справа № 631/1009/24
провадження № 1-кп/631/114/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2024 року селище міського типу Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі судді ОСОБА_1 , яка здійснює кримінальне провадження одноособово, за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань приміщення суду в селищі міського типу Нова Водолага Нововодолазького району Харківської області в порядку спрощеного провадження без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження та відповідно до положень частини 4 статті 107 Кримінального процесуального кодексу України без фіксування судового провадження технічними засобами, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17 червня 2024 року під № 0000113, щодо обвинувачення:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: АДРЕСА_1 , громадянина України, з повною середньою освітою, не працевлаштованого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого вироком Нововодолазького районного суду Харківської області від 21 лютого 2024 року за частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України до покарання у виді громадським робіт на строк двісті годин,

у вчиненні кримінального правопорушення проступку, передбаченого частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України,

В С Т А Н О В И В:

До Нововодолазького районного суду Харківської області в порядку, передбаченому статтями 291, 293 та 302 Кримінального процесуального кодексу України, надійшов складений прокурором обвинувальний акт із доданими до нього документами разом із клопотанням про його розгляд в порядку спрощеного провадження та матеріалами досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17 червня 2024 року під № 0000113, за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення проступку, передбаченого частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України за встановлених досудовим розслідуванням обставин.

Так, ОСОБА_3 маючи умисел на заподіяння умисного легкого тілесного ушкодження, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, вчинив кримінальний проступок, який відноситься до кримінальних правопорушень проти життя і здоров`я особи за таких обставин.

15 червня 2024 року близько 19 години 00 хвилин, більш точного часу в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_3 перебував за адресою: АДРЕСА_2 , де в цей час також перебував ОСОБА_4 та між ними виник раптовий конфлікт.

У вказаний час та у вказаному місці в ході даного конфлікту у ОСОБА_3 в результаті раптово виниклих неприязних стосунків по відношенню до ОСОБА_4 виник раптовий протиправний умисел спрямований на спричинення останньому тілесних ушкоджень невизначеного ступеня тяжкості.

Реалізуючи свій протиправний умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень, ОСОБА_3 діючи умисно, протиправно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його наслідки у вигляді спричинення невизначеної шкоди здоров`ю ОСОБА_4 та бажаючи їх настання, стоячи навпроти ОСОБА_4 тримаючи обома руками лопату за держак до гори металевим лезом, наніс нею, а саме металевим лезом, один удар в голову останньому, а саме в область потилиці, чим завдав тілесні ушкодження у вигляді синців та садни на голови, що утворились від дії тупих предметів.

Відповідно до висновку експерта № 12-14/73-КР/24 від 18 червня 2024 року, виявлені у ОСОБА_4 тілесні ушкодження за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більш як шість днів (2.3.2. «б», 2.3.5 «Правил судово-медичного встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6).

Таким чином, своїми діями ОСОБА_3 умисно наніс ОСОБА_4 умисне легке тілесне ушкодження, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України.

При вирішенні питання щодо здійснення судового провадження у суді першої інстанції суд приймає до уваги, що обвинувальний акт у даному кримінальному проваджені надійшов до суду разом із клопотанням прокурора про його розгляд у спрощеному порядку без проведення судового розгляду в судовому засіданні.

З цього приводу слід зазначити, що відповідно до положень частини 2 статті 12 Кримінального кодексу України кримінальне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 125 зазначеного кодифікованого закону України, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 відноситься до проступків.

Частинами 2 та 3 статті 381 Кримінального процесуального кодексу України визначено, що суд розглядає обвинувальний акт щодо вчинення кримінального проступку без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження, якщо обвинувачений не оспорює встановлені під час дізнання обставини і згоден з розглядом обвинувального акта за його відсутності. Спрощене провадження щодо кримінальних проступків здійснюється згідно із загальними правилами судового провадження, передбаченими цим Кодексом, з урахуванням положень цього параграфа.

Прокурор, встановивши під час досудового розслідування, що підозрюваний беззаперечно визнав свою винуватість, не оспорює встановлені досудовим розслідуванням обставини і згоден з розглядом обвинувального акта за його відсутності, а потерпілий не заперечує проти такого розгляду, він до обвинувального акта з клопотанням про його розгляд у спрощеному провадженні додає їх відповідні письмові заяви та матеріали досудового розслідування (частини 1 та 2 статті 302 Кримінального процесуального кодексу України).

