Справа № 953/2997/24
н/п 1-кс/953/2710/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" квітня 2024 р. . м. Харків

Слідчий суддя Київського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Харкові клопотання старшого слідчого 2 відділення слідчого відділу Управління СБ України в Харківській області капітана юстиції ОСОБА_3 , погоджене прокурором, який здійснює процесуальне керівництво у кримінальному провадженні Харківської обласної прокуратури ОСОБА_4 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000373 від 28.03.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України про арешт майна шляхом встановлення заборони на відчуження майна,

ВСТАНОВИВ:

15 квітня 2024 року до Київського районного суду м. Харкова надійшло клопотання старшого слідчого 2 відділення слідчого відділу Управління СБ України в Харківській області капітана юстиції ОСОБА_3 , погоджене прокурором, який здійснює процесуальне керівництво у кримінальному провадженні Харківської обласної прокуратури ОСОБА_4 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000373 від 28.03.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України про арешт майна, в якому просить накласти арешт шляхом встановлення заборони на відчуження на майно, яке належить на праві власності ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на:

квартиру загальною площею 18 квадратних метрів, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0136 площею 4.7379 гектар, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

В порядку ч. 2 ст. 172 КПК України слідчий просить розглянути дане клопотання без повідомлення власника майна та/або його представників.

В обґрунтування клопотання слідчий зазначає наступне.

Слідчим відділом УСБУ в Харківській області проводиться досудове слідство у кримінальному провадженні № 0000373 від 28.03.2022 за підозрою громадянина України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_5 до початку повномасштабного воєнного вторгнення в Україну 24.02.2022 з боку держави-агресора (російської федерації), будучи мешканцем м. Балаклія Ізюмського району Харківської області, маючи дві вищі освіти, починаючи з 2000 по 2014 рік працював на керівних посадах Балаклійської РДА та був її головою, а з 15 листопада 2015 року, далі з 25 жовтня 2020 року по квітень 2022 року, з урахуванням реєстраційних змін від 01.01.2019 та 12.06.2020 працював на посаді Балаклійського міського голови, отримавши достатній досвід роботи на керівних посадах у системі місцевого самоврядування в умовах незалежної України.

В той же час, ОСОБА_5 після обрання його 25.10.2020 Балаклійським міським головою від політичної сили ПП «Блок Кернеса успішний Харків» та прийняття присяги державного службовця, у відповідності до ст. 17 Закону України «Про державну службу», маючи V ранг посадової особи місцевого самоврядування поза межами IV категорії посад, забезпечував здійснення в межах наданих законом повноважень органів виконавчої влади на відповідній території, додержання Конституції та законів України, виконання актів Президента України та відповідного органу виконавчої влади.

Балаклійський міський голова ОСОБА_5 був посадовою особою органу місцевого самоврядування і, як державний службовець, на якого розповсюджується дія Закону України «Про статус сільських, селищних, міських голів», являвся головною посадовою особою об`єднаної територіальної громади.

У своїй роботі ОСОБА_5 , як міський голова, керувався Конституцією України, нормативно-правовими актами Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства культури України, Мінпраці, Мін`юсту, Мінсоцзахисту, Законами України «Про місцеве самоврядування в Україні» та «Про службу в органах місцевого самоврядування», розпорядженнями голови обласної державної адміністрації, рішеннями обласної ради та рішеннями міської ради.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування», місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про місцеве самоврядування» система місцевого самоврядування, серед іншого, включає в себе міського голову.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про місцеве самоврядування» міський голова є головною посадовою особою територіальної громади відповідно села (добровільного об`єднання в одну територіальну громаду жителів кількох сіл), селища, міста.

Міський голова забезпечує здійснення у межах наданих законом повноважень органів виконавчої влади на відповідній території, додержання Конституції та законів України, виконання актів Президента України та відповідних органів виконавчої влади.

З метою забезпечення виконання своїх функцій як представника влади міський голова наділений відповідними повноваженнями, визначеними у ч. 4 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування».

24.02.2022 російською федерацією (далі «рф»), як державою-агресором, було першою застосовано збройну силу проти України і розпочато вчинення агресії, зумовлену з окупацією території держави Україна.

Відповідно до ст.ст. 2 та 5 Конституції України територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканою, а право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами. Ніхто не може узурпувати державну владу.

Відповідно до ст. 69 Конституції України народне волевиявлення здійснюється через вибори, референдум.

Питання про зміну території або конституційного ладу в Україні вирішуються виключно на всеукраїнському референдумі, який може бути назначений тільки Верховною Радою України, при цьому остання не надавала свого дозволу на проведення всеукраїнського референдуму щодо зміни меж території України та конституційного ладу в України.

