єдиний унікальний номер справи 546/612/24
номер провадження 1-кп/546/102/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2024 року м. Решетилівка

Решетилівський районний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Решетилівка кримінальне провадження № 0000165, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 08 квітня 2024 року, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сміла Черкаської області, громадянина України, одруженого, не маючого неповнолітніх дітей, військовослужбовця за мобілізацією, старшого солдата військової частини НОМЕР_1 , перебуваючого на посаді водія-механіка, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на даний час утримується в Державній установі «Полтавська установа виконання покарань (№ 23)», раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

в с т а н о в и в :

05 липня 2024 року до Решетилівського районного суду Полтавської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_4 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407КК України.

Ухвалою суду від 05.07.2024 справу призначено до підготовчого судового засідання на 10.07.2024.

У даному кримінальному провадженні обвинуваченому ОСОБА_4 15.06.2024 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з 15:20 год 14.06.2024 по 15:20 год 13.07.2024.

У підготовчому судовому засіданні прокурор зазначив, що обвинувальний акт відповідає вимогам КПК України, підстави для закриття провадження або направлення обвинувального акта для визначення підсудності відсутні, обвинувальний акт підсудний Решетилівському районному суду Полтавської області. Щодо виклику свідків, то вважав передчасним здійснювати їх виклик, оскільки на даний час не встановлено порядок дослідження доказів, тому вважав можливим призначити обвинувальний акт до судового розгляду за участю прокурора, захисника, обвинуваченого. Також заявив клопотання про проведення судового розгляду у закритому судовому засіданні з підстав того, що при розгляді справи будуть зазначені відомості щодо військової частини, місця дислокації та переміщення військової частини тощо.

Окрім того, прокурор заявив суду письмове клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Полтавська установа виконання покарань № 23» на 60 днів.

В обґрунтування клопотання прокурор посилався на те, що продовжують існувати ризики, передбачені пунктами 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України та є обґрунтована необхідність забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від суду, здійснювати незаконний вплив на свідків у цьому кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення. Також зазначив, що розпочати та здійснити судовий розгляд до закінчення обраного обвинуваченому строку тримання під вартою неможливо.

Мотивуючи клопотання, прокурор вказує, що ОСОБА_4 обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України. Метою продовження запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спроб: переховуватися від суду; незаконно впливати на свідків; вчинити інше кримінальне правопорушення. Така потреба обумовлена наявністю ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які на даний час не зменшилися, не зникли, а продовжують існувати. Таким чином, для досягнення мети і завдань кримінального провадження, на даний час у сторони обвинувачення виникла необхідність у продовженні запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого. Неможливість застосування більш м`яких запобіжних заходів щодо обвинуваченого прокурором обґрунтована положеннями ч. 8 ст. 176 КПК України, якою визначено, що під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ст. 402-405, 407, 408, 429 КК України застосовується виключно запобіжний захід, визначений п. 5 ч. 1 ст. 176 КПК України, тобто тримання під вартою.

Обвинувачений у підготовчому судовому засіданні не заперечував проти призначення обвинувального акту до судового розгляду у закритому судовому засіданні, погодився з думкою прокурора щодо визначення кола учасників провадження, яких необхідно викликати у перше судове засідання. Заперечив щодо клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою. Просив не застосовувати до нього запобіжний захід у виді тримання під вартою, а обрати йому запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, оскільки він раніше не судимий, сплачує аліменти на повнолітню дитину до закінчення навчання, лікувався від емоційного зриву, не впливав та не буде впливати на свідків, не може переховуватися від суду. Пояснив, що клопотання прокурора отримав 09.07.2024.

Захисник обвинуваченого не заперечував проти призначення обвинувального акту до судового розгляду у закритому судовому засіданні, погодився з думкою прокурора щодо визначення кола учасників провадження, яких необхідно викликати у перше судове засідання. Заперечив щодо клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою. Просив відмовити у задоволенні клопотання прокурора та обрати щодо ОСОБА_4 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронних засобів контролю або без застосування таких засобів. Захисник зауважив, що вказані прокурором ризики відсутні, обвинувачений раніше не судимий, одружений, має на утриманні повнолітню дитину, якій сплачує аліменти. Зазначив, що йому невідомо чи домогосподарство обвинуваченого забезпечено генератором або будь-яким іншим засобом додаткового живлення.

Заслухавши думку прокурора, учасників кримінального провадження, вивчивши обвинувальний акт та додані до нього матеріали, надавши оцінку заявленим учасниками провадження клопотанням, суд прийшов до наступних висновків.

Щодо загальних питань призначення кримінального провадження до судового розгляду.

Суд, заслухавши думку учасників підготовчого судового засідання, приходить до висновку про можливість призначення справи до судового розгляду з наступних підстав.

