ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1199/24 Справа № 202/7631/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Дніпровського апеляційного суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , подану в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2024 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,-

В С Т А Н О В И Л А :

В провадженні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.114-2 КК України.

Під час судового засідання ухвалою колегії суддів Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2024 року, продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 на 60 діб, тобто до 19 квітня 2024 року включно.

Одночасно обвинуваченому ОСОБА_8 встановлено заставу у розмірі 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 536 800,00 грн. Також судом визначено, що у разі внесення обвинуваченим ОСОБА_8 застави, у відповідності до ч.5 ст.194 КПК України (далі-КПК), на нього будуть покладені наступні обов`язки:

- прибувати до суду за першою вимогою;

- не відлучатися з населеного пункту, де він проживає, без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання або перебування та/або місця роботи;

- утримуватися від будь-якого спілкування з обвинуваченими та свідками по кримінальному провадженню;

-здати на зберігання до відповідних органів державної влади свого паспорту (паспортів) для виїзду за кордон, інших документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

В апеляційній скарзі захисник порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з незаконністю та необґрунтованістю.

В обгрунтування зазначає, що під час ухвалення оскаржуваної ухвали судом не було враховано, що обвинувальний вирок суду щодо ОСОБА_8 від 20 червня 2023 року за результатами апеляційного розгляду скасовано та призначено новий судовий розгляд в суді першої інстанції. При ухваленні вказаного рішення апеляційним судом було встановлено, що суд першої інстанції не дотримався вимог закону щодо обґрунтованості судового рішення та відповідності висновків суду фактичним обставинам, а посилання суду лише на дані телеграм каналів не є достатніми для правової кваліфікації. Крім того, колегією суддів встановлено, що інкримінуємі ОСОБА_8 дії можуть кваліфікуватися лише як дії, передбачені ч.1 або ч.2 ст.114-2 КК при наявності відповідних належних доказів.

Крім того вважає, що на теперішній час відсутні ризики, передбачені ст.177 КПК, тому, що згідно постанови Дніпровського апеляційного суду вина ОСОБА_8 у вчиненні особливо тяжкого злочину не доведена, свою провину він не визнає і налаштований довести в суді першої інстанції свою невинуватість, тобто тікати чи ховатись від суду наміру не має. Окрім того, обвинувачений є людиною похилого віку з цілою низкою хронічних захворювань, має постійне місце проживання, одружений, має на утриманні пристарілу матір, якій 84 роки, позитивно характеризується, раніше не судимий, в минулому працівник поліції, який ніколи, ні до якої відповідальності не притягувався.

Таким чином, з урахуванням вищевикладених обставин, сторона захисту вважає, що застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту буде достатнім для забезпечення виконання ним покладених на нього обов`язків.

Тому просить апеляційний суд скасувати ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2024 року та змінити обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід на такий, що не пов`язаний з позбавленням волі.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення захисника ОСОБА_7 на підтримку доводів поданої апеляційної скарги, який наполягав на її задоволенні, просив скасувати ухвалу суду та змінити обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, вислухавши думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду без змін, перевіривши матеріали контрольного кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

За приписами ч.3 ст.331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч.2 ст.331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Мотивуючи своє рішення щодо необхідності продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 на 60 діб, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК є особливо тяжким злочином, а також наявність, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК ризику того, що обвинувачений може переховуватися від суду, про існування якого свідчить тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_8 у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Разом з цим суд дійшов до переконання, що у судовому засіданні прокурором не доведено наявності ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК, а саме можливості обвинуваченого ОСОБА_8 вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується, що не оспорюється стороною обвинувачення, а отже ці висновки слід вважати доведеними.

З такими висновками місцевого суду погоджується й суд апеляційної інстанції.

Враховуючи положення статті 28 КПК, а також те, що судовий розгляд кримінального провадження, після призначення апеляційним судом нового судового розгляду у суді першої інстанції, по суті обвинувачення ОСОБА_8 триває, по справі ще не досліджено усіх доказів, тому суд апеляційної інстанції не вбачає надмірної тривалості тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою на даному етапі кримінального провадження.

