Справа № 556/2114/22 Провадження № 11-кп/802/107/24 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Доповідач : ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

представника потерпілого - адвоката ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000132 за апеляційною скаргою прокурора на вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 04 вересня 2023 року щодо ОСОБА_7

В С Т А Н О В И В:

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Воронки Володимирецького (нині Вараського) району Рівненської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , житель АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, освіта середня, одруженого, не військовозобов`язаного, не працює, раніше не судимого, засуджено:

-за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі, із позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки;

-за ч.1 ст.135 КК України до покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_7 остаточне покарання, за сукупністю кримінальних правопорушень 5 (п`ять) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

На підставі ст.75 КК України, звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання, з випробуванням, з трьохрічним іспитовим строком.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.76 КК України, покладено на засудженого ОСОБА_7 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід до вступу вироку в законну силу стосовно ОСОБА_7 не обирався.

Вироком вирішено долю судових витрат, речових доказів та арештованого майна.

Згідно із вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він 16.07.2022 року, приблизно о 21 год. 40 хв., у денну пору доби, в порушення вимог Правил дорожнього руху, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, керуючи технічно справним автомобілем, марки «ТОYОТА LАND СRUISER 150», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по вул. Шевченка в смт Володимирець Вараського району Рівненської області, зі сторони вул. Пилипа Орлика у напрямку до нерівнозначного нерегульованого перехрестя вулиць Шевченка та Повстанців, що в смт Володимирець, зі швидкістю 59,1±2,8 км/год, що перевищує допустиму швидкість руху у населеному пункті, яка повинна була становити не більше 50 км/год.

Одночасно, по АДРЕСА_3 , зі швидкістю 47,5±2,3 км/год. рухався автомобіль, марки ВАЗ 21703, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_9 , та наближався до вищевказаного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, зі сторони вул. Чорновола смт Володимирець Вараського району Рівненської області у напрямку до вул. Котляревського.

В цей час, ОСОБА_7 , керуючи автомобілем, марки «ТОYОТА LАND СRUISER 150», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у межах другорядної дороги, якою рухався, маючи об`єктивну можливість виявити дорожній знак та автомобіль, марки ВАЗ 21703, реєстраційний номер НОМЕР_2 , котрий наближався до перехрестя, в порушення вимог дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» розділу 33, підпункту б) пункту 2.3, пункту 16.11 Правил дорожнього руху, проявив неуважність до дорожньої обстановки, неправильно її оцінив, маючи можливість своїми односторонніми діями забезпечити безпеку дорожнього руху, не впевнився, що його дії будуть безпечними та не створять небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, не маючи будь-яких перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпеки дорожнього руху, перед виїздом на перехрестя не переконався у безпеці та не надав переваги у русі на першочерговий проїзд перехрестя автомобілю, марки ВАЗ 21703, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який наближався до нерегульованого перехрестя проїзних частин по головній дорозі, а раптово, в безпосередній близькості виїхав на смугу руху даного транспортного засобу, де на перехресті вулиць Шевченка та Повстанців в смт Володимирець Вараського району Рівненської області допустив зіткнення з даним автомобілем, водій якого був позбавлений технічної можливості цього уникнути по незалежних від нього технічних причинах.

У результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля, марки ВАЗ 21703, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_9 , отримав тілесні ушкодження від яких помер 17.07.2022 року в КНП «Володимирецька багатопрофільна лікарня», а транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Порушення ОСОБА_7 вимог дорожнього знаку 2.1 «Дати дорогу» розділу 33 та пункту 16.11 Правил дорожнього руху, який зобов`язує водія дати дорогу транспортним засобам, що під`їжджають до нерегульованого перехрестя по головній дорозі та вимагає від водія на перехресті нерівнозначних доріг, рухаючись по другорядній дорозі, дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху, знаходяться у прямому безпосередньому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди і суспільно небезпечними наслідками, що настали.

Не погоджуючись із вироком суду прокурор в апеляційній скарзі вважає, що при ухваленні даного судового рішення суд першої інстанції не дав належної правової оцінки показанням свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які є логічними, послідовними та співпадають з письмовими доказами по справі, які безпосередньо досліджувались судом. При цьому, при вирішенні питання про перекваліфікацію діяння, суд взяв до уваги показання обвинуваченого ОСОБА_7 , не навівши належних, ґрунтованих на законі та обставинах справи мотивів, поклавши в основу своїх висновків лише версію обвинуваченого та свідків, які в нього працювали та мали основне джерело доходу у зв`язку з вказаним працевлаштуванням.

У зв`язку із цим просить вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України, та призначити покарання 6 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 6 років 6 місяців та за ч.1 ст.135 КК України призначити покарання 2 роки обмеження волі. На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 6 років 6 місяців. В решті вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 04.09.2023 року залишити без змін.

Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційної скарги, прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу у повному обсязі, обвинуваченого та його захисника, які відносно задоволення апеляційної скарги заперечили, потерпілого та його представника, які просили залишити рішення місцевого суду без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні дій, які виразились в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілогоє правильними та в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому апеляційним судом не переглядається.