Так, до обвинувального акту долучено письмову заяву підозрюваного ОСОБА_3 , складену 20 червня 2024 року в присутності захисника ОСОБА_5 , яка діє на підставі договору № 31 про надання правової допомоги від 19 червня 2024 року (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 316, виданого 23 жовтня 2010 року Харківською обласною кваліфікаційно-дисциплінарною комісією), в якій ОСОБА_3 зазначає про беззаперечне визнання ним своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України та згодою із встановленими досудовим розслідуванням обставинами. Також, у вказаній заяві підозрюваний зазначив, що йому роз`яснено та зрозуміло зміст встановлених досудовим розслідуванням обставин, а також про його обізнаність у тому, що у разі надання згоди на розгляд обвинувального акта у спрощеному порядку він буде позбавлений права оскаржувати вирок в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, не дослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

Крім того, у цій заяві захисником ОСОБА_5 підтверджено добровільність беззаперечного визнання винуватості підозрюваним, його згоду із встановленими в результаті досудового розслідування обставинами і згоду на розгляд обвинувального акта за його відсутності.

Із наданих матеріалів кримінального провадження, суд також переконався, що 20 червня 2024 року потерпілий ОСОБА_4 надав прокуророві Красноградської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_6 письмову заяву, відповідно до якої надав згоду на розгляд кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17 червня 2024 року під № 0000113, за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України, в порядку спрощеного провадження та повідомив про роз`яснення йому, у відповідності до частини 2 статті 302 Кримінального процесуального кодексу України, змісту встановлених у результаті досудового розслідування обставин та ознайомлення з обмеженням права апеляційного оскарження з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, не дослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

За таких обставин, враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_3 у заяві про визнання винуватості, в присутності захисника беззаперечно визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому органом досудового розслідування кримінального проступку при обставинах, викладених в обвинувальному акті, беручи до уваги, що обвинуваченому роз`яснено зміст встановлених досудовим розслідуванням обставин, а також, що у разі надання згоди на розгляд обвинувального акта у спрощеному порядку він буде позбавлений права оскаржувати вирок в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, не дослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорювання встановлених досудовим розслідуванням обставин, враховуючи, що обвинуваченим надана згода на розгляд обвинувального акту у спрощеному провадженні без проведення судового розгляду у судовому засіданні, він правильно розуміє зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності та істинності його позиції, враховуючи заяву потерпілого ОСОБА_4 , який не заперечував проти такого розгляду, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються та розглядає справу у відповідності до приписів частини 2 статті 382 Кримінального процесуального кодексу України.

Вивчивши зміст обвинувального акта разом із доданими до нього документами, перевіривши матеріали досудового розслідування у формі дізнання у кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17 червня 2024 року під № 0000113, проаналізувавши у сукупності надані прокурором докази, які узгоджуються між собою, всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясувавши всі обставини, встановлені під час досудового розслідування, які не оспорюються учасниками судового провадження, суд керуючись законом, дійшов висновку щодо доведеності вини ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому кримінального проступку. Дії обвинуваченого відповідають складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України, і правильно кваліфіковані як умисне легке тілесне ушкодження, у зв`язку із чим обвинувачений підлягає кримінальному покаранню.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначив, що призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Так, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_3 кримінального правопорушення, суд виходить з класифікації кримінальних правопорушень, передбаченої статтею 12 Кримінального кодексу України та санкції частини 1 статті 125 Кримінального кодексу України, а також особливостей та обставин його вчинення, й приходить до висновку, що обвинуваченим вчинене кримінальне правопорушення, яке кримінальним законом вважається проступком.

Вивчаючи особу винного шляхом з`ясування стану його здоров`я, поведінки до вчинення кримінального правопорушення, складу родини, а також матеріального стану, судом встановлено, що ОСОБА_3 має повну середню освіту, даних щодо наявності на утриманні неповнолітніх дітей або непрацездатних батьків матеріали справи не містять, офіційно не працевлаштований. За даними наявної документації має задовільний стан здоров`я, до осіб з інвалідністю не відноситься, на диспансерному обліку у лікаря-психіатра та під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває, що свідчить про його осудність; має постійне місце реєстрації та проживання за адресою: АДРЕСА_2 , за яким згідно характеристики, складеної 18 червня 2024 року за № 2222/02-33 секретарем Старовірівської сільської ради Красноградського району Харківської області ОСОБА_7 , характеризується задовільно, нарікань та скарг від мешканців села на останнього щодо негативної поведінки не надходило, компрометуючі матеріали відсутні.

ОСОБА_3 раніше судимий вироком Нововодолазького районного суду Харківської області від 21 лютого 2024 року за частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України до покарання у виді громадським робіт на строк двісті годин. Відповідно до довідки № 24/19/1599-24, виданої 19 червня 2024 року Красноградським районним відділом філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області Державної установи «Центр пробації» Міністерства юстиції України, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на даний час перебуває на обліку в Красноградському районному відділі філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області відповідно до вироку Нововодолазького районного суду Харківської області від 21 лютого 2024 року, що свідчить проте, що судимість останнього не знята та не погашена.

Обставиною, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 66 Кримінального кодексу України, пом`якшує покарання ОСОБА_3 , є його щире каяття.

Обставин, що у відповідності до статті 67 Кримінального кодексу України, обтяжують покарання ОСОБА_3 , судом не встановлено з урахуванням приписів частини 1 статті 337 Кримінального процесуального кодексу України, яка визначає, що суд розглядає кримінальне провадження лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Суд не вбачає підстав для визнання обставинами, що обтяжують обвинуваченому покарання згідно з пунктом 1 частини 1 статті 67 Кримінального кодексу України вчинення злочину особою повторно та рецидив злочину, як зазначено прокурором в обвинувальному акті, виходячи з наступного.

Обставини, що обтяжують покарання це вичерпно перелічені в законі та встановлені судом різного роду чинники об`єктивного або суб`єктивного характеру, що не є ознаками конкретного складу злочину і не впливають на його кваліфікацію, однак підвищують ступінь суспільної небезпечності винної особи та/або вчиненого нею кримінального правопорушення і у зв`язку з цим є підставою для призначення більш суворого покарання.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 67 Кримінального кодексу України при призначенні покарання обставинами, які його обтяжують, визнаються: вчинення злочину особою повторно та рецидив злочинів.

Тобто, вказаною нормою права визнається саме повторність та рецидив злочинів, а не кримінальних правопорушень, які, у свою чергу, поділяються на кримінальні проступки і злочини.

Надання визначення у статтях 32 та 34 Кримінального кодексу України повторності та рецидиву кримінальних правопорушень не вказує на те, що обставиною, яка обтяжує покарання відповідно до статті 67 Кримінального кодексу України передбачено саме рецидив кримінальних правопорушень. У вказаній нормі права, тобто у статті 67 Кримінального кодексу України, мова йде саме за повторність вчинення злочину та рецидив злочинів.

Те, що законодавець передбачив в якості обставини, що обтяжує покарання саме повторність вчинення злочину та рецидив злочинів, а не кримінальних правопорушень, свідчить й та обставина, що Законом України від 22 листопада 2018 року № 2617-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» поряд із змінами, внесеними до статтей 32 та 34 Кримінального кодексу України, внесені зміни до статті 67 Кримінального кодексу України, а саме у пунктах 2 4, 6 9, 13 частини першої, у частинах другій і четвертій статті 67 слово «злочин» в усіх відмінках і числах замінено словами «кримінальне правопорушення» у відповідному відмінку і числі.

Разом із тим, вказаним Законом України змін до пункту 1 частини 1 статті 67 Кримінального кодексу України внесено не було.

При цьому, суд звертає увагу, що за змістом статті 12 Кримінального кодексу України закон чітко розмежовує кримінальні правопорушення та поділяє їх на злочини та кримінальні проступки.

Одночасно, як вже зазначалось, положення статті 67 Кримінального кодексу України також розмежовують ці поняття. Так, пунктами 1, 5, 10, 11, 12 частини 1 статті 67 Кримінального кодексу України передбачені обставини, які обтяжують покарання щодо «злочинів». Натомість, обставини, передбачені пунктами 2, 3, 4, 6, 6-1, 7, 8, 9, 13 частини 1 статті 67 Кримінального кодексу України визнаються такими, які обтяжують покарання щодо кримінальних правопорушень, тобто як для «злочинів», так і для «кримінальних проступків».

Аналіз зазначених норм законодавства України про кримінальну відповідальність у їх системному взаємозв`язку та з нормами міжнародного права дає підстави для висновку, що передбачені у пункті 1 частини 1 статті 67 Кримінального кодексу України обтяжуючі покарання обставини (повторне вчинення злочину та рецидив злочинів) законодавець поширив лише на злочини, а не кримінальні правопорушення в цілому, до яких відносяться й кримінальні проступки.

Кримінальне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України, що ставиться у провину ОСОБА_3 , не є злочином, а відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України відноситься до кримінального проступку, тому його вчинення не може утворювати повторність злочину та рецидив злочинів, як обставини, які обтяжують покарання, у розумінні положень, передбачених пункту 1 частини 1 статті 67 цього Кодексу.

Тож, зважаючи на приписи частини 3 статті 67 Кримінального кодексу України, суд не може враховувати таки обставини, які обтяжують покарання як повторність вчинення злочину та рецидив злочинів, оскільки законодавець розмежовує обставини, які обтяжують покарання за класифікацією кримінальних правопорушень, попри наявність повторності та рецидиву з огляду на положення статтей 32 та 34 Кримінального кодексу України.

Інакше ж тлумачення призведе до протиправного та свавільного обмеження прав, свобод та інтересів особи.

Проте, невизнання повторності вчинення кримінального правопорушення та рецидиву кримінальних правопорушень обставинами, які обтяжують ОСОБА_3 покарання, ще не свідчить про абсолютну неможливість врахування цього факту під час призначення покарання. Неодноразовість вчинення кримінальних проступків в даному випадку враховується судом як відомості, які характеризують особу винного відповідно до приписів пункту 3 частини 1 статті 65 Кримінального кодексу України.

При призначенні виду та міри покарання ОСОБА_3 , суд виходить з положень частини 2 статті 61 Конституції України, яка визначає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, керується вимогами статті 65 Кримінального кодексу України, а саме: враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до приписів статті 12 Кримінального кодексу України, відноситься до проступків, фактичні обставини скоєного, насамперед кількість та характер завданих ударів, дані про особу винного, який не намагався уникнути притягнення до кримінальної відповідальності за дане кримінальне правопорушення, і усвідомив негативні наслідки своєї поведінки, наявність у нього постійного місця мешкання та реєстрації, де він характеризується задовільно, відсутність постійного місця роботи та заробітку, те, що обвинувачений раніше судимий за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України та судимість за яке на час ухвалення вироку не погашена (покарання не відбуте), наявність обставини, яка пом`якшує покарання, та відсутність обставин, які обтяжують покарання, а також відсутність претензій майнового та морального характеру з боку потерпілого.

Виходячи з приписів статті 50 Кримінального кодексу України, згідно з яких метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, суд вважає, що для виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 необхідно призначити покарання в межах, встановлених санкцією частини 1 статті 125 Кримінального кодексу України, у виді громадських робіт, приймаючи до уваги те, що з матеріалів кримінального провадження не встановлено обставин, визначених частиною 3 статті 56 Кримінального кодексу України.

Призначаючи саме такий вид покарання, суд приймає до уваги, що санкцією вказаної статті передбачено покарання у виді, в тому числі, штрафу та виправних робіт, однак суд вважає неможливим призначити ОСОБА_3 не один із видів даних покарань, оскільки обвинувачений офіційно не працевлаштований, матеріали кримінального провадження, долучені до обвинувального акта, не містять відомостей про наявність законних джерел доходу у ОСОБА_3 . Окрім іншого суд ураховує обставини скоєння ОСОБА_3 кримінального проступку, його наслідки, а також обрані учасниками судового провадження позиції, викладені у їх заявах.

Отже, з урахуванням вищезазначених обставин, призначення ОСОБА_3 покарання у виді громадських робіт в межах строку, визначеного статтею 56 та частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України, буде належною мірою відповідати особі обвинуваченого та попередженню вчинення ним нових кримінальних проступків.

Разом із тим, як убачається з матеріалів справи, вироком Нововодолазького районного суду Харківської області від 21 лютого 2024 року ОСОБА_3 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення проступку, передбаченого частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України та призначене покарання у виді громадських робіт на строк двісті годин. Покарання за даним вироком ОСОБА_3 не відбув та 15 червня 2024 року, тобто після постановлення попереднього вироку, але до повного відбуття покарання за попереднім вироком, вчинив нове кримінальне правопорушення проступок, передбачений частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кримінального кодексу України якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

При цьому суд враховує, що відповідно до висновку щодо застосування положень частини 1 статті 71 Кримінального кодексу України, викладеному у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06 грудня 2021 року у справі № 243/7758/20, для застосування закріплених у цій нормі закону правил призначення покарання за сукупністю вироків законодавець визначає сукупність двох обов`язкових умов, що мають бути встановлені в їх нерозривній єдності:

- перша стосується моменту вчинення нового кримінального правопорушення засудженим «після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання» за попереднім вироком;

- друга наявності невідбутої частини покарання (основного та/або додаткового) за попереднім вироком на момент призначення судом покарання за новим вироком.

Відсутність хоча б однієї з указаних умов виключає можливість застосування положень частини 1 статті 71 Кримінального кодексу України під час вирішення питання про призначення покарання за новим вироком.

Враховуючи, що обвинувачений повністю не відбув покарання за попереднім вироком, порядок та правила призначення остаточного покарання за сукупністю вироків, визначені положеннями частини 1 статті 71 Кримінального кодексу України на даний час існують.

