Дата документу 02.07.2024Справа № 1-587/11
Провадження № 1/554/8/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«02» липня 2024 року Октябрський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3

розглянувши при попередньому розгляді в м. Полтава кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні, злочину, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України,

ВСТАНОВИВ:

До Октябрського районного суду м. Полтави, відповідно до розпорядження голови Верховного Суду від 08.03.2022 року № 2/0/9/-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», 13 березня 2023 року надійшла кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні, злочину, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України,

З 13.03.2023 року по 12.02.2024 року кримінальна справа перебувала в провадженні судді ОСОБА_5

12.02.2024 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим у справі визначено суддю ОСОБА_1

19.02.2024 року кримінальну справу прийнято до провадження та призначено до попереднього розгляду.

З матеріалів справи встановлено, що органами досудового слідства, ОСОБА_4 обвинувачується в тому, що 21.07.2010 року, приблизно о 19 голині 45 хвилин, знаходячись на сходовому майданчику між першим та другим поверхом підїзда АДРЕСА_1 , маючи умисел, спрямований на незаконне придбання, зберігання з метою збуту, а також збут особливо небезпечного наркотичного засобу канабіс (маріхуана висушена), будучи особою, яка вживає такі засоби, незаконно придбав у ОСОБА_6 за 180 грн. паперовий (газетний) згорток, в якому знаходилась речовина рослинного походження, в подрібненому стані, сіро-зеленого кольору.

В подальшому, продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, ОСОБА_4 , в той же день, 21.07.2010 року, приблизно о 20.00 годині, знаходячись біля будинку АДРЕСА_2 , розуміючи протиправність свого діяння, маючи умисел спрямований на незаконне придбання, зберігання з метою збуту, а також збут особливо небезпечного наркотичного засобу канабіс (маріхуана висушена), незаконно збув ОСОБА_7 за 150 грн. частину раніше придбаного при вищевказаних обставинах речовину в подрібненому стані, сіро-зеленого кольору, рослинного походження, яка знаходилась в паперовому (газетному) згортку, яке, згідно висновку експерта №1945 від 09.08.2010 року відноситься до особливо небезпечних наркотичних засобів - канабіс (маріхуана висушена), масою 1,9470 гр., в перерахунку на суху речовину 1,7565 гр.

Крім того, 21.07.2010 року, приблизно о 19 годині 45 хвилин, ОСОБА_4 , знаходячись на сходовому майданчику між першим та другим поверхом підїзда АДРЕСА_1 , маючи умисел, спрямований на незаконне придбання, зберігання з метою збуту, а також збут особливо небезпечного наркотичного засобу канабіс (маріхуана висушена), будучи особою, яка вживає такі засоби, незаконно придбав у ОСОБА_6 за 180 грн. паперовий (газетний) згорток, в якому знаходилась речовина рослинного походження, в подрібненому стані, сіро-зеленого кольору.

Після чого, в той самий день 21.07.2010 року, приблизно о 20 голині 20 хвилин, біля будинку АДРЕСА_2 , був затриманий працівниками міліції. Піл час проведення особистого огляду, в правому передньому кармані джинсів, які були надягнені на ньому, був виявлений та вилучений паперовий (газетний) згорток, в середині якого знаходилась речовина рослинного походження в подрібненому стані, сіро-зеленого кольору, яка, згідно висновку експерта №1945 від 09.08.2010 року відноситься до особливо небезпечних наркотичних речовин - канабіс (маріхуана висушена), масою 7,7761 гр., в перерахунку на суху речовину 7,0153 гр., яку ОСОБА_4 незаконно придбав та зберігав з метою збуту.

Таким чином, на досудовому слідстві ОСОБА_4 обвинувачується за ч.2 ст. 307 КК України, як незаконне придбання та зберігання з метою збуту, а також незаконний збут особливо небезпечного наркотичного засобу, а також як незаконне придбання та зберігання особливо небезпечного наркотичного засобу з метою збуту, вчиненого повторно.

На попередній розгляд справи ОСОБА_4 не з?явився, з матеріалів справи вбачається, що останнього 30.11.2010 року постановою Московського районного суду м. Харкова оголошено у розшук, змінено запобіжний захід з підписки про невиїзд на тримання під вартою. 16.06.2014 року ОСОБА_4 затримано співробітниками Ленінського РВ УМВС рф по м. Севастополю /т.1, а.с.242/, проте до суду не доставлено.