Що стосується доводів прокурора про те, що суд першої інстанції безпідставно перекваліфікував дії ОСОБА_7 з ч.3 ст.286-1 КК України на ч.2 ст.286 КК України, то вони на думку апеляційного суду є такими, що не заслуговують на увагу.

Так основним доказом на підтвердження факту вживання обвинуваченим алкоголю, сторона обвинувачення зазначає протоколи слідчих експериментів від 17.07.2022 року, які були проведені з свідками ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

Разом з тим допитаний в суді першої інстанції в якості свідка ОСОБА_14 пояснив, що 16.07.2022 року після роботи він з обвинуваченим поїхали до товариша на ставок, де вже знаходились ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , які відпочивати. Зазначив, що перед цим вони заїхали в магазин, купили продукти, спирті напої. Вказав, що приїхавши на ставок близько 16 год. ОСОБА_7 побув з ними 20 хвилин і поїхав, потім приїхав біля 19 год. 20 хв. і через деякий час знову поїхав. Ствердив, що обвинувачений спиртних напоїв не вживав. Також зазначив, що його допитували вранці наступного дня та тоді ж проводили і слідчий експеримент. Крім того підтвердив, що під час проведення слідчого експерименту неправильно зрозумів запитання слідчого. Сказав що пили і з ними був ОСОБА_7 , але останній не вжив спиртне. Також зазначив, що протокол слідчого експерименту не читав, просто поставив підпис.

Аналогічні показання в суді першої інстанції дав і свідок ОСОБА_13 , який також ствердив, що 16.07.2022 року був з хлопцями на ставку, відпочивали, вживали спиртні напої. Підтвердив, що не пили тільки ОСОБА_7 та ОСОБА_18 . Також вказав, що 17.07.2022 року приймав участь у слідчому експерименті під час якого говорив, що пили, але не конкретизував хто саме.

Крім того як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 стверджував, що під час вчинення ДТП не перебував в стані алкогольного сп`яніння, був тверезий.

З урахуванням викладеного місцевий суд вірно встановив, що аналіз вказаних доказів в їх сукупності не доводить поза розумним сумнівом тієї обставини, що ОСОБА_7 в момент дорожньо-транспортної пригоди перебував в стані алкогольного сп`яніння, та дійшов правильного висновку, що кримінально-правова кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 , що викладена в обвинувальному акті за ч.3 ст.286-1 КК України, не знайшла свого підтвердження під час судового розгляду кримінального провадження, та за відсутності кваліфікуючої ознаки - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, вірно перекваліфікував дії ОСОБА_7 на ч.2 ст.286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Разом з тим заслуговують на увагу суду доводи прокурора про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості із звільненням від його відбування з випробуванням, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.50 КК України і ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Застосовуючи по відношенню до ОСОБА_7 інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням, передбачений ст.75 КК України суд першої інстанції не з достатньою повнотою врахував тяжкість вчиненого ним злочину, конкретні обставини його вчинення, у тому числі тяжкі та незворотні наслідки - смерть людини.

За таких обставин, вирок суду в означеній частині не можна визнати законним та обґрунтованим, тому апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду в частині призначеного покарання на підставі п.4 ч.1 ст.409 КПК України - скасуванню, з ухваленням у цій частині нового вироку.

Згідно із пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, апеляційний суд, відповідно до вимог ст.65 КК України, враховує, що вчинений обвинуваченим злочин, у відповідності до ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжких.

Також бере до уваги дані про особу винного, який є особою молодого віку, до кримінальної відповідальності притягується вперше, вину у вчиненні ДТП визнав, щиро розкаюється у скоєному, має міцні соціальні зв`язки, за місцем свого проживання характеризується позитивно, на утриманні має троє малолітніх дітей, являється єдиним годувальником, дружина не працює, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, хворіє, збитки відшкодовано, потерпілий претензій не має.

До обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 апеляційний суд відносить: щире каяття, а також добровільне відшкодування завданої шкоди.

Враховує апеляційний суд і конкретні обставини вчиненого, зокрема тяжкі та незворотні наслідки - загибель людини, а також факт залишення обвинуваченим місця ДТП.

За наявності зазначених обставин колегія суддів вважає за можливе призначити ОСОБА_7 мінімальне покарання, передбачене ч.2 ст.286 КК України з позбавленням права керувати транспортними засобами на максимальний строк, залишити призначене судом покарання за ч.1 ст.135 КК України, та на підставі ч.1 ст.70 КК України призначити остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Таке покарання, на думку колегії суддів, відповідатиме принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

З вищенаведених підстав, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 409, 413, 420, 615 КПК, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 04 вересня 2023 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання:

-за ч.2 ст.286 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі, із позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки;

Залишити призначене покарання за ч.1 ст.135 КК України у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Строк відбуття основного покарання ОСОБА_7 обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

В іншій частині вирок залишити без зміни.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на вирок може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: