Справа № 489/3162/24
Провадження № 1-кп/489/777/24
Ленінський районний суд міста Миколаєва
Вирок

іменем України

13 червня 2024 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві кримінальне провадження №0000453 від 29.03.2024 за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Рудного Кустанайської області, Казахстан, громадянина України, з вищою освітою, не працюючого, пенсіонера за віком, одруженого, не маючого на утриманні неповнолітніх дітей, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_6 , представника потерпілого ОСОБА_7 , представника цивільного відповідача ОСОБА_8 ,

встановив:

29.03.2024 близько 08:20 год. в м. Миколаєві водій ОСОБА_3 , керуючи технічно справним автомобілем «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався у денний час доби по сухій чистій, без пошкоджень, проїзній частині просп. Центрального, зі сторони вул. 6-ї Слобідської у напрямку вул. Маршала Василевського, на ділянці дороги, яка має три смуги для руху в одному напрямку, розподілені між собою горизонтальною дорожньою розміткою 1.15 Розділу 34 ПДР.

При наближенні до регульованого світлофором перехресті просп. Центрального та вул. Маршала Василевського, водій ОСОБА_3 , порушуючи вимоги пунктів 2.3.«б», 8.7.3.«ґ, е», 8.10, 12.2, 12.3, 19.3 ПДР, а саме: проявив неуважність, не врахував особливості дорожньої обстановки, інтенсивність та рівень організації дорожнього руху на вказаній ділянці, в умовах недостатньої видимості не обрав безпечну швидкість руху з метою подальшої змоги зупинки транспортного засобу у межах видимості дороги, знаючи, що червоний, у тому числі миготливий, сигнал світлофору забороняє рух, а жовтий забороняє рух і попереджає про наступну зміну сигналів; розуміючи, що у разі подання світлофором сигналу, що забороняє рух, водії повинні зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12, дорожнім знаком 5.69 ПДР, а якщо їх немає не ближче 10 м перед світлофором, пішохідним переходом, а якщо і вони відсутні та в усіх інших випадках перед перехрещуванню проїзною частиною, не створюючи перешкоди для руху пішоходів; усвідомлюючи, що у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, а також, що в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги, а в разі засліплення водій повинен зупинитися, не змінюючи смуги руху та увімкнувши аварійну світлову сигналізацію, та свій рух відновити лише після того, як пройдуть негативні наслідки засліплення, через настання недостатньої видимості для нього внаслідок засліплення променями сонця, не зупинився, а навпаки продовжив рух прямо в обраному напрямку на забороняючий червоний сигнал світлофора, в результаті чого, рухаючись між крайньою лівою та середньою смугами руху, став здійснювати проїзд пішохідного переходу, розташованого перед вказаним перехрестям, позначеного дорожніми знаками 5.38.1 та 5.38.2 розділу 33 ПДР та дорожньою розміткою 1.14.1 розділу 34 ПДР, де допустив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , яка здійснювала перехід проїзної частини просп. Центрального в межах вищевказаного регульованого пішохідного переходу на дозволяючий для неї зелений сигнал світлофора, справа наліво відносно напрямку руху керованого ОСОБА_3 транспортного засобу.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпілій ОСОБА_6 були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді синця обличчя, струсу головного мозку, перелому лонної та клубової кісток тазу зліва зі зміщенням уламків, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.

Дана дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення водієм ОСОБА_3 вимог пунктів 2.3.«б», 8.7.3.«ґ, е», 8.10, 12.2, 12.3, 19.3 Правил дорожнього руху, які знаходяться у прямому причинному зв`язку з наслідками, що настали.