В судовому засіданні прокурор просить повторно оголосити ОСОБА_4 у розшук та змінити йому запобіжний захід з підписки про невиїзд на тримання під вартою.

Суд, вислухавши клопотання прокурора, дослідивши матеріали кримінальної справи, приходить до наступних висновків.

З матеріалів кримінальної справи вбачається, що з часу надходження справи до суду, а саме з 10.09.2010 року обвинувачений ОСОБА_4 в жодне судове засідання не з?явився.

У зв?язку із тим, що не було встановлено місце знаходження обвинуваченого, який ухилявся від суду, постановою Московського районного суду м. Харкова від 30.11.2010 року останнього оголошено у державний розшук, змінено запобіжний захід з підписки про невиїзд на тримання під вартою.

В подальшому, ОСОБА_4 16.06.2014 року затримано співробітниками Ленінського РВ УМВС рф по м. Севастополю /т.1, а.с.242/, проте до суду не доставлено.

У зв?язку із встановленням місця знаходження ОСОБА_4 на тимчасово окупованій території України, а саме в м. Севастополь, Московським районним судом м. Харкова направлено запит на адресу Міністерства юстиції України та прокуратури Харківської області з проханням повідомити про практику та стан речей, які склались у відносинах міжнародного правового співробітництва між Україною та рф, щодо екстрадиції осіб з території м. Севастополя, яка є тимчасово окупованою територією України.

15.07.2014 року на адресу суду з прокуратури Харківської області надійшов лист, відповідно до якого, регламентована міжнародними договорами та національним законодавством процедура видачі осіб не може застосовуватись у разі затримання на тимчасово окупованих територіях України розшукуваних осіб, оскільки екстрадиція застосовується у відносинах між державами, а не між окремими адміністративно-територіальними складовими однієї країни. Оскільки тимчасово окупована територія України є невід?ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, то у цій ситуації неприйнятним буде порушення питання про видачу таких осіб перед рф. У разі надходження від таких органів повідомлень про встановлення на тимчасово окупованій території України місцезнаходження розшукуваних судовими органами України осіб слід невідкладно вживати заходів щодо недопущення інформування незаконних органів, що діють на цій території, і надання їм будь-яких процесуальних документів та інформації стосовно розшукуваних осіб, у тому числі та відповідні письмові або усні запити.

04.08.2014 року аналогійний лист надійшов на адресу суду з Міністерства юстиції України. У листі також зазначено, що, зважаючи на вичерпний перелік підстав для взаємодії органів державної влади України з незаконними органами, створеними на тимчасово окупованій території, також необхідно виключити випадки зносин з підрозділами прокуратури, органів внутрішніх справ та інших правоохоронних відомств рф, створених в АРК та м. Севастополі, у разі встановлення на території України осіб, яких оголошено у розшук за ініціативою цих органів.

Враховуючи таку ситуацію, постановою Московського районного суду м. Харкова від 01.10.2015 року кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні, злочину, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України направлена на додаткове розслідування прокурору м. Харкова для проведення ряду слідчих дій та оперативно-розшукових заходів, направлених на встановлення місцезнаходження ОСОБА_4 та його затримання.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 17.12.2015 року постанову Московського районного суду м. Харкова від 01.10.2015 року скасовано, а справу направлено до того ж суду на новий розгляд. В ухвалі суду зазначено, що під час нового розгляду справи слід надати оцінку можливості оголошення обвинуваченого в міжнародний розшук.

Постановою Московського районного суду м. Харкова від 09.02.2016 року зупинено провадження у справі до розшуку ОСОБА_4 , який оголошений у розшук постановою суду від 30.11.2010 року.

В подальшому, протягом тривалого часу (більше 8 років) суд направляв компетентному органу запити з проханням повідомити про виконання постанови про розшук від 30.11.2010 року, на що надходили численні повідомлення про те, що 16.06.2014 року ОСОБА_4 затримано співробітниками Ленінського РВ УМВС рф по м. Севастополю, матеріали по факту затримання направлені до суду раніше.

Таким чином, оскільки обвинувачений ОСОБА_4 в жодне судове засідання не з?явився, місце його знаходження було невідомо, 30.11.2010 року був оголошений у розшук, вказане свідчить про допущення органом досудового слідства порушень вимог КПК України в частині не виконання вимог щодо встановлення даних про особу обвинуваченого, а саме його місця проживання та перебування, через що справа тривалий час не знаходить свого вирішення.

