Номер провадження: 11-сс/813/343/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.03.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_11,

представника власника майна, адвоката - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою представника власника майна - адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 31.01.2024 року про арешт майна в кримінальному провадженні № 0000028 від 20.10.2023 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 212, ч. 1 ст. 263 КК України,

установив

Зміст оскаржуваного судового рішення

оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_7 , про арешт майна в кримінальному провадженні № 0000028 від 20.10.2023 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 212, ч. 1 ст. 263 КК України, та накладено арешт із забороною розпорядження та користування на майно вилучене в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на:

-предмет ззовні схожий на пістолет з написами «Made in Russia», «МР645K Cal. 4,5 mm.» з номером на затворній рамі НОМЕР_1 ;

- предмет ззовні схожий на пістолет з написами «Made in Russia», «МР645K Cal. 4,5 mm.» з номером на затворній рамі НОМЕР_2 ;

- предмет ззовні схожий на пістолет з написами « НОМЕР_3 », « НОМЕР_4 »;

- предмети ззовні схожі на набої з написами «270», «70» у кількості 4 шт.;

- жорсткий диск «Touro» чорного кольору 500GB, s/n: M563DYVJ - 1 шт.;

- жорсткий диск «Adata» синього кольору з написом R-R-A99-AHV320 - 1шт.;

- ноутбук «Acer» сірого кольору s/n NXVPAEV00J143020E42№00 - 1 шт.;

- флеш носій MicroSD 32GB чорного кольору s/n: 032GD40 MDS2091854 - 1 шт.;

- мобільний телефон Sony чорного кольору IMEI1: НОМЕР_5 , IMEI2: НОМЕР_6 ;

- георгіївські стрічки у кількості 7 шт.;

- візитівку ОСОБА_8 «Патриот» у кількості 1 шт.;

- брошуру із написом «Советская власть и песня» із символікою радянського союзу у кількості 1 шт.;

- роздруківку-програму з радянською георгіївською стрічкою на 20 арк.;

- роздруківку-оголошення з радянською символікою на 10 арк.;

- вітальні листівки з написами георгіївськими стрічками та радянською символікою у кількості 2 шт.;

- наліпки з написами «Патриот русcкий пароль русская община на Украине» у кількості 3 шт.

Зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, представник власника майна - адвокат ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_9 та ОСОБА_10 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про арешт майна.

Апелянт посилається на те, що ухвала слідчого судді про накладення арешту є незаконною та необґрунтованою, у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає наступне:

- судом першої інстанції було неналежно розглянуто клопотання про арешт майна та зроблено суперечливі висновки щодо строків звернення прокурора із клопотанням та обґрунтувань законності накладення арешту на вилучене майно;

- підстави для накладення арешту на майно - відсутні;

- матеріали провадження не містять процесуальних документів щодо причетності вилученого майна до інших осіб, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження;

- постанова про визнання вилученого майна речовими доказами є формальною та з неї не вбачається з яких підстав майно є речовими доказами;

- до протоколу обшуку прокурором не було долучено відеозапис проведення обшуку, який є невід`ємним його додатком;

- прокурором порушено строк на звернення із повторним клопотанням після усунення недоліків.

Позиції учасників апеляційного розгляду

Прокурор, будучи належним чином повідомлений про дату та час апеляційного розгляду, в судове засідання апеляційного суду не з`явився, а тому за згодою учасників провадження, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, апеляційний суд вважає за можливе провести судове засідання без участі прокурора.

Заслухавши суддю-доповідача, представника власника майна адвоката ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Частина перша ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ї інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до пунктів 1, 2, 5 ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Перевіривши доводи апеляційної скарги про необґрунтованість рішення слідчого судді та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, апеляційний суд дійшов висновку, що вказані вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про арешт майна, слідчим суддею виконані належним чином.

Згідно з положеннями ч. 1-3 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Положення даної норми КПК України узгоджуються зі ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Крім того, частиною 3 ст.132 КПК України передбачено, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, в тому числі, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

У клопотанні прокурора зазначено, що підрозділом детективів (на правах самостійного Управління) Територіального управління БЕБ в Одеській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження, відомості за яким внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000028 від 20.10.2023 року за ознаками складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 212, ч. 1 ст. 263 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що відповідно з Протоколом №24/12/14-НР засідання наглядової ради ПАТ «Фінбанк» від 24.12.2014 року, директора Головного операційного управління ОСОБА_9 призначено тимчасово виконуючою обов`язки Голови Правління ПАТ «Фінбанк» з 29.12.2014 року до моменту обрання нового кандидата на посаду Голови Правління ПАТ «Фінбанк» та одержання письмової згоди Національного банку України про погодження призначення такого кандидата на вказану посаду.