Відповідно до ст.1 Конституції України, Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Згідно ст. 2 Конституції України, суверенітет України поширюється на всю її територію. Україна є унітарною державою. Територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Відповідно до ст. 5 Конституції України, Україна є республікою. Носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні, основні засади якого визначено в розділах І, III, XIII Конституції України, належить виключно народові. Тобто, тільки народ має право безпосередньо, шляхом всеукраїнського референдуму визначати конституційний лад в Україні, який закріплюється Конституцією України, а також змінювати конституційний лад внесенням змін до Основного Закону України в порядку, встановленому його розділом XIII.

Згідно ст. 6 Конституції України, державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Стаття 8 Конституції України зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Однак, 24.02.2022 президент «рф» оголосив про своє рішення почати військову операцію в Україні, після чого був відданий наказ на вторгнення підрозділів збройних сил «рф» на територію України і розпочато вчинення агресії, зумовлену з окупацією території держави Україна.

З того моменту сили оборони України здійснюють збройну відсіч збройним формуванням країни-агресора вздовж всієї лінії фронту.

В результаті вчинення військовими формуванням держави-агресора «рф» дій було тимчасово окуповано частину території України, перелік яких затверджено Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій від 22.12.2022 № 309, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 23 грудня 2022 року за № 1668/39004.

У відповідь на вказані дії держави-агресора 24.02.2022 Указом Президента України № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан на всій території України, який в подальшому було неодноразово продовжено у встановленому законодавством України порядку.

Факт широкомасштабного збройного вторгнення на територію України 24.02.2022 не приховувався владою «рф», а також встановлений рішеннями міжнародних організацій, зокрема резолюцією Генеральної асамблеї ООН ES-11/1 від 02.03.2022 «Про агресію проти України», п.п. 1, 3 Висновку 300(2022) Парламентської Асамблеї Ради Європи «Наслідки агресії рф проти України», п.п. 17, 18 Наказу від 16.03.2022 за клопотанням про вжиття тимчасових заходів у справі «Звинувачення в геноциді відповідно до Конвенції про запобігання злочину геноциду та покарання за нього» (Україна проти «рф») та ін.).

Зокрема, територія Балаклійської міської об`єднаної територіальної громади Ізюмського району Харківської області була окупована підрозділами держави-агресора у період з 03 березня до 12 вересня 2022 року.

З початку військової агресії «рф» на територіях Харківської області, які опинилися в окупації, в тому числі і на території Балаклійської міської об`єднаної територіальної громади Ізюмського району, наприкінці травня на початку червня 2022 року представники держави-агресора розпочали створювати незаконні органи влади, які поширювали, встановлювали та закріплювали владу «рф» на місцях.

У свою чергу, ОСОБА_5 , будучи жителем м. Балаклії Ізюмського району, де він був зареєстрований на той час у кв. АДРЕСА_3 , за вище вказаних обставин опинився на тимчасово окупованій території України оскільки 03.03.2022 місто було повністю окуповане військовими збройних сил «рф».

Тому, він, являючись посадовцем місцевого органу самоврядування, перебуваючи в умовах окупації, продовжив виконувати свої посадові обов`язки, визначені законодавством та Планом запровадження та забезпечення заходів здійснення правового режиму воєнного стану (Розпорядження КМУ № 181-р від 24.02.2022 р.).

При цьому, в указаний період часу ОСОБА_5 , усвідомлюючи, що він є громадянином України, державним службовцем з повноваженнями посадової особи органу місцевого самоврядування щодо здійснення адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих функцій, і мав виконувати обов`язки, які необхідні для відвернення загрози, відсічі збройній агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності (ст.1 Закон України «Про правовий режим воєнного стану», 2015, № 28), але, не маючи патріотичних переконань, у ситуації, що склалася, та з особистих інтересів і вигоди, оцінивши обстановку в умовах тимчасової окупації, за відсутності фізичного чи психологічного впливу з боку представників країни-агресора вирішив стати на шлях вчинення злочинної діяльності проти основ національної безпеки України, пов`язаних з державною зрадою, за наступних обставин:

Так, ОСОБА_5 , будучи військовозобов`язаним, оскільки під час дії воєнного стану за законом мобілізувати можуть таку категорії чоловіків, як придатних за станом здоров`я віком від 25 до 60 років без досвіду військової служби, а також обмежено придатних з досвідом та без досвіду служби, являючись державним службовцем з присвоєнням V рангу поза межами IV категорії посадової особи місцевого самоврядування, але, перебуваючи під інтелектуальним впливом виховання часів радянського союзу в дусі комуністичних ідей та імперської ідеології, не маючи патріотичних проукраїнських переконань, у ситуації, що склалася, переслідуючи антидержавницькі мотиви на шкоду інтересам своєї держави, з метою заподіяння шкоди її національній безпеці, оцінивши обстановку в умовах військового стану, за відсутності фізичного чи психологічного впливу з боку сторонніх осіб, вирішив порушити присягу державного службовця, ставши на шлях вчинення протиправної діяльності проти основ національної безпеки України шляхом вчинення пособництва державі-агресору.