Затримання обвинуваченого на тимчасово окупованій території України, а саме в м. Севастополі унеможливлює застосування процедури видачі особи, оскільки екстрадиція застосовується у відносинах між державами, а не між окремими адміністративно-територіальними складовими однієї країни, що унеможливлює забезпечення участі обвинуваченого у розгляді справи судом.

Законних підстав для оголошення обвинуваченого в міжнародний розшук також немає, оскільки останнього виявленого на тимчасово окупованій території України, а не на території іноземної держави, а отже порушення питання про міжнародний розшук таких осіб та їх екстрадицію є неприйнятним.

Підстав для задоволення клопотання прокурора про повторне оголошення ОСОБА_4 у розшук суд також не вбачає, оскільки останній вже оголошений у розшук, на нього заведена ОРС «Розшук», про що свідчать відповіді начальника ХРУП №2 ГУНП в Харківській області від 19.01.2024 року /т.2, а.с. 53/ та першого заступника керівника Салтівської окружної прокуратури м. Харкова від 28.03.2023 року /т.2, а.с.54/.

Таким чином, враховуючи норми КПК України 1960 року, суд вичерпав всі можливості, передбачені кримінально процесуальним законодавством, для забезпечення розгляду справи в розумні строки.

В п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 30.05.2008 року «Про практику застосування кримінально-процесуального законодавства при попередньому розгляді кримінальних справ у судах першої інстанції», визначено, що передбачений главою 23 КПК України попередній розгляд справи є важливою самостійною стадією кримінального процесу, в якій суддя зобов?язаний у строки, визначені в статті 241 КПК, на підставі ретельного вивчення матеріалів справи перевірити, чи достатньо підстав для призначення справи до судового розгляду.

Відповідно до ч.1 ст. 246 КПК України при попередньому розгляді справи суддя з власної ініціативи чи за клопотанням прокурора, обвинуваченого, його захисника чи законного представника, потерпілого, позивача, відповідача або їх представників своєю постановою повертає справу на додаткове розслідування у випадках, коли під час порушення справи, провадження дізнання або досудового слідства були допущені такі порушення вимог цього Кодексу, без усунення яких справа не може бути призначена до судового розгляду.

Відповідно до п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 11.02.2005 р. «Про практику застосування судам України законодавства, що регулює повернення кримінальних справ на додаткове розслідування», суддя при попередньому розгляді кримінальної справи вправі з власної ініціативи повернути її на додаткове розслідування лише у

випадках, коли під час порушення справи, провадження дізнання або досудового слідства були допущені такі порушення вимог КПК, без усунення яких вона не може бути призначена до судового розгляду. Питання про те, чи перешкоджає порушення закону, допущене під час порушення справи, провадження дізнання або досудового слідства, її призначенню до судового розгляду, вирішується залежно від того, наскільки істотним воно було, до ущемлення яких прав та інтересів учасників процесу воно призвело і чи є можливість поновити ці права й інтереси. Кримінальна справа у будь-якому разі не може бути призначена до судового розгляду, якщо: вона не була порушена або порушена некомпетентною особою; її розслідування провадила не уповноважена на те особа чи особа, яка підлягала відводу; було порушено вимоги КПК про обов?язковість пред?явлення обвинувачення і матеріалів розслідування для ознайомлення; при провадженні дізнання чи досудового слідства було порушено право обвинуваченого на захист або право користуватися рідною мовою чи мовою, якою він володіє, і допомогою перекладача.

Так, відповідно до ст. 21 КПК України, в редакції 1960 року, підозрюваному, обвинуваченому і підсудному забезпечується право на захист.

Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про застосування Конституції України про здійсненні правосуддя» від 01.11.1996 року, розглядаючи кримінальну справу, суд, в передбачених законом випадках повинен забезпечити обвинуваченому право на захист.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист в кримінальному судочинстві» від 24.10.2003 року, забезпечення підозрюваному, обвинуваченому, підсудному, засудженому та виправданому права на захист, у відповідності з положеннями ст. 59, ч.2 ст. 63 та п.6 ч.3 ст. 129 Конституції України та діючого кримінально-процесуального законодавства є одним із основних принципів судочинства, важливою гарантією об?єктивного розгляду справи та запобіганню притягнення до кримінальної відповідальності невинних осіб.

З п.2 вказаної Постанови вбачається, що судам необхідно дотримуватись вимог ст. ст. 21 та 22 КПК України, згідно яких, суд повинен надати підозрюваному, обвинуваченому, підсудному можливість захищатись встановленими законом засобами від пред?явленого обвинувачення та не має права перекладати на нього обов?язок доказування своєї невинуватості в скоєному злочині.