Таким чином, судом в межах судового розгляду, визначених ст. 337 КПК України, встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у пред`явленому обвинуваченні визнав повністю та підтвердив обставини вчиненого кримінального правопорушення, а саме, що дійсно 29.03.2024 близько 08:20 год. в м. Миколаєві, керуючи автомобілем «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по просп. Центральному м. Миколаєва, де на перехресті з вул. Маршала Василевського, рухаючись на червоний сигнал світлофора, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_6 , яка переходила дорогу по пішохідному переходу. Зазначив, що не побачив червоний сигнал світлофора та пішохода, оскільки погано бачив дорогу через переїзд із яскраво освіченої ділянки дороги в тінь, що тимчасово погіршило його зір. Пред`явлений цивільний позов визнав частково в частині відшкодування моральної шкоди в сумі 50000 грн, та зазначив, що частину вказаної суми в розмірі 15000 грн сплатив потерпілій шляхом перерахування грошових коштів через АТ «Укрпошта». У вчиненому діяння розкаявся, висловив щирий жаль з приводу вчиненого та попросив вибачення у потерпілої.

Крім власного визнання обвинуваченим своєї вини, його винуватість у скоєному підтверджується також іншими дослідженими у судовому засіданні доказами в їх сукупності.

Потерпіла ОСОБА_6 в судовому засіданні надала показання про те, що 29.03.2024 близько 08.20 годин переходила проїзну частину дороги по просп. Центральному в м. Миколаєві на перехресті з вул. Маршала Василевського, рухаючись по пішохідному переходу на зелений сигнал світлофора, справа наліво відносно напрямку руху водія ОСОБА_3 , та в той час відчула сильний удар в ліву частину тіла внаслідок наїзду автомобілем під керуванням обвинуваченого. В результаті дорожньо-транспортної пригоди отримала тілесні ушкодження у вигляді синців, ссаден, перелому тазу, з якими тривалий час перебувала на стаціонарному та амбулаторному лікуванні в закладах охорони здоров`я з 29.03.2024 до 29.04.2024. Пред`явлений цивільний позов підтримала повністю, просивши стягнути зі страхової компанії на свою користь 6732,86 грн матеріальної шкоди заподіяної внаслідок витрат на лікування, та з обвинуваченого 200000 грн моральної шкоди, яка полягає в перенесених нею душевних стражданнях через заподіяні тілесні ушкодження та тривале лікування внаслідок цього.

Відповідно до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 29.03.2024, схеми та фототаблиці до нього, місцем події є проїзна частина проспекту Центрального, в районі перехрестя з вул. Маршала Василевського в м. Миколаєві, в зоні дії дорожнього знаку «пішохідний перехід», де виявлений автомобіль марки «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який має пошкодження в правій передній частині, характерні для дорожньо-транспортної пригоди. В ході огляду вказаний транспортний засіб був вилучений.

Із протоколу огляду предмету від 29.03.2024 та фототаблиці до нього слідує, що слідчим був оглянутий флеш-носій «Kingston 32 GB» з відеозаписом на 29.03.2024, на якому зафіксовано як автомобіль «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по просп. Центральному в м. Миколаєві на червоний сигнал світлофора в межах середньої та лівої крайньої смуги на перехресті з вул. Маршала Василевського здійснив наїзд на пішохода, яка перетинала проїзну частину по пішохідному переходу.

З висновку експерта №СЕ-19/115-24/5936-ІТ від 15.04.2024 вбачається, що на момент ДТП ходова частина, рульове керування, робоча гальмівна система та фари головного світла автомобіля «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_1 , знаходилися в працездатному стані та не мали невідповідностей вимогам ПДР України і ДСТУ 3649:2010 щодо технічного стану транспортних засобів, які могли би виникнути до ДТП та вплинути на його рух.

Відповідно до висновку експерта судової транспортно-трасологічної експертизи №СЕ19/115-24/6080-ІТ від 17.04.2024, автомобіль «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_1 , контактував з тілом пішохода правою частиною автомобіля, а саме: задньою правою частиною капоту та правою частиною переднього вітрового скла.

Згідно з висновком експерта № 290 від 16.04.2024, у ОСОБА_6 були виявлені тілесні ушкодження у вигляді синця обличчя, струсу головного мозку, перелому лонної та клубової кісток тазу зліва зі зміщенням уламків, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я та могли утворитися 29.03.2024 в умовах ДТП (зіткнення пішоходу та автотранспортного засобу).