З цією метою він, не маючи патріотичного наміру сприяти як головний посадовець Балаклійської міської ради обороні України під час повномасштабного вторгнення, в умовах військового стану, діючи всупереч інтересам держави, переслідуючи корисливу мету отримання привілейованого ставлення до себе і членів своєї сім`ї від військових та представників окупаційної влади держави-агресора, зумів запевнити і переконати останніх у своїй прихильності до окупантів та, як діючий представник органу місцевого самоврядування незалежної України, який мав достатній досвід роботи у вказаному територіальному органі влади, навіть, не дочекавшись утворення окупаційних адміністрацій держави-агресора на окупованих територіях Харківської області, виказав готовність перейти на бік держави-агресора та співпрацювати з її представниками з метою підривної діяльності проти України.

В цілях реалізації свого протиправного, злочинного задуму, ОСОБА_5 на початку березня 2022 року, продовжуючи залишатись державним службовцем з функціями посадової особи органу місцевого самоврядування Балаклійської об`єднаної територіальної громади, який опинився під тимчасовою окупацією, відмовився від продовження виконання своїх професійних, службових обов`язків та дій, направлених на забезпечення життєдіяльності населення вказаної громади в умовах воєнного стану, що передбачено Українськими законодавчими і підзаконними актами, та, добровільно перейшовши на бік ворога, приступив до виконання своїх професійних функцій, направлених на підтримку дій окупантів.

При цьому ОСОБА_5 , вважаючи, що робота органу місцевого самоврядування, в якому він займав до повномасштабного вторгнення посаду міського голови, не є неможливою, не оголосив простій установи та не відправив усіх підлеглих йому співробітників по домівках і лише в разі виникнення необхідності забезпечення життєдіяльності громади міг би виконувати свої обов`язки, якщо це було безпечно для життя працівників.

Навпаки, після 03.03.2022 він, продовжуючи все ще залишатись головною посадовою особою органу місцевого самоврядування з відповідними повноваженнями щодо здійснення функцій, які необхідні для відвернення загрози, відсічі збройній агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, перейшовши на бік ворога, за відсутності незаконних органів влади, які ще тільки планувалось створити на тимчасово окупованій території, розпочав добровільно здійснювати діяльність, обумовлену зайняттям ним раніше керованої посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, в цілях надання державі-агресору і її представникам всілякої допомоги у проведенні підривної діяльності проти України.

При цьому, ОСОБА_5 , переслідуючи злочинну мету, у період з 03 березня до початку квітня 2022 року, реалізуючи протиправний умисел, направлений на вчинення усвідомлених дій, пов`язаних з переходом на бік ворога в умовах воєнного стану шляхом здійснення своїх професійних навичок, здобутих за часів незалежності України, та функцій головної посадової особи Балаклійської об`єднаної територіальної громади, користуючись раніше набутим авторитетом, своїми правами міського голови та покладеними на нього обов`язками, в ході взаємодії з представниками ворога (іноземної держави), невідкладно виконував отримані від них завдання та доручення, відверто здійснюючи співпрацю з останніми, яка була спрямована на сприяння збройній агресії та тимчасовій окупації.

Так, ОСОБА_5 , діючи усвідомлено, з метою спричинити шкоду державі Україна, її патріотам та союзникам, не дотримуючись в умовах воєнного стану принципів законності, патріотизму, політичної неупередженості у проходженні державної служби, оскільки їх дотримання є обов`язком кожного державного службовця, у зазначений період часу вчинив добровільні дії, направлені на підтримку дій ворога, вдаючи при цьому оманливу, уявну видимість піклування та турботи держави-агресора, її прибічників по відношенню до населення окупованої території та життєзабезпечення її мешканців, займаючись розв`язанням важливих з ідеологічної точки зору держави-агресора питань щодо пропагування нормальної життєдіяльності громад на окупованих територіях, а саме:

- вирішення питань так званого «соціального захисту населення», у тому числі трудових відносин;

- координації рішень так званих проблем матеріальної допомоги, налагодження роботи комунальних служб міста Балаклія.