З огляду на викладене колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, який з дотриманням вимог ст.ст.197,199 КПК, на підставі наданих сторонами кримінального провадження доказів, оцінив в сукупності всі обставини, що враховуються при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, та належним чином мотивував своє рішення щодо необхідності продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 на 60 діб, тобто до 19 квітня 2024 року та альтернативою внесення застави. На переконання апеляційного суду вищенаведені обставини виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою та відсутні підстави для застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, зокрема, у вигляді цілодобового домашнього арешту, на чому наполягає сторона захисту, оскільки вони не забезпечать його належної процесуальної поведінки на даному етапі кримінального провадження.

Разом цим, відповідно до ст.ст. 10, 12-2, 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» з 24.02.2022 року в Україні введений воєнний стан строком на 30 діб.

Указами Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 14.03.2022 №133/2022, від 18.04.2022 року №259/2022, від 17.05.2022 №341/2022 від 12.08.2022 №573/2022 …. від 05.02.2024 № 49/2024, затвердженими Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, зі змінами, внесеними Указами від 14.03.2022 №133/2022, затвердженим Законом України від 15.03.2022 №2119-IX, та від 18.04.2022 №259/2022, від 21.04.2022 №2212-IX) та від 15.08.2022 року № 2500-IX … 3564-IX від 06.02.2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 14 лютого 2024 року строком на 90 діб (тобто до 13 травня 2024 року) у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Згідно приписів ч.6 ст.176 КПК під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, у вигляді тримання під вартою.

Оскільки ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.114-2 КК та приписи вищевказаної статті не передбачають обрання альтернативного запобіжного заходу, тому відсутні підстави для застосування відносно нього інших більш м`яких запобіжних заходів, зокрема, у вигляді цілодобового домашнього арешту, на чому наполягає сторона захисту.

Отже доводи апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК та відсутність підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку тримання під вартою слід визнати необґрунтованими та такими, що суперечать матеріалам кримінального провадження.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що практика Європейського суду з прав людини розширила дію гарантій частини 4 статті 5 Конвенції, яка зокрема згідно з доктриною Суду Конвенція вимагає періодичного перегляду тривалого тримання.

Так, аби відповідати вимогам Конвенції, такий перегляд повинен дотримуватись як матеріальних, так і процесуальних норм національного законодавства і, більше того, здійснюватись згідно з метою статті п`ятої Конвенції, тобто для захисту особи від свавілля. Остання вимога означає не тільки, що компетентний суд повинен приймати рішення «швидко», але також, що такі рішення мають прийматися з розумними інтервалами (рішення Herczegfalvy v.Austria, 1992 р.)

Продовження тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (рішення у справі "Єчюс проти Литви" (Jecius v. Lithuania), N 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX).

Позбавлення свободи та особистої недоторканості має бути обґрунтованим. Відсутність будь-яких підстав у рішеннях судових органів, які санкціонують тримання під вартою протягом тривалого періоду часу, може бути несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим п. 1 ст. 5 (рішення у справі «Сташайтіс проти Литви» від 21.03.2002 р.(пп. 66-67).

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах поданої апеляційної скарги щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічного з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного у вигляді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на даний час відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення, а встановлений судом ризик не відпав та продовжує існувати.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Тому, на переконання апеляційного суду подальше продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 не порушує його права на свободу та особисту недоторканність, гарантованого статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також права, передбачені Конституцією України.

Разом з тим, на переконання апеляційного суду, посилання захисника на наявність у обвинуваченого ОСОБА_8 міцних соціальних зв`язків, родини та утриманців, хронічних захворювань, постійного місця проживання, позитивної характеристики, відсутності судимостей, не можуть бути безумовними підставами для обрання стосовно нього більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою, оскільки це не спростовує висновки суду про те, що він може переховуватися від суду.

Окрім того, доводи сторони захисту щодо фактичних обставин справи, доведеності чи недоведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильності кваліфікації дій останнього, суд апеляційної інстанції на даній стадії кримінального провадження не розглядає, оскільки ці питання є предметом перевірки суду першої інстанції під час розгляду кримінального провадження по суті висунутого обвинувачення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали суду, колегією суддів не встановлено.

За приписами ч.3 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а ухвала Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2024 року є законною, обґрунтованою, належним чином мотивованою та відповідає вимогам ст.370 КПК.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407 та 418, 419, 422-1 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2024 року, якою продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 на 60 діб, тобто до 19 квітня 2024 року включно та альтернативою внесення застави залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4