УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2024 року Слідчий суддя Володимир-Волинського міського суду Волинської області

ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання начальника сектору дізнання Володимирського РВП ГУНП у Волинській області капітана поліції ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000432 від 05.09.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 358 КК України,

ВСТАНОВИВ

19 березня 2024 року начальник сектору дізнання Володимирського РВП ГУНП у Волинській області капітан поліції ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді з вищезазначеним клопотанням, яке обґрунтовує тим, що жителі Ковельського та Володимирського районів Волинської області через митний пост "Устилуг" Волинської митниці ввезли на митну територію України в якості гуманітарної допомоги автомобілі при цьому використали підроблені документи.

05 вересня 2023 року за даним фактом СД Володимирського РВП ГУНП у Волинській області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000432 з попередньою кваліфікацією за ч.4 ст. 358 КК України.

22 січня 2024 року до Володимирського РВП ГУНП у Волинській області надійшли матеріали з Волинської митниці про те, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителька АДРЕСА_1 , 01.04.2022 через митний пост Устилуг ввезла в якості гуманітарної допомоги автомобіль марки Land Rover, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , для проходження митного контролю подала Декларацію про перелік товарів, що визнаються гуманітарною допомогою, в якій зазначила, що даний автомобіль переміщується в якості гуманітарної допомоги, отримувачем якого є військова частина НОМЕР_3 та лист клопотання від військової частини НОМЕР_3 №861 від 31.03.2022 щодо ввезення гуманітарної допомоги, а саме автомобіля Land Rover реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 для потреб 2-го самохідного-артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_3 .

Згідно листа військової частини НОМЕР_3 факт отримання автомобіля Land Rover реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 не підтверджено.

Вказані матеріали було приєднано до матеріалів кримінального провадження № 0000432 з попередньою кваліфікацією за ч.4 ст. 358 КК України.

16 березня 2024 року, під час огляду місця події у ОСОБА_5 , було вилучено: автомобіль марки Land Rover реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 .

Згідно ч.7 ст.237 КПК України, вилучені речі вважається тимчасово вилученим майном.

Дізнавач вважає, що вилучені в ході огляду предмети є безпосереднім об`єктом кримінально протиправних дій, можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, тому є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у ч.1 ст. 98 КПК України.

Таким чином, вилучені автомобіль марки Land Rover реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , підлягає арешту із забороною відчуження, розпорядження та користуванням, оскільки має значення речового доказу для кримінального провадження. В іншому ж випадку, вказані речі, які є речовим доказом у кримінальному провадженні, підлягатимуть поверненню, а тому сліди злочину на них можуть бути знищені.

Начальник сектору дізнання в судове засідання не з`явився, подав суду заяву про розгляд клопотання за його відсутності, при вирішенні клопотання поклався на розсуд суду.

Володільці майна ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилися за невідомими суду причинами, про дату, час та місце розгляду клопотання повідомленні належним чином. В той же час, від них до суду надійшли заяви, в яких вони просять відмовити у задоволення клопотання про накладення арешту на автомобіль марки Land Rover реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , через його необґрунтованість та безпідставність. Зазначили, що вказаний транспортний засіб весь час використовувався для вирішення завдань щодо забезпечення обороноздатності України та відсічі збройної агресії рф.

Згідно з ч. 1 ст. 172 КПК України неприбуття вказаних осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

Вивчивши клопотання дізнавача і заперечення володільців майна, дослідивши долучені до них документи, слідчий суддя дійшов таких висновків.

Згідно ст.ст. 131, 132 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження на підставі ухвали слідчого судді або суду, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, який полягає у тимчасовому, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавленні за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження (ч.1 ст.170 КПК України).

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Положення зазначеної вище норми КПК України узгоджуються зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

При цьому, ч.2 вищезгаданої ст.170 КПК України, визначає, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч.3 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій цієї статті.

Разом із тим, відповідно до ч. 2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати : 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна, як доказ в кримінальному провадженні... ; 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння ...; 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна; 4) розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

В свою чергу, п. 1 ч. 2 ст. 171 КПК України встановлює, що у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено підстави і мету відповідно до положень ст. 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.

Зі змісту клопотання начальника сектору дізнання про накладення арешту видно, що метою накладення арешту на автомобіль та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу є збереження такого майна як речового доказу. Однак начальник сектору дізнання конкретно мету та правову підставу арешту майна не обґрунтував, а лише поверхово послався на положення ст. 170 КПК України, яка загалом визначає поняття, підстави та мету накладення арешту на майно.

Приймаючи до уваги вищевикладене та враховуючи правову кваліфікацію кримінального правопорушення, за фактом вчинення якого розслідується кримінальне провадження та в межах якого подано дане клопотання, слідчий суддя вважає необхідним відмовити у задоволенні клопотання про арешт майна, оскільки начальник сектору дізнання у клопотанні взагалі не обґрунтував та, у судовому засіданні не довів, необхідність такого арешту, тобто наявність достатніх підстав та розумних підозр вважати, що це майно є доказом кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України (використання завідомо підробленого документа), зберегло на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а отже відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.

Крім того, начальником сектору дізнання не доведені ризики передбачені абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу, а саме можливості приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження вказаного майна.

Керуючись ст. ст. 98, 170-173, 175, 309, 372, 392, 532 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволені клопотання начальника сектору дізнання Володимирського РВП ГУНП у Волинській області капітана поліції ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000432 від 05.09.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 358 КК України, а саме: автомобіля марки Land Rover, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , яке було вилучено у ОСОБА_5 , власником якого є ОСОБА_7 .

Відповідно до ч.3 ст.173 КПК України відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Ухвала може бути оскаржена до Волинського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Копію ухвали не пізніше наступного робочого дня після її постановлення направити дізнавачу та власнику майна.

Повний текст ухвали виготовлений 29.03.2024

Слідчий суддя ОСОБА_1