Обвинувальний акт складено відповідно до вимог статті 291 КПК України. Кримінальне провадження підсудне Решетилівському районному суду Полтавської області. Обвинувачений та захисник своєчасно отримали копії обвинувального акта та реєстру матеріалів досудового розслідування. Під час підготовчого судового засідання не встановлено підстав для прийняття рішень, передбачених п.п.1-4 ч. 3 ст. 314 КПК України. Порушення вимог КПК України, які б унеможливлювали призначення провадження до судового розгляду, відсутні.

Враховуючи думку прокурора щодо свідків, виклик яких вважав передчасним, оскільки на даний час не встановлено порядок дослідження доказів, а також позицію обвинуваченого та його захисника з цього приводу, думку учасників провадження щодо можливості признання судового засідання, суд вважає є всі достатні підстави для призначення судового розгляду кримінального провадження, врахувавши думку учасників щодо кола учасників судового провадження, яких необхідно викликати у перше судове засідання.

Окрім того, відповідно до ч. 5 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд у випадках, передбачених цим Кодексом, за власною ініціативою або за клопотанням обвинуваченого, його захисника чи законного представника, чи за клопотанням прокурора і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини вирішує питання щодо складання досудової доповіді, про що постановляє ухвалу із зазначенням строку підготовки такої доповіді.

Клопотань про складення досудової доповіді від учасників кримінального провадження не надходило, а оскільки її складення передбачається лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини, суд не вважає за необхідне з власної ініціативи вирішувати питання щодо складення досудової доповіді.

Щодо забезпечення гласності і відкритості судового процесу.

Згідно з ч. 2 ст. 27 КПК України слідчий суддя, суд може прийняти рішення про здійснення кримінального провадження у закритому судовому засіданні впродовж усього судового провадження або його окремої частини, в тому числі, у разі якщо здійснення провадження у відкритому судовому засіданні може призвести до розголошення таємниці, що охороняється законом.

Суд не ознайомлений з матеріалами досудового розслідування, в той же час прокурором заявлено про можливість розголошення відомостей, які становлять таємницю, що охороняється законом.

Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року, який затверджено Законом України № 2102-IX від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан.

Зазначена обставина сама по собі вимагає підвищених заходів у забезпеченні нерозголошення відомостей щодо діяльності Збройних Сил України.

Окрім того, при розгляді справи будуть зазначені відомості щодо військової частини, місця дислокації та переміщення військової частини, тощо, отже існує можливість розголошення відомостей, які становлять таємницю, що охороняється законом, і може бути завдана шкода національній безпеці України.

Таким чином, суд вважає за необхідне здійснювати судовий розгляд у закритому судовому засіданні відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 27 КПК України, у зв`язку з дією на території України воєнного стану та з метою недопущення завдання шкоди національній безпеці України, розголошення таємниці, що охороняється законом, в частині місця дислокації та переміщення військової частини.

Щодо клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, суд виходить з наступного.

Частиною 3 сттатті 315 КПК України, передбачено, що під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Виходячи з положень розділу ІІ КПК України, зокрема ст. 131, 176 вказаного Кодексу, запобіжні заходи, в тому числі тримання під вартою, є одними з видів заходів забезпечення кримінального провадження.

Як вбачається з структури розділу IV КПК України, судове провадження у першій інстанції в якості однієї із стадій включає підготовче провадження.

Таким чином, застосування запобіжних заходів під час підготовчого провадження, в тому числі вирішення питання щодо продовження тримання обвинуваченого під вартою на стадії підготовчого провадження, здійснюється згідно з положеннями розділу ІІ КПК України.

При вирішенні клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд приймає до уваги обставини, визначені ч. 1 ст. 178, ч. 1 ст. 194 КПК України для обрання запобіжного заходу, та підстави застосування запобіжного заходу, визначені ст. 177 КПК України.

Наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

При вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Ризики вчинення обвинуваченим дій, передбачених частиною першою статті 177 КПК України, вважаються наявними за умови встановлення судом обґрунтованої ймовірності реалізації ним таких дій. Чинне законодавство не вимагає підтвердження того, що обвинувачений обов`язково здійснюватиме такі дії. Однак суду необхідно встановити, чи обвинувачений наразі має об`єктивну можливість їх реалізації в майбутньому.

Відповідно до ч. 3 ст. 199 КПК України однією з підстав для продовження строку тримання під вартою особи є наявність обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Суд зазначає, що 15.06.2024 Октябрським районним судом м. Полтави обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з 15:20 год 14.06.2024 по 15:20 год 13.07.2024.