Відповідно до висновку експерта № 24-2148 за результатами проведення автотехнічної експертизи по дослідженню обставин та механізму ДТП від 24.04.2024, водію автомобіля «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у своїх діях необхідно було керуватися вимогами, викладеними у пунктах 12.4, 12.9«б», 8.7.3.«ґ, е», 8.10, 12.2, 12.3, 19.3 ПДР. Водій автомобіля «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_1 , мав технічну можливість запобігти дорожньо-транспортній пригоді належним та своєчасним виконанням вимог пунктів 8.7.3.«ґ, е», 8.10, 12.2, 12.3, 19.3 ПДР. Дії водія автомобіля «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_1 , не відповідали вимогам пунктів 8.7.3.«ґ, е», 8.10, 12.2, 12.3, 19.3 ПДР і з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з настанням ДТП.

Таким чином, оцінивши кожний доказ з точку зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення доведена поза розумним сумнівом та його дії правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 286 КК України, оскільки він своїми умисними діями скоїв порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

При призначенні покарання суд відповідно до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, обвинувачений вчинив нетяжкий злочин, не має негативної характеристики, є пенсіонером за віком, лікування у лікарів психіатра та нарколога не проходив, раніше не судимий, повністю визнав свою вину.

Обставинами, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_3 , суд визнає вказане в обвинувальному акті щире каяття, яке полягає у тому, що останній повністю визнав свою вину, розкаявся у вчиненому, попросив вибачення у потерпілої та засудив свої дії; а також часткове відшкодування завданої шкоди, яке підтверджується наданими суду фіскальним та службовим чеками про перерахування потерпілій ОСОБА_6 завданої шкоди в сумі 15000 грн.

Обставин, які згідно зі ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_3 , судом не встановлено.

З урахуванням обставин вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинуваченого, який раніше не судимий, є пенсіонером, визнання ним своєї вини, наявності обставин, що пом`якшують покарання, та відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також ураховуючи позицію державного обвинувача та потерпілої щодо виду та міри покарання, яке необхідно призначити обвинуваченому, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, вважає за необхідне призначити ОСОБА_3 покарання у виді штрафу в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України з позбавленням права керувати транспортними засобами.

При визначенні обвинуваченому строку додаткового покарання, призначення якого є обов`язковим для суду відповідно до санкції ч. 1 ст. 286 КК України, суд враховує вказані вище обставини, що враховувались при призначенні основного покарання, та вважає, що в даному випадку достатнім та необхідним буде визначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк один рік.

Вирішуючи питання щодо пред`явленого потерпілою цивільного позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Згідно зі ст. 1166 ЦК України шкода, заподіяна особі або майну громадянина, підлягає відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду, у повному обсязі.

Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно зі ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до положень статей 6, 9, 22, 23, 24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування. У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. У зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.

Згідно зі ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховиком (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про страхування», страхова сума - грошова сума, в межах якої страховик відповідно до умов страхування зобов`язаний провести виплату при настанні страхового випадку. Страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку.

Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність особи, яка керувала транспортним засобом «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_1 , застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у ТДВ «Страхова група «Оберіг», що підтверджується матеріалами справи та визнається усіма учасниками, з періодом строку дії 16.02.2024 по 15.02.2025.

З наявної в матеріалах справи копії поліса обов`язкового страхування ЕР-219436732 слідує, що розмір страхового відшкодування за шкоду завдану життю та здоров`ю застрахованим транспортним засобом, яким керував ОСОБА_3 , складає 320000 грн, за шкоду завдану майну 160000 грн.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 03.05.2018 у справі № 372/1010/16-ц, «відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виник обов`язок з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність».

