УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2024 року

м. Київ

справа № 759/17441/22

провадження № 51 - 3064 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 30 квітня 2024 року щодо ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

встановив:

За вироком Святошинського районного суду міста Києва від 26 квітня 2023 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 4 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з випробуванням строком 1 рік, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК.

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , кожного, засуджено до покарання:

- за ч. 4 ст. 185 КК - у виді позбавлення волі строком на 5 років;

- за ч. 1 ст. 357 КК - у виді обмеження волі строком на 2 роки;

- за ч. 2 ст. 200 КК - у виді штрафу в розмірі 5 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 85 000 грн.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , кожному, остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням строком 2 рік, з покладенням на них певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК.

За вироком суду, 12 вересня 2022 року у нічний час доби, неподалік будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 звернув увагу на потерпілу ОСОБА_7 , яка знаходилась на землі неподалік відділення «Приватбанку» та була в стані сильного алкогольного сп`яніння. Проходячи повз ОСОБА_7 , ОСОБА_4 помітив мобільний телефон, який був при жінці, та вирішив незаконно заволодіти ним шляхом крадіжки, з метою обернення його на свою користь та особистого збагачення.

З метою виконання свого злочинного умислу, спрямованого на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_4 , скориставшись тим, що ОСОБА_7 знаходилася в стані сильного алкогольного сп`яніння та спала, а також відсутністю сторонніх осіб на вулиці, непомітно для ОСОБА_7 взяв мобільний телефон, в якому були вмонтовані сім-картки мобільних операторів зв`язку, який забрав собі, після чого з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, завдавши майнової шкоди потерпілій на загальну суму 3325 грн.

Також судом визнано доведеним те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 12 вересня 2022 року приблизно о 04 год зустрілися за адресою: АДРЕСА_1 , де у останніх виник спільний злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, вчиненого за попередньою змовою групою осіб та в умовах воєнного стану, яке належить потерпілій ОСОБА_7 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_5 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_6 , таємно викрали у потерпілої, яка знаходилася в стані сильного алкогольного сп`яніння та спала, банківську картку «МОНОБАНК» АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», яка знаходилась у сумці, з метою подальшого її використання шляхом зняття грошових коштів з рахунків та пару срібних сережок з камінням зеленого кольору вартістю 465,28 грн.

В подальшому ОСОБА_5 спільно з ОСОБА_6 з місця скоєння кримінального правопорушення зникли, а викраденим майном розпорядилися на власний розсуд, завдавши потерпілій майнової шкоди на загальну суму 465,28 грн.

Окрім цього, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 12 вересня 2022 року в магазинах та на автозаправних станціях міста Києва здійснили розрахунок за оплату товарів за допомогою належної ОСОБА_7 банківської карти АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» шляхом використання безконтактної технології проведення платежу «PayPass», чим завдали потерпілій майнової шкоди на загальну суму 4 113,12 грн.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 квітня 2024 року вирок місцевого суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засуджених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , посилаючись на допущені, на його думку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного засудженим покарання тяжкості вчиненого ними кримінального правопорушення та їх особі через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду й призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор указує на те, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано погодився з рішенням місцевого суду про призначення покарання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 із застосуванням положень ст. 75 КК. Крім того, прокурор зазначає, що апеляційний суд не дав вичерпної відповіді на доводи його апеляційної скарги та не навів переконливих підстав для залишення цієї скарги без задоволення, що свідчить про недотримання судом апеляційної інстанції вимог ст. 419 КПК.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч.1 ст. 357, ч. 2 ст. 200 КК, за обставин, установлених та перевірених місцевим судом, а також правильність кваліфікації їх дій за вказаними статтями у касаційній скарзі прокурором не оспорюються та не заперечуються.

Зі змісту скарги прокурора вбачається, що він фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Статтею ч. 1 ст. 75 КК передбачено, що суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При цьому згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

З доданих до касаційної скарги копій судових рішень вбачається, що суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 50, 65 КК при призначенні покарання ОСОБА_4 врахував тяжкість скоєного ним кримінального правопорушення, який згідно ст. 12 КК відноситься до категорії тяжких злочинів, особу обвинуваченого, який на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, не судимий, працює, його відношення до скоєного.

Обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання судом встановлено не було.

При призначені покарання ОСОБА_5 місцевим судом враховано тяжкість скоєних ним кримінальних правопорушень, які згідно ст. 12 КК відносяться до категорії кримінальних проступків, нетяжких та тяжких злочинів, особу обвинуваченого, який на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, не судимий, не працює, його відношення до скоєного, моральні якості обвинуваченого та відсутність стійких соціальних зв?язків.

Щире каяття та добровільне відшкодування завданих збитків потерпілій судом визнано обставинами, що відповідно до ст. 66 КК пом`якшують покарання ОСОБА_5 , а обставин, що обтяжують покарання, судом встановлено не було.

При призначені покарання ОСОБА_6 місцевим судом враховано тяжкість скоєних ним кримінальних правопорушень, які згідно ст. 12 КК відносяться до категорії кримінальних проступків, нетяжких та тяжких злочинів, особу обвинуваченого, який на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, не судимий, не працює, його відношення до скоєного, моральні якості обвинуваченого та відсутність стійких соціальних зв?язків.

Щире каяття судом визнано обставиною, що відповідно до ст. 66 КК пом`якшує покарання ОСОБА_6 , а обставин, що обтяжують покарання, судом встановлено не було.

Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства, призначивши їм покарання в межах санкції ч. 4 ст. 185 КК ( ОСОБА_4 ), ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357, ч. 2 ст. 200 КК ( ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ) у виді позбавлення волі та звільнивши їх від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, і таке своє рішення належним чином мотивував.

Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 370, 374 КПК.

Суд апеляційної інстанції розглянув кримінальне провадження в межах апеляційної скарги прокурора, належним чином перевірив викладені у ній доводи про неправильне застосування ст. 75 КК, що є аналогічними доводам касаційної скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, визнав їх безпідставними та належним чином мотивував своє рішення, зазначивши підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, погодившись із висновком суду першої інстанції про те, що призначене покарання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є необхідним та достатнім для їх виправлення і попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень, та відповідає вимогам ст. 65 КК.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 370, 419 КПК є законною, обґрунтованою і вмотивованою.

Покарання, призначене місцевим судом засудженим ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 із застосуванням ст. 75 КК і залишене без зміни судом апеляційної інстанції, є справедливим, необхідним та достатнім для їх виправлення, попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень.

Враховуючи зазначене, з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для її задоволення, скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції немає, у зв`язку з чим у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 30 квітня 2024 року щодо ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3