арешту майна згідно п. 1 ч. 2, ч. 3 ст. 170 КПК України, та не вимагає наявності підстав для накладення арешту з метою конфіскації майна або відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), передбачених ч.ч. 5, 6 ст. 170 КПК України.

Доводи апелянта про те, що майно було тимчасово вилучене 14.03.2024, проте клопотання прокурора про арешт цього майна зареєстровано в суді лише 28.03.2024, що на переконання апелянта, свідчить про порушення вимог ч. 5 ст. 171 КПК України, спростовуються матеріалами судового провадження.

Так, як убачається із даних долученої до клопотання поштової накладної № 017029, клопотання про арешт майна подано прокурором до поштового відділення 15.03.2024, тобто в строк, передбачений ч. 5 ст. 171 КПК України.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень ст.ст. 170, 172-173 КПК України, які б слугували підставою для її скасування. Ухвала слідчого судді відповідає вимогам ч. 5 ст. 173, 372 КПК України, та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 117, 170, 171, 173, 376, 395, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Клопотання представника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 задовольнити та поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 03 квітня 2024 року.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 03 квітня 2024 року, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3