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного суду від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц, «відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Аналіз процитованих норм та правових позицій Верховного Суду вказує на обґрунтованість вимог позивача про стягнення зі страховика завданої обвинуваченим матеріальної шкоди на лікування потерпілої, оскільки шкода була ним завдана як особою, яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, у зв`язку з чим в межах сум страхового відшкодування відповідальність несе юридична особа - страховик (ТДВ «Страхова група «Оберіг»), а суми, які перевищують розмір страхового відшкодування, має сплатити обвинувачений.

У зв`язку з цим, в рахунок відшкодування заподіяної шкоди підлягає задоволенню позов ОСОБА_6 про стягнення зі страховика на її користь заподіяної злочином матеріальної шкоди, заподіяної понесенням витрат на лікування потерпілої, в межах підтвердженої відповідними чеками на придбання ліків та медичного обстеження суми, яка становить 5783,41 грн. Натомість вимоги про стягнення на користь потерпілої частини витрат в сумі 979 грн задоволенню не підлягають, оскільки зі змісту наданої на її підтвердження квитанції неможливо встановити призначення здійсненого за нею платежу саме на лікування потерпілої, а також що вказаний перерахунок грошових коштів був здійснений саме нею.

Заперечення представника цивільного відповідача, що потерпіла не зверталася безпосередньо до страховика за отриманням страхового відшкодування, не перешкоджає розгляду таких вимог судом та стягненню зі страховика таких складових матеріальної шкоди, оскільки відповідно до постанов Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 по справі № 465/4621/16-к та від 11.12.2019 по справі №465/4287/15 «для розгляду позову потерпілого про стягнення страхового відшкодування не обов`язкове попереднє звернення потерпілого до страховика із заявою про виплату такого страхового відшкодування в порядку, визначеному ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

У зв`язку з викладеним, оскільки підтверджена документами фактично завдана матеріальна шкода потерпілій не перевищує лімітів відповідальності страховика, то вся вона має бути сплачена на користь потерпілої саме страховиком.

Вирішуючи вимоги потерпілого про стягнення з відповідачів на його користь моральної шкоди, завданої ушкодженням його здоров`я, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна.

У постанові Великої Палати ВС від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14 вказано, що моральна шкода це страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення стосунків з оточенням, до інших негативних наслідків морального характеру. Суд визначає розмір моральної шкоди залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Внаслідок кримінального правопорушення (дорожньо-транспортної пригоди) потерпілій були заподіяні тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії середньої тяжкості тілесних ушкоджень за ознакою тривалого розладу здоров`я, внаслідок таких тілесних ушкоджень вона тривалий час знаходилася на лікуванні, наслідки її травм тривають і на теперішній час. За такого, очевидним є те, що їй була завдана моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, які потерпіла зазнала у зв`язку з ушкодженням її здоров`я, був порушений звичний спосіб її життя та спілкування з людьми. При цьому, наслідки отримання вказаних тілесних ушкоджень є довготривалими в часі.

На підставі викладеного та з урахуванням вказаних обставин заподіяння моральної шкоди потерпілій, особи обвинуваченого та його майнового стану, сталої практики Верховного Суду щодо визначення розміру моральної шкоди та передбачених ст. 23 ЦК України вимог розумності і справедливості, суд вважає, що на користь потерпілої слід стягнути 60000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням її здоров`я, що на переконання суду буде достатнім розміром для відшкодування заподіяної моральної шкоди та відповідатиме принципам розумності та справедливості.

При цьому, відповідно до ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Згідно з постановою Верховного Суду від 01.07.2021 у справі №182/3734/15-к, розмір вказаної моральної шкоди слід розраховувати саме від суми страхової виплати, а не від страхової суми.

Оскільки, як розраховано вище судом, сума страхової виплати, яка має бути сплачена страховиком потерпілій ОСОБА_6 , становить 5783,41 грн, то визначені ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» 5% моральної шкоди, яка мала би бути сплачена страховиком, становлять 289,17 грн (5783,41 грн х 5%).