ОСОБА_9 перебуваючи на посаді тимчасово виконуючої обов`язки голови правління ПАТ «Фінбанк», яка пов`язана з виконанням організаційно-розпорядчих і адміністративно-господарських функцій, за попередньою змовою з невстановленими особами, діючи як службова особа підприємства, відповідала за правильність нарахування і своєчасність сплати податків і обов`язкових платежів, як це передбачено чинним законодавством України.

Прокурор у клопотанні зазначає про те, що в ході досудового розслідування кримінального провадження 0008564 від 09.11.2016 року за ознаками складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 212, встановлено що виконуюча обов`язки голови правління ПАТ «Фінбанк» ОСОБА_9 при здійсненні організації фінансово-господарської діяльності вказаної банківської установи, за попередньою змовою з невстановленими особами, попередньо домовившись між собою, маючи злочинний намір та корисливу мету спрямовану на ухилення від сплати податків, розуміючи незаконність своїх дій, в порушення вимог п.п. 41.1.1, п. 41.1, п. 41.4 ст. 41, п.п. 14.1.157, п.п. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14, п. 58.1 ст. 58 Податкового кодексу України, за звітні (податкові) періоди березень-квітень 2015 року, ухилились від сплати податку на додану вартість у розмірі 102 146 748,62 грн.

Переслідуючи свою корисну мету, направлену на ухилення від сплати податків, у період з 03.03.2015 року по 07.12.2015 року виконувач обов`язків голови правління ПАТ «Фінбанк» ОСОБА_9 , діючи умисно, усвідомлюючи наслідки своїх дій у вигляді виникнення податкових зобов`язань з податку на додану вартість, уклала та особисто підписала з ПАТ «Платинум банк» (380388) від імені банківської установи договори з передачі в заставу/іпотеку і відчуження заставного майна-іпотеки за договорами вимоги та договорами купівлі-продажу нерухомого майна на загальну суму 496 249 156 грн.

В послідуючому, ОСОБА_9 та невстановлені досудовим розслідуванням особи, за попередньою змовою, діючи умисно, усвідомлюючи наслідки своїх дій у вигляді виникнення податкових зобов`язань з податку на додану вартість, які виникли в результаті відчуження заставного майна-іпотеки за договорами вимоги та договорами купівлі-продажу нерухомого майна ПАТ «Фінбанк», які були укладені ОСОБА_9 у період з 16.02.2015 року по 16.04.2015 року, умисно не відобразили в податкових деклараціях з податку на додану вартість за звітні (податкові) періоди березень-квітень 2015 року суму фактичної реалізації такого майна на загальну суму 496 249 156 грн, та відповідно не відобразили податкові зобов`язання з податку на додану вартість в сумі 94 450 451,20 гривень.

Крім цього, 16.04.2015 року після реєстрації ПАТ «Фінбанк» платником податку на додану вартість, ОСОБА_9 та невстановлені досудовим розслідуванням особи, за попередньою змовою, діючи умисно з корисливою метою направленою на ухилення від сплати податків, в порушення вимог Податкового кодексу України, перебуваючи у невстановленому досудовим розслідуванням місці, підписали електронними цифровими підписами та подали 10.06.2015 року, перебуваючи у невстановленому досудовим розслідуванням місці, засобами електронного зв`язку до ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області, податкову декларацію з ПДВ № 20041917 за звітний (податковий) період травень 2015 року, яка відповідно до п. 202.1 ст. 202 Податкового Кодексу України має включати операції з дня реєстрації платником податку на додану вартість, не відобразили отримані у квітні 2015 року грошові кошти з проведених господарських операцій у сумі 46 177 784,6 грн., в т.ч. операції за договором №1456 від 07.12.2015 (первинний договір № 436 від 06.04.2015), перерахунок коштів за яким фактично відбувся 16.04.2015, тобто в день взяття на облік в якості платника податку на додану вартість ПАТ «Фінбанк», та як наслідок, ухилились від сплати податку на додану вартість у сумі 7 696 297,42 гривень.