Крім того, згідно ст. 370 КПК України істотними порушеннями вимог кримінально-процесуального закону є такі порушення вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу та ухвалити законний, обґрунтований та справедливий вирок або постанову.

До таких істотних порушень, відповідно до п.3 ч.2 ст. 370 КПК України, належить порушення права обвинуваченого на захист.

На підставі вищевикладеного, враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_4 в жодне судове засідання не з?явився, місце його знаходження органом досудового слідства належним чином не було встановлено, з 30.11.2010 року він перебуває у розшуку, вказане свідчить про допущення органом досудового слідства таких порушень вимог КПК України, без усунення яких справа не може бути призначена до судового розгляду.

Затримання обвинуваченого 16.06.2014 року на тимчасово окупованій території України, а саме в м. Севастополі, відсутність законних підстав для оголошення його в міжнародний розшук та неможливість порушення питання про його екстрадицію, враховуючи норми КПК України 1960 року, позбавляє суд можливості провести попередній розгляд справи та признати її до судового розгляду, що безумовно вплине не тільки на порушення права обвинуваченого на захист, а й на доступ обвинуваченого до правосуддя.

Таким чином, суд констатує вичерпання всіх передбачених кримінально процесуальним законодавством можливостей для призначення розгляду справи у розумні строки.

Приймаючи зазначене рішення суд також виходить з принципу верховенства права, який є принципом демократичного суспільства, а людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в України найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Принцип верховенства права закріплений і гарантується статтею 8 Конституції України, яка є нормою прямої дії.

На необхідність дотримання принципу верховенства права неодноразово наголошувалось в численних рішеннях Європейського суду з прав людини, які є частиною національного законодавства. Зокрема, принцип верховенства права ЄСПЛ розглянув у справі «Христов проти України» (Khristov v. Ukraine), заява № 24465/04, рішення від 19 лютого 2009 року. Так, Суд повторює, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов?язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В рішеннях ЄСПЛ від 20 травня 2010 у справі «Пелевін проти України» від 30 травня 2013 року, в справі «Наталія Михайленко проти України» зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб. Тим не менш, обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Більш того, обмеження не відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну ціль та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються та ціллю, якої прагнуть досягти (пункт 31 рішення Європейського суду з прав людини від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України»).

З огляд на викладене, суд вважає, що право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя, а тому Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Окремо, суд вважає за необхідне зазначити про те, що саме на даній стадії, коли, у зв?язку із допущенням порушень вимог КПК України на стадії досудового слідства, без усунення яких справа не може бути призначена до судового розгляду, з метою подальшого своєчасного розгляду справи, строк розгляду якої виходить за рамки визначеного критерію «розумності», а також з метою дотримання гарантованого обвинуваченому права на доступ до правосуддя, необхідно прийняти рішення про повернення справи на додаткове розслідування.

Відповідно до Розділу XI «Перехідні положення» КПК України, в редакції 2012 року кримінальні справи, які до дня набрання чинності цим Кодексом надійшли до суду від прокурорів з обвинувальним висновком, розглядаються судами першої, апеляційної та касаційної інстанції в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Розслідування кримінальних справ, передбачених пунктом 11 цього Розділу, у разі повернення таких кримінальних справ судом прокурору для проведення додаткового розслідування проводиться у порядку, передбаченому цим Кодексом.

Порядок вручення повісток про виклик, правові наслідки ухилення від явки на виклик осіб, які знаходяться на тимчасово окупованій території, визначаються КПК України, в редакції 2012 року та Законом України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

Таким чином, повернення кримінальної справи прокурору для проведення додаткового розслідування, надасть можливість, з урахуванням норм КПК України, в редакції 2012 року та Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» розглянути справу, забезпечивши, таким чином, не тільки право обвинуваченого на захист, а й право доступу до правосуддя, що гарантоване статтею 6 Конвенції.

Керуючись ст.ст. 21, 22, 241, 246 КПК України в редакції 1960 р., п.11,12 Розділу XI «Перехідні положення» КПК України, в редакції 2012 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,

УХВАЛИВ:

Кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні, злочину, передбаченого ч.2 ст. 307 КПК України повернути прокурору Салтівської окружної прокуратури м. Харкова для організації проведення додаткового розслідування.

Постанова може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду протягом семи днів з моменту її ухвалення.

Суддя Октябрського районного суду

м. Полтави: ОСОБА_1