Враховуючи неможливість до спливу раніше обраного обвинуваченму строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою розпочати і закінчити судовий розгляд кримінального провадження та прийняти остаточне рішення, суд зобов`язаний розглянути та вирішити заявлене прокурором клопотання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою.

ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, яке згідно вимог ч. 5 ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину та за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від 5 до 10 років.

Обвинувачений користується презумпцією невинуватості й обставини, викладені прокурором щодо його провини й правильність кваліфікації дій підлягають доведенню в установленому законом порядку під час судового розгляду кримінального провадження по суті, тобто, не у підготовчому судовому засіданні.

Окрім того, суд зауважує, що саме наявність достатніх, на думку сторони обвинувачення, доказів вини особи є обов`язковою передумовою для складання обвинувального акту, а тому факт звернення прокурора до суду з таким обвинувальним актом також є свідченням існування обґрунтованої підозри у вчиненні особою інкримінованого їй кримінального правопорушення.

Що стосується продовження існування ризику переховування від суду, який визначений у п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд звертає увагу на наступне.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Вказаний ризик суд оцінює з огляду на обставини кримінального провадження та обставини, що стосуються безпосередньо обвинуваченого.

Ризик переховування обумовлюється можливістю притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для обвинуваченого наслідками, а також передбаченим покаранням у виді позбавлення волі, оскільки злочин за ч. 5 ст. 407 КК України, у якому обвинувачується ОСОБА_4 , передбачає покарання у виді позбавлення волі строком від 5 до 10 років без можливості застосування статей 69 та 75 КК України.

Зазначена вище обставина сама по собі може бути мотивом та підставою для обвинуваченого переховуватися від суду, оскільки суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризику переховування. Співставлення обвинуваченим можливих негативних наслідків для нього у вигляді його можливого ув`язнення у невизначеному майбутньому з можливим засудженням до покарання у виді позбавлення волі у найближчій перспективі можуть спонукати його до відповідних висновків, а тому цей ризик є достатньо високим безвідносно стадії кримінального провадження.

Також суд вважає слушними доводи прокурора про те, що обвинувачений тривалий період був відсутній у військовій частині до моменту його затримання, хоча мав реальну можливість повернутися до військової частини.

Суд прийшов до переконання, що перебуваючи на волі обвинувачений, усвідомлюючи тяжкість інкримінованого йому злочину, за вчинення якого передбачене покарання у вигляді реального позбавлення волі на строк від 5 до 10 років позбавлення волі, може здійснити спробу ухилятися від суду.

Таким чином, на цей час слід вважати доведеним продовження існування ризику, визначеного п. 1 ч.1 ст. 177 КПК України.

Що стосується продовження існування ризику, визначеного у п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд зазначає наступне.

Оцінюючи можливість впливу на свідків суд виходить із передбаченої КПК України процедури отримання свідчень від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування свідчення отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акта до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1 та 2 ст. 23 КПК України). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на свідченнях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК України).

За таких обставин, ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при збиранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом свідчень від свідків та дослідження їх судом.

На думку суду існує можливість існування ймовірності незаконного впливу зі сторони обвинуваченого на свідків з метою зміни чи відмови від раніше наданих ними показань на підтвердження своєї версії захисту з метою уникнення кримінальної відповідальності, а також матиме можливість пошуку інших альтернативних засобів уникнення кримінальної відповідальності, чи залучення ним сторонніх осіб з цією метою, враховуючи те, що свідки на даній стадії судового провадження не допитані.

А тому продовження існування ризику, визначеного п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України є ймовірним і його слід вважати доведеним.

Що стосується існування ризику визначеного у п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд зазначає наступне.

Ризик продовжити кримінальне правопорушення або вчиняти інші кримінальні правопорушення підтверджується тим, що обвинувачений ОСОБА_4 , в період воєнного стану вчинив кримінальне правопорушення проти встановленого порядку несення військової служби (військове кримінальне правопорушення), у разі звільнення з-під варти може повторно самовільно залишити військову частину з метою ухилення від військової служби та уникнення кримінальної відповідальності за вчинений злочин. Також, небажання виконувати обов`язки військової служби ОСОБА_4 свідчить про ймовірну можливість вчинення ним інших військових злочинів, пов?язаних з виконанням обов`язків по службі.

А тому продовження існування ризику, визначеного п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України є ймовірним і його слід вважати доведеним.

Вказані вище обставини, а також підвищена суспільна небезпечність кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , на думку суду дають підстави дійти висновку, що продовжують існувати з боку останнього ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, можливість переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, а також вчинити інший злочин.

Оцінюючи можливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою, зокрема цілодобового домашнього арешту з огляду на заявлене усне клопотання обвинуваченого та його захисника, суд зауважує таке.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Застосування запобіжного заходу відносно обвинуваченого виправдано наявністю конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості (п.79 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011), а альтернативні запобіжні заходи не в змозі гарантувати належну поведінку обвинуваченого.