Вказані порушення підтверджуються висновками експертів за результатами проведення комісійної судової економічної експертизи №9711/3281-3282 від 31.07.2019, згідно висновків, якого ПАТ «Фінбанк» за період з 06.04.2016 по 31.12.2017 занижене податкове зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 7 696 297,42 грн, та №15507/15508/21-72 від 30.05.2023, згідно висновків якого, в період з 16.02.2015 по 16.04.2015 ПАТ «Фінбанк» був зобов`язаний визначити податкові зобов`язання з податку на додану вартість в сумі 94 450 451,20 гривень.

У результаті чого, тимчасово виконуюча обов`язки голови Правління ПАТ «Фінбанк» ОСОБА_9 та невстановлені досудовим розслідуванням особи, за попередньою змовою вчинили дії, направлені на умисне ухилення від сплати податків, а саме, у період з 16.02.2015 року по 16.04.2015 року, за звітні (податкові) періоди березень-квітень 2015 року не нарахували та не сплатили до бюджету держави податок на додану вартість у сумі 102 146 748,62 грн, що є особливо великим розміром, оскільки більш ніж в сім тисяч разів перевищує установлений законодавством неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

В ході досудового розслідування кримінального провадження № 0008564 від 09.11.2016 року, 10.08.2023 року було проведено санкціонований обшук за місцем проживання ОСОБА_9 , а саме за адресою: АДРЕСА_1 за результатами якого було виявлено та вилучено речі та документи.

Метою накладення арешту на майно прокурор у своєму клопотанні визначив необхідність збереження речових доказів.

Перевіряючи доводи, які викладені у апеляційній скарзі відносно того, що матеріали, які долучені до клопотання слідчого не містять будь-яких доказів, які хоча б опосередковано вказували на можливу причетність ОСОБА_9 до вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень, апеляційний суд зауважує, що досудове розслідування вказаного провадження триває, вживаються заходи щодо встановлення всіх обставин кримінального провадження.

Вилучені предмети, відповідно до ч.1 ст.98 КПК України, згідно клопотання прокурора містять відомості, які будуть використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час розслідування кримінального провадження, вилучені речі необхідні з метою проведення подальших експертних досліджень, а також з метою виключення можливості пошкодження, втрати та зникнення речових доказів, у зв`язку з чим виникла необхідність в накладенні арешту вилучене майно.

Задовольняючи клопотання прокурора, слідчий суддя обґрунтовано виходив з того, що вилучене майно відповідає критеріям ч.1 ст.98 КПК України, оскільки вилучені речі можуть містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, зокрема, може міститися інформація, яка має відношення до кримінального провадження.

Вищевикладене також підтверджується долученою до матеріалів клопотання постановою про визнання речовими доказами від 10.08.2023 року, відповідно до якої вилучені речі визнані речовими доказами в рамках кримінального провадження (а.п. 23-29).

Слідчий суддя дійшов вірного висновку, що метою накладення арешту є збереження вказаного майна в якості речових доказів у кримінальному провадженні та з метою проведення судових експертиз з вилученим майном та зважаючи на те, що у кримінальному провадженні проводяться першочергові слідчі дії, вважав за необхідне на даному етапі досудового слідства накласти арешт на вказане в клопотанні майно, з метою збереження та дослідження вказаних речових доказів.

Апеляційний суд погоджується з висновками ухвали слідчого судді про те, що зазначене майно відповідає критеріям речових доказів у кримінальному провадженні №0000028.

Положеннями ст.98 КПК України встановлено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які, зокрема, зберегли на собі сліди злочину або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Описана у клопотанні фабула кримінального правопорушення у сукупності з наданими слідчим копіями матеріалів кримінального провадження дозволяють дійти висновку про наявність ознак складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 212, ч. 1 ст. 263КК України.

Отже, слідчий довів достатність підстав вважати, що могло бути вчинене вказане кримінальне правопорушення, що може бути підставою для арешту майна. При цьому на даному етапі досудового розслідування слідчий суддя не вирішує ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі встановлювати наявність складу злочину, винуватість осіб та ступінь їх вини. Слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих відомостей визначає, що кримінальне правопорушення могло бути вчинено за описаних прокурором обставин.

