27.02.2024 Єдиний унікальний номер 205/3220/20
Провадження №1кп/205/373/24
Справа №205/3220/20
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2024 року Ленінський районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді: ОСОБА_1

при секретарі: ОСОБА_2

за участю: прокурора: ОСОБА_3

захисника: адвоката ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Дніпро, кримінальне провадження, яке зареєстроване в ЄРДР за №0000385 від 09 лютого 2020 року за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпропетровська, громадянина України, освіта вища, одруженого, раніше не судимого; працюючого охоронцем ННЦ ДГАЕУ, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , проживаючого в АДРЕСА_2 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.189 КК України,-

В С Т А Н О В И В :

30 січня 2020 року, близько 13 години 05 хвилин, потерпілий ОСОБА_6 , під час приватного спілкування з ОСОБА_7 у телефонному додатку, взяв на себе цивільно-правове зобов`язання щодо компенсації йому грошових коштів, втрачених при поверненні квитків на залізничний потяг через невдалу організацію потерпілим проживання ОСОБА_7 , його сім`ї та родичів, у тому числі з числа сім`ї обвинуваченого ОСОБА_5 , у пансіонаті відпочинку. У зв`язку з тим, що виконання даного зобов`язання потерпілим ОСОБА_6 відкладалось з невідомих причин, у обвинуваченого ОСОБА_5 , який був зацікавлений у поверненні ОСОБА_7 грошових коштів, у невстановлені час та місці, виник злочинний умисел на примушування потерпілого ОСОБА_6 до виконання вищевказаного цивільно-правового зобов`язання з погрозою насильства над ним. Реалізуючи свій злочинний умисел, обвинувачений ОСОБА_5 , 30 січня 2020 року, почав здійснювати телефонні дзвінки потерпілому ОСОБА_6 , а також почав приватне спілкування з ним в мобільному додатку Viber, під час яких неодноразово наголошував про необхідність компенсації грошових коштів ОСОБА_7 , у тому числі шляхом передачі грошових коштів через нього. Після цього, продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, усвідомлюючи наслідки своїх дій та бажаючи їх настання, обвинувачений ОСОБА_5 , у невстановлений час 06 лютого 2020 року здійснив телефонний дзвінок потерпілому ОСОБА_6 , під час якого повідомив останньому, що у разі невиконання ним в найближчі декілька днів зазначеного вище цивільно-правового зобов`язання з компенсації ОСОБА_7 грошових коштів, потерпілого буде знайдено та до нього буде застосоване фізичне насильство. Потерпілий ОСОБА_6 , сприймаючи висловлену обвинуваченим ОСОБА_5 погрозу як реальну та небезпечну щодо свого здоров`я, 08 лютого 2020 року звернувся із заявою до органів поліції.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 своєї вини не визнав та пояснив суду, що інкримінованого йому злочину не вчиняв та потерпілому ОСОБА_6 не погрожував.

Незважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_5 не визнав своєї вини у вчиненні інкримінованого йому злочину, його винуватість повністю підтверджується показаннями свідка ОСОБА_7 , який підтвердив суду, що у січні 2020 року, між ним та потерпілим ОСОБА_6 була досягнута домовленість, щодо організації останнім відпочинку його сім`ї та члена сім`ї обвинуваченого ОСОБА_8 , внаслідок чого ним були перераховані грошові кошти на банківську картку потерпілого. У зв`язку з тим, що потерпілий ОСОБА_6 свою частину умови не виконав, він запропонував останньому повернути йому перераховані раніше грошові кошти, а також кошти, які ним були витрачені на придбання квитків на проїзд, на що потерпілий погодився та повернув йому раніше отримані грошові кошти на відпочинок, однак відмовився компенсувати грошові кошти на придбання квитків. Після цього, він повідомив про вказану ситуацію обвинуваченому ОСОБА_5 , оскільки він також поніс витрати на придбання квитків та дав йому мобільний телефон потерпілого ОСОБА_6 .

Зазначені обставини також повністю підтверджуються письмовими доказами, а саме: протоколом огляду мобільного телефону, виданого потерпілим ОСОБА_6 від 09.02.2020 року (а.с.8-9); протоколом прослуховування аудиозапису між обвинуваченим ОСОБА_5 та потерпілим ОСОБА_6 (а.с.12), протоколом огляду диску з відеозаписами з камер спостереження (а.с.23), протоколом перегляду відеозапису з камер спостереження від 11.02.2020 року (а.с.26), протоколами огляду місця події від 05 березня 2020 року (а.с.27, 28-33, 34), протоколом за результатами проведення НСРД від 26.03.2020 року (а.с.38-39), протоколом огляду мобільного телефону потерпілого ОСОБА_6 від 05.03.2020 року (а.с.44-48), а також долученими до справи речовими доказами (а.с.13, 25, 35, 42).

Таким чином, допитавши обвинуваченого та свідка, а також дослідивши письмові докази та матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, суд дійшов висновку, що дії ОСОБА_5 підлягають перекваліфікації з ч.1 ст.189 КК України, оскільки досліджені докази поза всяким розумним сумнівом доводять в повному обсязі винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення в обсязі обвинувачення, яке було змінено та підтримано прокурором, та кваліфікує дії обвинуваченого за ч.1 ст.355 КК України, як примушування до виконання цивільно-правового зобов`язання, тобто вимозі виконати цивільно-правове зобов`язання з погрозою насильства над потерпілим за відсутності ознак вимагання.

Вирішуючи питання про вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд, керуючись ст.65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України, належить до категорії кримінальних проступків, дані про особу обвинуваченого, який раніше не засуджений, характеризується позитивно, під наглядом у лікаря-нарколога не перебуває, має неповнолітню дитину.

Обставин, які б пом`якшували, або обтяжували покарання обвинуваченого ОСОБА_5 , передбачених ст.66, 67 КК України, судом не встановлено.

При цьому суд враховує позиції Європейського суду з прав людини, які викладені у справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року), згідно яких досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним. У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що покаранням необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_5 , а також попередження нових кримінальних правопорушень, як самим обвинуваченим, так і іншими особами, є покарання у вигляді обмеження волі, оскільки підстави для призначення покарання більш м`якого, ніж передбачене законом, судом не встановлені і саме таке покарання буде відповідати тяжкості правопорушення, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

В той же час, враховуючи ту обставину, що з дня вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України, відноситься до кримінальних проступків, пройшло понад 3 роки, суд вважає за необхідне звільнити ОСОБА_5 від призначеного покарання на підставі ст.49 КК України.

Питання про долю речових доказів підлягає вирішенню згідно вимог ст.100 КПК України.

Судові витрати по справі відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України, суд

У Х В А Л И В :

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.355 КК України та призначити йому покарання у виді обмеження волі строком на один рік.

На підставі ст.49 КК України, ОСОБА_5 від призначеного покарання звільнити.

Речові докази по справі:

- мобільний телефон «Samsung S7», imei НОМЕР_1 , НОМЕР_2 - залишити у ОСОБА_5 ;

- грошові кошти в сумі 3 000 (три тисячі) гривень, купюрами по 200 (двісті) гривень у кількості 15 (п`ятнадцять) штук - залишити у ОСОБА_6 ;

- електронні носії інформації, у кількості 3 (трьох) штук - залишити в матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Копія вироку після його проголошення підлягає врученню обвинуваченому та прокурору. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Головуючий: ОСОБА_1