Справа № 133/3565/23
Провадження №11-кп/801/421/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2024 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000156 від 07.07.2023,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на вирок Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 29 січня 2024 року, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Краснорічка Хорошівського району Житомирської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, згідно ст. 89 КК України раніше не судимого,

-визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України.

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 29 січня 2024 року визнано винуватим ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 72 КК України, зараховано ОСОБА_7 у строк покарання період його тримання під вартою під час досудового розслідування та судового розгляду з 02.11.2023 (включно) по дату набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення дорівнює одному дню позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 вирішено рахувати з дати набрання вироком законної сили.

Запобіжний захід ОСОБА_7 у виді тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком законної сили, але не більше ніж на 60 днів.

Згідно вироку судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 призваний на військову службу 25.02.2023 ІНФОРМАЦІЯ_2 за призовом під час мобілізації.

Згідно із наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 41 від 25.02.2023 року, ОСОБА_7 зараховано до списків особового складу та призначено на посаду номера обслуги ІНФОРМАЦІЯ_3 військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України.

Відповідно до ст.ст. 2, 4, 24 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу», останній вважається військовослужбовцем, який проходить військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» початком проходження військової служби для громадян, прийнятих на військову службу під час мобілізації, на особливий період, є день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Згідно вимог п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов?язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

17.03.2014 Указом В.О. Президента України №303/2014 «Про часткову мобілізацію» на території України оголошено часткову мобілізацію та після його затвердження 17.03.2014 Верховною Радою України цей Указ набрав чинності, у зв?язку з чим в Україні відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» та ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» розпочався особливий період.

У зв`язку з військовою агресією РФ проти України Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, згідно з п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Законом України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 год 30 хв 24.02.2022 строком на 30 діб, який у подальшому продовжувався та триває до теперішнього часу.

Матрос ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем, відповідно до вимог ст. ст. 11, 16, 49, 127-128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, окрім іншого, зобов`язаний свято та непорушно додержуватись Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно й чесно виконувати військовий обов`язок, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, удосконалювати свою виучку та майстерність, знати та виконувати свої обов`язки й додержуватись вимог статутів Збройних Сил України, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, постійно бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, завжди пам`ятати, що за його поведінкою судять не лише про нього, а й про Збройні Сили України в цілому, точно та вчасно виконувати покладені на нього обов`язки та поставлені йому завдання, додержуватись військової дисципліни, не допускати негідних учинків, виконувати розпорядок дня військової частини, точно, вчасно та сумлінно виконувати накази командирів (начальників), а також у разі потреби відлучитись питати дозволу у командира відділення, а після повернення доповідати йому про прибуття.

Згідно зі ст. ст. 3-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, окрім іншого, військова дисципліна досягається шляхом особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Конституції та законів України, Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог статутів Збройних Сил України, а також зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватись Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів.

Водночас, у порушення зазначених вище норм законодавства України військовослужбовець військової служби призваний по мобілізації, військової частини НОМЕР_1 матрос ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення за наступних обставин.

Під час переміщення 22.05.2023 військовослужбовців зенітного артилерійського взводу військової частини НОМЕР_1 з навчань у Королівстві Іспанія до місця дислокації військової частини НОМЕР_1 залізничним транспортом у військовослужбовця військової служби призваного по мобілізації військової частини НОМЕР_1 матроса ОСОБА_7 , виник злочинний умисел тимчасово ухилитися від військової служби, в умовах воєнного стану.

Реалізуючи свій злочинний умисел, матрос ОСОБА_7 в порушення вищевказаних нормативно - правових актів, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, діючи умисно, з метою тимчасового ухилення від проходження військової служби, в умовах воєнного стану, близько 23 години 22.05.2023, перебуваючи на залізничній станції «Козятин» у м. Козятин Вінницької області по вул. Привокзальна, 1 , самовільно, без поважних причин залишив місце служби - залізничний вагон потягу, у якому здійснювалося переміщення його та інших військовослужбовців зенітного артилерійського взводу військової частини НОМЕР_1 з навчань у Королівстві Іспанія та до військової частини НОМЕР_1 не прибув чим ухилявся від проходження військової служби, перебуваючи за місцем свого проживання, за адресою: АДРЕСА_1 , до моменту затримання 02.11.2023 працівниками правоохоронних органів.

Таким чином, Матрос ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, тобто самовільне залишення місця служби, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби) без поважних причин, тривалістю понад три доби, в умовах воєнного стану.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , просить вирок Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 29 січня 2024 року щодо ОСОБА_7 змінити та застосувати до ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 62, ст. 69 КК України у виді тримання у дисциплінарному батальйоні, посилаючись на те, що він повністю визнає свою провину, сприяв розкриттю злочину, давав покази та щиро розкаюється у вчиненому, а також раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, не перебуває на обліках у лікарів нарколога та психіатра, на момент вчинення злочину був військовослужбовцем.

Інші учасники кримінального провадження судове рішення не оскаржували.

Позиції учасників судового провадження.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_7 підтримали подану захисником апеляційну скаргу, посилаючись на викладені у ній доводи.