Решта визначеного судом вище розміру моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я потерпілої, в сумі 59710,83 грн (60 000 грн 289,17 грн) підлягає відшкодуванню на користь потерпілого обвинуваченим.

При цьому, суд здійснює розгляд цивільного позову про відшкодування моральної шкоди лише в межах пред`явлених вимог, а саме, що він пред`явлений лише до обвинуваченого, тому у суду відсутні підстави для стягнення частини завданої потерпілій моральної шкоди, в межах визначених ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю, в сумі 289,17 грн зі страховика ТДВ «Страхова група «Оберіг», до якого цивільний позов про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, потерпілою не пред`являвся.

Також суд бере до уваги факт сплати обвинуваченим потерпілій частини заподіяної моральної шкоди в сумі 15000 грн шляхом перерахування грошових коштів через АТ «Укрпошта», що підтверджується фіскальним та службовим чеками від 09.06.2024, тому вказана сума має бути вирахована із суми шкоди, яка підлягає сплаті обвинуваченим на користь потерпілої в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди.

На підставі викладеного, з метою відшкодування потерпілій ОСОБА_6 моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, необхідно стягнути з обвинуваченого ОСОБА_3 на її користь 44710,83 грн (59710,83 грн 15000 грн).

Вирішуючи вимоги потерпілої про стягнення на її користь зі страховика та обвинуваченого витрат на професійну правничу допомогу, надану потерпілій, суд доходить таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 118 КПК України, процесуальні витрати складаються, зокрема, із витрат на правову допомогу.

Згідно з висновками, викладеними у постанові ВП ВС від 17.06.2020 у справі № 598/1781/17, «положення, які стосуються процесуальних витрат, регламентовані главою 8 КПК. Натомість положення, які стосуються цивільного позову, визначені главою 9 КПК. Це свідчить про різну правову природу процесуальних витрат та шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням. Процесуальні витрати виникають та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, є матеріальними витратами органів досудового розслідування, прокуратури, суду та інших учасників кримінального провадження. Натомість шкода у кримінальному провадженні пов`язана не з процесуальними відносинами, а з матеріально-правовими - вчиненням кримінального правопорушення чи іншого суспільно-небезпечного діяння».

Також відповідно до правового висновку ВП ВС, висловленого у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 462/6473/16-ц (провадження № 14-400цс18), «процесуальні витрати, понесені у кримінальному провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову до обвинуваченого. Такі витрати повинні бути розподілені судом у межах розгляду того кримінального провадження, у ході розгляду якого вони виникли».

Крім того, з висновків, викладених у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07.09.2023 у справі № 202/8301/21 слідує, що «обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги; розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо). Вищезазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду (справи № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18, № 199/3939/18-ц, № 466/9758/16-ц) та в постанові Великої Палати Верховного Суду (справа № 826/1216/16).

Чинне кримінальне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу, однак зобов`язує надати докази на підтвердження розміру процесуальних витрат, у тому числі на правову допомогу, що входить до предмета доказування у кримінальному провадженні ст. 91 КПК України.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значення справи для сторони (постанова КЦС ВС від 23 червня 2022 року у справі 607/4341/20).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін (висновок ВП ВС, викладений у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд має урахувати розумність розміру таких витрат, а також пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю провадження, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності витрат».

В даній справі судом встановлено, що потерпілою були заявлені вимоги про відшкодування процесуальних витрат (витрат на правову допомогу) шляхом пред`явлення цивільного позову до страховика та обвинуваченого. Проте, питання розподілу процесуальних витрат, в тому числі витрат потерпілого на правову допомогу, вирішуються виключно в порядку, визначеному главою 8 КПК, зокрема ч. 1 ст. 124 КПК України, та не може бути вирішене в порядку, визначеному главою 9 КПК України, або в порядку ЦПК України, можливість чого передбачена ч. 5 ст. 128 глави 9 КПК України.

Тому процесуальні витрати потерпілого в кримінальному провадженні не можуть бути розподілені між цивільними відповідачами, а підлягають відшкодуванню виключно обвинуваченим.