На переконання апеляційного суду, відомості, які наявні або були видалені з жорстких дисків, ноутбуку, флеш носія, мобільного телефону, можуть використовуватися як докази факту та обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Відповідно вилучені предмети, як матеріальні носій цих відомостей, мають ознаки речового доказу і може бути використані сторонами кримінального провадження.

Цим спростовуються доводи апеляційної скарги захисника про невідповідність вилучених речей критеріям, встановленим ст. 98 КПК України.

При розгляді клопотання прокурора, слідчий суддя, пославшись на вимоги ст.170 КПК, задовольнив клопотання та наклав арешт на майно, вилучене під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_9 , зазначивши про те, що воно відповідає критеріям, визначеним ст.98 КПК України.

Відповідно до змісту ухвали слідчого судді, слідчим суддею встановлено, що після повернення клопотання прокурору про арешт майна для усунення недоліків та після усунення яких, прокурор своєчасно звернувся до слідчого судді із клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна. Вказані твердження слідчого судді стороною захисту не спростовано, відомостей про порушення строку звернення з клопотанням апеляційному суду не надано, а тому апеляційний суд доводи сторони захисту в цій частині відхиляє.

Доводи апелянта відносно незаконності накладення арешту на вищевказані речі та майно, у зв`язку із не врахування слідчим суддею відсутності будь-яких доказів причетності ОСОБА_9 , апеляційний суд визнає безпідставними, оскільки діючий кримінальний процесуальний закон України не ставить в залежність можливість накладення арешту на майно з процесуальним статусом особи, у володінні якого воно перебуває на час вирішення клопотання щодо необхідності його арешту.

Крім того, матеріали провадження свідчать, що на даному етапі кримінального провадження, потреби досудового розслідування виправдовували втручання у права та інтереси власників майна з метою забезпечення кримінального провадження та збереження речових доказів, оскільки існують ризики того, що відповідні речі та документи можуть бути змінені або знищені.

На даний час тривають необхідні слідчі дії. Таким чином, вилучене майно є речовими доказами у розумінні ст.98 КПК України, а тому є правомірним накладання арешту на вилучене майно з метою забезпечення збереження речових доказів, при цьому відповідно до ст. 170 ч.3 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Що стосується посилань представника власника майна стосовно того, що до протоколу обшуку прокурором не було долучено відеозапис проведення обшуку, який є невід`ємним його додатком, апеляційний суд наголошує, що на даній стадії провадження, лише вирішується питання щодо накладення арешту на вилучене майно, яке є речовим доказом у кримінальному провадженні та не може давати оцінку допустимості та належності доказів, оскільки триває досудове розслідування, а відповідно до ст.ст. 89, 94 КПК України, оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом 1-ої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті, а підстав для визнання доказів недопустимими, які передбачені в ч. 2 ст. 87 КПК України, стороною захисту в апеляційній скарзі не наведено.

Відповідно ч.1 ст.173 КПК України, слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу. Відповідь до зазначеної норми завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Ризиками, для запобігання яких необхідне накладення арешту, є можливість приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати такого майна власником. Однак з накладенням арешту втрачається така можливість, а тому може бути виконане завдання арешту майна, а саме запобігання можливості його приховування.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майно. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Таким чином, на підставі всебічного та повного дослідження фактичних обставин провадження за клопотанням прокурора про арешт майна слідчий суддя вірно встановив, що наявні підстави, передбачені ст.170 КПК України, для застосування у кримінальному провадженні №0000028такого заходу забезпечення кримінального провадження, як накладення арешту на майно, з метою збереження речових доказів, який відповідає принципу розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 174 КПК України арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано, у зв`язку з чим апеляційний суд роз`яснює про те, що власник майна має право в подальшому звернутись до слідчого суді із клопотанням про скасування арешту майна.

Приписами п.1 ч.3 ст.407 КПК України передбачено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

За таких обставин апеляційний суд визнає необґрунтованою апеляційну скаргу представника власника майна адвоката ОСОБА_6 так як її доводи спростовуються вищенаведеним, у зв`язку з чим оскаржувану ухвалу слідчого судді слід залишити без змін, оскільки вона відповідає вимогам чинного кримінального процесуального закону.

Керуючись ст. ст. 170-173, 376, 404, 405, 407, 409, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив

Апеляційну скаргу представника власника майна - адвоката ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 31.01.2024 року про арешт майна в кримінальному провадженні № 0000028 від 20.10.2023 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 212, ч. 1 ст. 263 КК України - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4