Суд вважає, що у справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, що не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, якою передбачено, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року, який затверджено Законом України № 2102-IX від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан, який продовжено до теперішнього часу.

Суд враховує, що дії, що інкримінуються обвинуваченому, мають виняткову суспільну небезпечність в період триваючої збройної агресії російської федерації, особливо, в бойовій обстановці, оскільки спрямовані на підрив основоположних засад функціонування Збройних Сил України.

Не заперечуючи того факту, що обвинувачений раніше не судимий, одружений та сплачує аліменти на повнолітню дитину до закінчення навчання, проходив реабілітаційне лікування внаслідок порушення емоційного стану, суд вважає, що вказані обставини не свідчать про неможливість тримання обвинуваченого під вартою та не спростовують вказаних прокурором ризиків, які визнані судом доведеними.

Також суд враховує, що дієвість такого запобіжного заходу, як домашній арешт із можливістю застосування електронних засобів контролю, може призвести до втрати ефективності з огляду на те, що в умовах воєнного стану існують обґрунтовані проблеми з електропостачанням і зв`язком на всій території України.

Окрім того, суд вважає обґрунтованими доводи прокурора про те, що обвинувачений у разі зміни запобіжного заходу на більш м`який та повернення до військової частини, може бути передислокований разом з частиною до іншого місця служби, до місця ведення бойових дій, з урахуванням воєнного стану в країні, що унеможливить виконання ним покладених на нього обов`язків у кримінальному провадженні, та порушить принципи визначені ст. 2 КПК України та розумні строки судового розгляду.

Суд також акцентує увагу, що відповідно до ч. 8 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої визначений пунктом 5 частини першої статті 176 КПК України - тримання під вартою.

Таким чином, суд прийшов до переконання, що прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених законом, доведено існування підстав вважати, що застосування більш м`якого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою, щодо ОСОБА_4 є неможливим, оскільки альтернативні запобіжні заходи не можуть з достатньо високою ймовірністю запобігти доведеним ризикам, а також з огляду на імперативну норму ч. 8 ст. 176 КПК України, яка прямо вказує, що під час дії воєнного стану до військовослужбовця, який обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ст. 407 КК України застосовується виключно запобіжний захід тримання під вартою.

Наявність зазначених ризиків, які за час тримання обвинуваченого під вартою не зменшились та не втратили своєї актуальності, у їх сукупності виправдовує тримання останнього під вартою та свідчить про неможливість запобігання встановленим ризикам шляхом застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, у тому числі домашнього арешту.

У зв`язку із наведеним, суд не знаходить підстав для зміни запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який.

В свою чергу, відповідно до абз. 8 ч. 4 ст.183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для визначення альтернативного запобіжного заходу у виді застави.

Підсумовуючи вищевикладене, з огляду на конкретні обставини, особу обвинуваченого, на суспільну небезпечність діяння, а також тяжкість покарання за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , суд прийшов до висновку, що наразі не перестали існувати ризики, які стали підставою для обрання відносно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а тому доцільно продовжити строк тримання під вартою обвинуваченому на 60 днів без права внесення застави на підставі ч. 4 ст. 183 КПК України.

Керуючись ст. 29 Конституції України, ст. ст. 176-178, 182, 183, 193, 194, 196, 197, 205, 206, 314, 315, 372, 395 КПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Підготовче провадження у кримінальному провадженні № 0000165 від 08.04.2024 закінчити.

Судовий розгляд кримінального провадження № 0000165, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 08 квітня 2024 року, за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, призначити у закритому судовому засіданні у залі суду Решетилівського районного суду Полтавської області на 11:00 год 19 липня 2024 року.

Розгляд кримінального провадження проводити суддею одноособово у закритому судовому засіданні протягом усього розгляду справи.

У судове засідання викликати учасників провадження, а саме: прокурора, обвинуваченого та його захисника.

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою задовольнити.

У задоволенні усного клопотання обвинуваченого та його захисника про обрання альтернативного запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту відмовити.

Продовжити стосовно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід тримання під вартоюстроком на 60 (шістдесят) днів, тобто з 10 липня 2024 року по 07 вересня 2024 року включно.

Ухвала підлягає негайному виконанню та може бути оскаржена в частині продовження запобіжного заходу до Полтавського апеляційного суду через Решетилівський районний суд Полтавської області протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Копію цієї ухвали для виконання негайно направити до ДУ «Полтавська установа виконання покарань № 23».

Копію цієї ухвали негайно вручити учасникам кримінального провадження.

Повний текст ухвали складено та проголошено 10 липня 2024 року.

Суддя ОСОБА_1