На підтвердження факту понесення потерпілою витрат на професійну правничу допомогу суду були надані договір про надання правової допомоги від 11.04.2024 з додатком № 1 до нього та квитанції до прибуткового касового ордера № 49 від 11.04.2024 на суму 10000 грн та № 51 від 19.04.2024 на суму 10000 грн.

Вирішуючи питання щодо розміру витрат потерпілої на оплату послуг адвоката, суд виходить з того, що на підтвердження зазначених потерпілою витрат на правову допомогу в сумі 20000 грн суду, окрім вищевказаних договору з додатком та квитанцій до прибуткового касового ордеру, не було надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та акту приймання-передачі наданих послуг, у зв`язку з чим відсутня можливість встановити детальний опис витраченого адвокатом часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги, подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

При цьому, з додатку № 1 до договору про надання правової допомоги від 11.04.2024, укладеного між потерпілою та адвокатом, вбачається, що оплата вартості послуг на правову допомогу визначена не в залежності від обсягу наданих послуг, а є фіксованою винагородою адвоката, яка становить 20000 грн.

Натомість, судом встановлено, що надані адвокатом потерпілій послуги на правову допомогу полягали у пред`явленні до суду цивільного позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди та взятті участі у судових засіданнях. Проте складена представником потерпілого позовна заява про відшкодування матеріальної та моральної шкоди складається з чотирьох аркушів, один з яких містить лише відомості щодо учасників справи, а два цитати нормативних актів та практики Верховного Суду, що не потребувало значних зусиль адвоката для її складання. Також у даній справі фактично відбулося лише два судових засідання, в яких брав участь представник потерпілої, представляючи її інтереси в суді.

З огляду на це, суд вважає розмір вартості наданих потерпілій послуг адвоката, визначений в додатку до договору про надання правової допомоги та квитанціях до прибуткового касового ордеру, неспівмірним зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг потерпілій, у зв`язку з чим, на переконання суду, доцільно стягнути з обвинуваченого на її користь 10000 грн у рахунок відшкодування витрат на правову допомогу, фактично надану адвокатом потерпілій у виді складення тексту позовної заяви та направлення її до суду, а також особистої участі адвоката у судових засіданнях.

Долю речових доказів необхідно вирішити відповідно до ч. 9 ст. 100 КПК України.

Згідно з ч. 2 ст. 124 КПК України, з обвинуваченого підлягають стягненню на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експертів.

Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися.

Оскільки суд дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді штрафу, тому відсутні підстави для застосування відносно нього запобіжного заходу до набрання вироком законної сили.

Керуючись статтями 369-371, 373, 374, 376 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі трьох тисяч п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51085 (п`ятдесят одну тисячу вісімдесят п`ять) грн з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік.

Роз`яснити ОСОБА_3 , що він зобов`язана сплатити штраф у місячний строк після набрання вироком суду законної сили і повідомити про це уповноважений орган з питань пробації за місцем проживання шляхом пред`явлення документа про сплату штрафу.

Додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк один рік підлягає реальному виконанню.

Стягнути з товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» на користь ОСОБА_6 5783 (п`ять тисяч сімсот вісімдесят три) грн 41 копійку в рахунок відшкодування заподіяної матеріальної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я потерпілої.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 44710 (сорок чотири тисячі сімсот десять) грн 83 копійки в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я потерпілої.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 10000 (десять тисяч) грн в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу.

Речові докази:

- автомобіль «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_1 , - повернути володільцю ОСОБА_3 ;

- флеш-носій «Kingston 32 GB» - залишити в матеріалах судового провадження.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експертів Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України в сумі 6058 (шість тисяч п`ятдесят вісім) грн 24 копійки.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експертів Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України в сумі 4543 (чотири тисячі п`ятсот сорок три) грн 68 копійок.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід обвинуваченому не обирати.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Ленінський районний суд міста Миколаєва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1