З цією метою ОСОБА_5 , маючи тверду політико-ідеологічну мотивацію, не приховуючи свою лояльність та бажання прислужити державі-агресору, проявляючи відкрито свою політичну асоціальність, нехтуючи норми моралі, наприкінці березня 2022 року разом з представниками збройних сил «рф» провів нараду керівництва Балаклійської міської ради, в ході якої агітував своїх заступників до лояльного ставлення як до окупаційних військ «рф», так і до держави-агресора в цілому, а також до співпраці з ворогом. Вказаний політично-пропагандистський захід за активної участі ОСОБА_5 , який підтвердив відверту, не приховану співпрацю з державою-агресором, поділяючи і підтримуючи нинішні принципи офіційної ідеології «рф», було опубліковано в мережі «Інтернет» 29.03.2022.

Як підсумок, ОСОБА_5 , визначивши суб`єктивну цілеспрямованість своїх умисних дій на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній безпеці України, передбачаючи можливі наслідки своєї протиправної, злочинної діяльності, діючи умисно, всупереч наявним у нього до повномасштабного вторгнення посадових повноважень, продовжив здійснення своїх професійних функцій не в інтересах громадян та держави Україна, а навпаки, на шкоду національній безпеці України.

Таким чином, ОСОБА_5 у зазначений вище період часу вчинив кримінально карані дії, пов`язані з державною зрадою, вчиненою в умовах воєнного стану, основними складовими взаємозв`язаними ознаками та мотивами якого є:

- спеціальний антидержавницький мотив - вчинення діяння на шкоду інтересам України;

- мета - заподіяння шкоди національній безпеці України, отримання привілейованого ставлення до себе та членів своєї сім`ї від військових держави-агресора та представників окупаційної влади;

- перехід на бік ворога та здійснення ним підривної діяльності проти України у вигляді виконання організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, тобто, виконання професійних функцій, обумовлених зайняттям ним до повномасштабного вторгнення росії в Україну посади Балаклійського міського голови, та взаємодії з представниками ворога (іноземної держави), що є проявом однієї із форм надання іноземній державі, її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України;

- добровільний характер його протиправної, злочинної діяльності, здійснений з власного бажання, без фізичного та психічного примусу;

- відкритий прояв політичної асоціальності, нехтування нормами моралі, пов`язаними з порушенням присяги державного службовця України та недотриманням в умовах воєнного стану принципів законності, патріотизму, політичної неупередженості у проходженні державної служби;

- умисні протиправні дії з метою спричинити шкоду державі Україна, її патріотам та союзникам, пов`язані з підтримкою ворога в тому, щоб надати оманливу, уявну видимість піклування та турботи держави-агресора та її прибічників по відношенню до населення окупованої території та життєзабезпечення її мешканців, а також розв`язання важливих, з ідеологічної точки зору держави-агресора, питань щодо пропагування нормальної життєдіяльності громад на окупованих територіях;

- спрямованість всіх дій, пов`язаних з переходом на бік ворога та наданням допомоги державі-агресору та її представникам в проведенні підривної діяльності проти України, і не приховане бажання цього, характеризуються його усвідомленістю того, що він вчинив державну зраду в умовах воєнного стану.

Таким чином, ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, а саме: державній зраді, тобто діянні, умисно вчиненому громадянином України в умовах воєнного стану на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, безпеці України шляхом переходу на бік ворога та надання іноземній державі і її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України.

12.04.2024 керівником Харківської обласної прокуратури, в порядку ст.ст. 111, 135, 278 КПК України, ОСОБА_5 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри за ч. 2 ст. 111 КК України.

Санкція ч. 2 ст. 111 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічним позбавленням волі, з конфіскацію майна.

Згідно витягу № 361102812 від 08.01.2024 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта встановлено, що ОСОБА_5 на праві приватної власності володіє наступним нерухомим майном:

квартирою загальною площею 18 квадратних метрів, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

земельною ділянкою з кадастровим номером :02:000:0136 площею 4.7379 гектар, розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Слідчий зазначає, що необхідність накладення арешту на майно, власником якого є ОСОБА_5 обґрунтовано сукупністю підстав вважати, що таке майно може підлягати конфіскації у випадку прийняття в подальшому відповідного рішення судом. А ризиком, для запобігання якого необхідне накладення арешту, є можливість відчуження цього майна на користь третіх осіб, з метою уникнення від покарання у вигляді конфіскації майна.

Слідча у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду клопотання була повідомлена належним чином. До матеріалів клопотання долучено заяву про розгляд клопотання без її участі. Клопотання підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити.