При складанні покарань за сукупністю вироків загальний строк покарання не може перевищувати максимального строку, встановленого для даного виду покарання в Загальній частині цього Кодексу (частина 2 статті 71 Кримінального кодексу України).

Правовими положеннями частини 4 статті 71 Кримінального кодексу України визначено, що статочне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинання одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Пленум Верховного Суду України у пункті 25 своєї Постанови від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» роз`яснив, що за сукупністю вироків (стаття 71 Кримінального кодексу України) покарання призначається, коли засуджена особа до повного відбування основного чи додаткового покарання вчинила новий злочин, а також коли новий злочин вчинено після проголошення вироку, але до набрання ним законної сили.

При застосуванні правил статті 71 Кримінального кодексу України судам належить враховувати, що остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим, ніж покарання, призначене за новий злочин, і ніж невідбута частина покарання за попереднім вироком.

Призначаючи покарання за кількома вироками, суд повинен визначити вид і розмір основного й додаткового покарань за знову вчинений злочин (злочини), а потім повністю або частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком із посиланням на

статтю 71 Кримінального кодексу України.

При складанні покарань у порядку, передбаченому зазначеною статтею, загальний його розмір не може бути більшим за максимальну межу, встановлену для цього виду покарання в Загальній частині Кримінального кодексу України. Якщо за знову вчинений злочин призначено передбачене законом максимальне покарання, невідбута частина покарання за

попереднім вироком підлягає поглиненню.

Відповідно до частини 2 статті 56 Кримінального кодексу України громадські роботи встановлюються на строк від шістдесяти до двохсот сорока годин і відбуваються не більш як чотири години на день.

Отже, виходячи з обставин кримінального провадження, враховуючи дані про особу обвинуваченого, суд, вважає за можливе призначити обвинуваченому ОСОБА_3 покарання за частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України у виді громадських робіт та відповідно до частин 1 та 4 статті 71 Кримінального кодексу України до покарання, призначеного за цим вироком частково приєднати не відбуту частину покарання за попереднім вироком Нововодолазького районного суду Харківської області від 21 лютого 2024 року з урахуванням приписів частини 2 статті 71 Кримінального кодексу України.

На думку суду таке покарання відповідатиме гуманності й справедливості, та не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, забезпечуватиме співрозмірність діяння та кари, відповідатиме таким принципам Європейської конвенції захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

Питання доцільності обрання запобіжного заходу суд не розглядає з огляду на відсутність з цього питання відповідного клопотання прокурора, та у світлі того, що відповідно до положень статтей 22 та 26 Кримінального процесуального кодексу України, суд розглядає тільки ті питання, які винесені на такий розгляд сторонами.

Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались.

Речові докази по справі відсутні.

Цивільний позов в рамках даного кримінального провадження не заявлявся, процесуальні витрати по справі відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 50, 56, 65 67, 71 та частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України, а також статтями 31, 100, 118, 122, частиною 1 статті 126, статтями 291, 293, 302, 349, 368 371, 373 376, 381, 382, 392, 393, 395, 532 535 Кримінального процесуального кодексу України, суд

З А С У Д И В:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у пред`явленому йому обвинуваченні, передбаченому частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України, і призначити йому по даній нормі закону покарання у виді громадських робіт на строк двісті годин.

На підставі частини 1 та 4 статті 71 Кримінального кодексу України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за сукупністю вироків до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Нововодолазького районного суду Харківської області від 21 лютого 2024 року та остаточно призначити йому до відбування покарання у виді громадських робіт на строк двісті десять годин.

Запобіжний захід ОСОБА_3 до набрання вироком суду законної сили не обирати.

Строк відбуття покарання ОСОБА_3 обчислювати з моменту звернення вироку до виконання.

Копію вироку за результатами розгляду обвинувального акта щодо вчинення кримінального проступку не пізніше дня, наступного за днем ухвалення, надіслати учасникам судового провадження.

Роз`яснити учасникам судового провадження, що вони мають право отримати в суді копію вироку.

На вирок може бути подана апеляційна скарга з підстав, передбачених статтею 394 Кримінального процесуального кодексу України, до Харківського апеляційного суду через Нововодолазький районний суд Харківської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок суду першої інстанції, ухвалений за результатами спрощеного провадження в порядку, передбаченому статтями 381 та 382 Кримінального процесуального кодексу України не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

Якщо вирок ухвалено без виклику особи, яка його оскаржує, в порядку, передбаченому статтею 382 Кримінального процесуального кодексу України, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: ОСОБА_1