Дата документу 21.02.2024 Справа№ 336/5851/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/5851/23 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/510/24 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2

ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянула 21 лютого 2024 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2023 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, який має середню освіту, одруженого, який не має на утриманні неповнолітніх дітей, працює водієм у ТДВ «Запорізький хлібозавод № 3», зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

Встановлені вироком суду першої інстанції обставини:

11 жовтня 2022 року, близько 18 год. 35 хв., водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «Nissan Qashqai», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині вул. 8 Березня, від вул. Олександра Анашкіна в напрямку вул. Верещагіна, наближаючись до нерегульованого перехрестя з вул. Верещагіна в м. Запоріжжі.

В цей час, в зоні дії нерегульованого пішохідного переходу, який розташований на нерегульованому перехресті вул. 8 Березня з вул. Верещагіна, та позначений дорожньою розміткою 1.14.1 («зебра», нерегульований пішохідний перехід), а також дорожніми знаками 5.38.1-5.38.2 («Пішохідний перехід») Правил дорожнього руху, вийшла на проїзну частину пішохід ОСОБА_9 , перетинаючи її зліва-направо за напрямком руху автомобіля «Nissan Qashqai», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_7 .

Під час подальшого руху, водій ОСОБА_7 , керуючи згаданим автомобілем, наближаючись до зазначеного нерегульованого пішохідного переходу, маючи при цьому об`єктивну можливість своєчасно виявити на ньому пішохода ОСОБА_9 , а також маючи при цьому технічну можливість уникнути дорожньо-транспортну пригоду шляхом своєчасного застосування заходів гальмування, відповідних заходів не вжив внаслідок чого скоїв на неї наїзд.

Своїми діями водій ОСОБА_7 порушив вимоги п.18.1 Правил дорожнього руху, відповідно до яких водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Невідповідність дій водія ОСОБА_7 вимогам п.18.1 Правил дорожнього руху знаходиться в причинному зв`язку з подією даної ДТП. Технічна можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_9 з боку водія ОСОБА_7 , залежала від виконання ним вимог п.18.1 Правил дорожнього руху.

В результаті ДТП пішоходу ОСОБА_9 спричинено середньої тяжкості тілесне ушкодження, саме імпресійний внутрішньосуглобовий перелом латерального (зовнішнього) виростка правої великогомілкової кістки, садно правої тім`яно-скроневої ділянки.

Вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2023 року:

ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК Українита йому призначено покарання із застосуванням ч.2 ст.69 КК України у виді штрафу в розмірі 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 (п`ятдесят одну тисячу) гривень без позбавлення права керування транспортним засобом.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати в розмірі 4908,28 грн. (чотири тисячі дев`ятсот вісім гривень 28 коп.).

Вимоги і узагальнені доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі прокурор вважає, що вирок підлягає скасуванню в частині призначеного покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та не призначення обвинуваченому обов`язкового додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобом.

В обґрунтування доводів зазначає, що за вимогами ч.2 ст.69 КК України суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Вказана норма закону не надає суду дискреційних повноважень щодо незастосування обов`язкового додаткового покарання у випадках призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

У даному кримінальному провадженні ОСОБА_7 засуджено за ч.1 ст.286 КК України, санкція якої передбачає одне з основних покарань у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що виключає можливість застосування ч.2 ст.69 КК України.

Просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч.1 ст.286 КК України у виді штрафу в розмірі 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 гривень з позбавленням права керування транспортним засобом строком на один рік.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, просив задовольнити апеляційні вимоги.

Обвинувачений у судовому засіданні заперечував стосовно доводів та вимог апеляційної скарги прокурора, просив не позбавляти його права керування транспортними засобами, оскільки він працює водієм та це його основне місце роботи.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при ухваленні вироку.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину та правильної юридичної кваліфікації його дій заснований на обставинах, досліджених у судовому засіданні місцевого суду, в апеляційній скарзі не оскаржується, а тому відповідно до положень ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, колегія суддів переглядає вирок суду в межах апеляційної скарги прокурора, тобто в частині призначеного обвинуваченому покарання, тим паче, що кримінальне провадження було розглянуто судом на підставі та з дотриманням вимог ч.3 ст.349 КПК України.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції Закону України про кримінальну відповідальність, колегія суддів вважає їх обґрунтованими.

Так, частиною 1 статті 286 КК України передбачено покарання за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправних робіт на строк до двох років, або арешту на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

Суд першої інстанції визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та призначив обвинуваченому покарання у виді штрафу в розмірі 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000 гривень, без позбавленням права керування транспортними засобами.

При цьому, суд врахував фактичні обставини вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, допомогу потерпілій відразу після вчинення ДТП та під час перебування у лікарні, думку самої потерпілої ОСОБА_9 , обставини, що пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, часткове відшкодування потерпілій завданої шкоди, офіційне працевлаштування обвинуваченого, який працює водієм та це є єдиним джерелом його доходів, а також позитивну характеристику з місця роботи.

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким рішенням суду та вважає, що суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_7 , неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

Так, відповідно до ч.1 ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Вимогами ч.2 ст.69 КК України визначено, що на підставах, передбачених у частині першій цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Проте, вказана норма закону не надає суду дискреційних повноважень щодо незастосування обов`язкового додаткового покарання у випадках призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

В даному кримінальному провадженні ОСОБА_7 засуджено за ч.1 ст.286 КК України, санкція якої передбачає одне з основних покарань у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що виключає можливість застосування ч.2 ст.69 КК України та непризначення обвинуваченому обов`язкового додаткового покарання.

Отже, суд апеляційної інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

Така позиція узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду, викладеної в постановах від 16 березня 2023 року (справа № 185/1030/22, провадження № 51-3134 км 22), від 31 травня 2023 року (справа № 727/6826/23, провадження № 51-1771 км 23) та від 26 вересня 2023 року (справа № 751/5198/22, провадження № 51-3251 км 23).

Згідно із ч.4 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальності.

Статтею 413 КПК України передбачено, що неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальності, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є застосування закону, який не підлягає застосуванню.

З огляду на викладене, оскаржуваний вирок не може залишатися в силі в частині призначеного покарання.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання - скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність з постановленням нового вироку.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 414, 420, 421 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2023 року відносно ОСОБА_7 за ч.1 ст.286 КК України в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.286 КК України у виді штрафу в розмірі 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 гривень, з позбавленням права керування транспортним засобом строком на один рік.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4