Згідно вимог частини 2 статті 172 КПК України, клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

Слідчий суддя погоджується з доводами слідчого про те, що підозрюваний, отримавши відомості про можливий арешт його майна, має можливість приховати майно від органу досудового розслідування, що унеможливить його арешт.

Враховуючи викладене, слідчий суддя вважає за необхідне здійснити розгляд клопотання відповідно до вимог ч. 2 ст. 172 КПК України без участі власника майна з метою забезпечення арешту майна.

Неприбуття в судове засідання власника майна, слідчого, прокурора відповідно до вимог ч. 1 ст. 172 КПК України не перешкоджає розгляду клопотання.

На підставі ст. 107 ч. 4 КПК України, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження не здійснюється у разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб.

Слідчий суддя, дослідивши витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження, в рамках якого подається клопотання та інші матеріали, якими слідчий обґрунтовує доводи клопотання, доходить висновку про його задоволення з наступних підстав.

Слідчим відділом УСБУ в Харківській області проводиться досудове слідство у кримінальному провадженні № 0000373 від 28.03.2022 за підозрою громадянина України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

12.04.2024 ОСОБА_5 набув статусу підозрюваного у кримінальному провадженні за ч. 2 ст. 111 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України захід забезпечення кримінального провадження застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

Одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна (ч. 2 ст. 131 КПК України).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи.

Відповідно до ч. 5 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 08.01.2024 року № 361102812, ОСОБА_5 на праві приватної власності належить:

квартира загальною площею 18 квадратних метрів, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:0136 площею 4.7379 гектар, розташована за адресою:

АДРЕСА_2 , що майно, на яке слідчий просить накласти арешт, належить на праві приватної власності підозрюваному ОСОБА_5 та з урахуванням того, що арешт спрямований на забезпечення конфіскації майна як виду покарання, санкція статті кримінального закону, за якою ОСОБА_5 повідомлено про підозру, передбачає покарання у виді конфіскації майна, слідчий суддя вважає наявними передбачені ч. 2 ст. 170 КПК України підстави для арешту належного на праві власності підозрюваному майна.

Згідно з ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а саме у рішенні по справі «Жушман проти України» зазначається: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».

Частиною 1 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним.

Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини, для дотримання загального правила, викладеного у першому реченні пункту 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції, таке втручання повинно встановлювати справедливий баланс між потребами загального інтересу суспільства та вимогами захисту прав окремої особи. Отже, має бути забезпечено належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та поставленими цілями.

Втручання не повинно завдавати значної шкоди володільцю майна. Для цього держава повинна дотримуватись певного балансу при втручанні у право особи на мирне володіння майном та надавати відповідну компенсацію, оскільки останній починає нести певні збитки у разі втручання. Для цього втручання повинно здійснюватися з розумним співвідношенням та з обґрунтованою пропорційністю.

Відповідно до положень кримінального процесуального закону завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, зокрема, з метою забезпечення збереження речових доказів.

Разом з тим, виходячи із вимог ч. 2 ст. 132 та ч. 2 ст. 173 КПК наслідки арешту для осіб, чиї права обмежуються, повинні бути розумними та співрозмірними із завданнями кримінального провадження.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду.

Як неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються, та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

Так, слідчим доведено необхідність арешту зазначеного в клопотанні майна. Слідчий суддя вважає, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження. На даній стадії слідчий суддя не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майна, а тому вважає розумним та співрозмірним обмеження права власності завданням кримінального провадження

Враховуючи викладене, з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання слідчий суддя вважає необхідним задовольнити клопотання слідчого про накладення арешту на зазначене в клопотанні майно шляхом заборони відчуження зазначеного майна, що відповідає вимогам ч.1 ст.170 КПК України, та є найменш обтяжливим способом арешту майна, який не позначиться на інтересах власника майна та інших осіб.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, слідчим суддею не встановлено.

Керуючись ст. ст. 98, 131, 170-175 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ :

Клопотання старшого слідчого 2 відділення слідчого відділу Управління СБ України в Харківській області капітана юстиції ОСОБА_3 , погоджене прокурором, який здійснює процесуальне керівництво у кримінальному провадженні Харківської обласної прокуратури ОСОБА_4 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000373 від 28.03.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України про арешт майна шляхом встановлення заборони на відчуження майна задовольнити.

Накласти арешт шляхом встановлення заборони відчуження на майно, що належить на праві власності ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на:

квартиру загальною площею 18 квадратних метрів, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0136 площею 4.7379 гектар, розташовану за адресою: Харківська обл., Балаклійський р., с/рада Борщівська.

Зобов`язати слідчого, який здійснює досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні, забезпечити виконання ухвали.

Ухвала про арешт майна виконується слідчим, прокурором негайно.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1