Прокурор ОСОБА_10 заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість викладених у ній доводів.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, виступи учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Відповідно до ст.373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватись на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Крім того, при призначенні покарання суд повинен суворо дотримуватися вимог ст.65 КК України відносно загальних засад призначення цього покарання у відповідності до положень Загальної частини Кримінального кодексу України.

Згідно вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Перевіривши ретельно доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 поданої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , колегія суддів апеляційного суду не знаходить їх переконливими, оскільки встановлено, що призначене ОСОБА_7 покарання за своєю суворістю повністю відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, виходячи з наступних підстав.

Як убачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини кримінального провадження і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченогоОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України. Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому перевірці не підлягають.

Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з доводами апеляційної скарги захисника про те, що, на її думку призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за своїм видом є занадто суворим і не відповідає ступеню тяжкості скоєного ним злочину та його особі.

Так, відповідно до вимог статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

У відповідності до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 65 КК України та роз`яснень, що містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції правильно керувався вимогами ст.ст.65-67 КК України та взяв до уваги роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Як вбачається з оскаржуваного вироку, при обрані виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_7 судом першої інстанції повністю враховано характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення та особу обвинуваченого, зокрема судом враховано те, що вчинене ним кримінальне правопорушення відноситься до тяжких злочинів, а також фактичні обставини справи та характер злочинного діяння, відношення обвинуваченого до скоєного, який свою вину визнав у повному обсязі. Також судом враховано дані про особу обвинуваченого, який негативних характеристик не має, є учасником бойових дій, на спеціальних обліках не перебуває. Відповідно до характеризуючих даних, ОСОБА_7 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліках в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, на момент вчинення інкримінованого злочину був військовослужбовцем.

Разом з тим апеляційний суд звертає увагу на те, що як вбачається з матеріалів кримінального провадження, зокрема з Вимоги про судимість ОСОБА_7 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, однак згідно ст. 89 КК України вважається таким що раніше не судимий.

Судом також встановлено та враховано при призначенні покарання обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , судом не встановлено.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням обставин справи (злочин вчинено військовослужбовцем ЗСУ в умовах воєнного стану), тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином), відсутність шкоди від злочину, особи обвинуваченого ОСОБА_7 (раніше несудимий, на обліках в лікарів нарколога та психіатра не перебуває), який визнав всі обставини вчиненого злочину, викладені в обвинувальному акті, також враховуючи відсутність обтяжуючих покарання обставин, з метою захисту прав і законних інтересів особи, суспільства і держави, зважаючи на вимоги справедливості і мету правосуддя, враховуючи позицію сторін судового провадження щодо необхідної міри покарання, на переконання апеляційного суду суд першої інстанції дійшов цілком правильного та обґрунтованого переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, буде покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк, який визначений ч.5 ст. 407 КК України.

Саме таке покарання, на переконання суду, перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, є гуманним, справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого, а також для попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень у майбутньому, досягнення мети покарання, передбаченої ст. 50 КК України, та випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року. При цьому, визначене покарання не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності.

Окрім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що місцевим судом з`ясовувалась можливість призначення обвинуваченому ОСОБА_7 більш м`якого покарання згідно положень ст.ст.69, 75 КК України, ніж передбачено законом та/або звільнення від відбування покарання з випробуванням. Однак, діючим Законом за вчинення кримінального правопорушення за ч. 5 ст. 407 КК України така можливість на даний час не передбачена.

Також колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з доводами апеляційної скарги захисника щодо можливості призначення ОСОБА_7 більш м`якого покарання з огляду на те, що ОСОБА_7 самовільно залишивши місце служби без поважних причин в умовах воєнного стану та проводячи час на власний розсуд, діючий військовослужбовець подає іншим військовослужбовцям ганебний приклад нехтування вимогами військової дисципліни, що в свою чергу підриває не лише боєготовність військових формувань, але й авторитет Збройних Сил України в цілому. На що вірно звернута увага суду першої інстанції.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, на переконання колегії суддів апеляційного суду, зважаючи на конкретні обставини кримінального провадження, особу обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов цілком правильного та обґрунтованого висновку про те, що достатнім для виправлення обвинуваченого, а також попередження вчинення нових злочинів буде покарання саме у виді позбавлення волі на певний строк в межах санкції відповідної статті КК України, оскільки у даному випадку саме тільки таке покарання буде достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Окрім цього, апеляційний суд під час судового розгляду провадження враховує також позиції Європейського суду з прав людини, які викладені у справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року), згідно яких досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним. У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

У зв`язку з цим, колегія суддів апеляційного суду переконана, що доводи апеляційної скарги захисника не знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому на думку колегії суддів, у даному випадку саме такий вид та розмір покарання щодо ОСОБА_7 буде пропорційним, тобто необхідним, справедливим та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів та не буде становити надмірний тягар для його особи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому не вбачає достатніх обґрунтованих підстав для його зміни, як того просить у своїй скарзі захисник.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419, 424, 426, 532, 615 КПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргузахисника ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 29 січня 2024 року відносно ОСОБА_7 за ч.5 ст. 407 КК України - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду справ протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим - в той самий строк, з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4