Житомирський апеляційний суд
Справа №278/1640/19 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/227/24
Категорія ч.1 ст.121 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2024 року Житомирський апеляційний суд

в складі: головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретарів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження №0000388 за апеляційними скаргами прокурора Житомирської окружної прокуратури ОСОБА_11 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 05 травня 2023 року щодо

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою спеціальною освітою, неодруженого, непрацюючого, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , не судимого в порядку ст.89 КК України,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, -

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_11 , не оспорюючи фактичних обставин скоєння злочину, встановлених судом, кваліфікації дій обвинуваченого та доведеності його вини, просить вирок суду в частині призначення покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 за ч.1 ст.121 КК України покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі. На підставі ст.71 КК України, за сукупністю вироків частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 25.03.2019 року та призначити йому остаточне покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі. В решті вирок залишити без змін. Вважає вирок суду незаконним, таким що підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Зазначає, що, призначаючи ОСОБА_10 покарання, суд першої інстанції недостатньо врахував характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного ОСОБА_10 кримінального правопорушення, а також те, що обвинувачений, матеріальну шкоду, завдану закладу охорони здоров`я у зв`язку з лікуванням потерпілого ОСОБА_12 , не відшкодував, що фактично свідчить про відсутність щирого каяття та про відсутність достатніх підстав для застосування положень ст.69 КК України. Також, судом не враховано, що виходячи з положень ст.75 КК України та зі змісту ч.3 ст.78 КК України вбачається, що у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину, суд має розцінювати це як порушення умов застосування ст.75 КК України і призначати на підставі ст.71 КК України остаточне покарання у виді сукупності невідбутої частини покарання за попереднім вироком та покарання за новим вироком.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить провести часткове судове слідство, вирок суду щодо ОСОБА_10 змінити, застосувавши до визначеного судом покарання ст.75 КК України. Також, просить виключити із вступної частини вироку всі відомості про судимості та із мотивувальної частини вироку щодо неможливості застосування ст.75 КК України. Вважає вирок суду незаконним, таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Зазначає, що поза увагою суду першої інстанції залишився той факт, що на момент ухвалення оскаржуваного вироку ОСОБА_10 був особою, яка в силу ст.89 КК України вважається не судимою, а тому висновок суду про неможливість застосування при призначенні обвинуваченому покарання положень ст.75 КК України є помилковим. Вказує, що суд першої інстанції не надав належної оцінки письмовим доказам по справі, а тому ухвалюючи обвинувальний вирок послався на неналежні та недопустимі докази, а саме: рапорт чергового Житомирського РВП від 05.05.2019 року; протокол прийняття заяви потерпілого від 05.05.2019 року; витяг з ЄРДР; протокол огляду місця подій від 23.05.2019 року за участі потерпілого; акт судово-медичного обстеження №1445 від 30.05.2019 року; висновок судово-медичної експертизи №1423 від 30.05.2019 року; копії карток виклику та виїзду ШМД №166 від 05.05.2019 року, а також протокол комп`ютерної томографії й виписки з медичної карти №10471. Надає свою оцінку вказаним письмовим доказам. Вважає, що стягнення витрат з обвинуваченого на користь Департаменту фінансів Житомирської ОДА є безпідставним, оскільки прокурор не обґрунтував у чому полягають інтереси держави.

Від прокурора Житомирської окружної прокуратури ОСОБА_11 надійшло заперечення на апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 05.05.2023 року, яку він просить залишити без задоволення.

Вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 05 травня 2023 року ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, та з урахуванням ст. 69 КК України призначено йому покарання у виді обмеження волі строком на 5 (п`ять) років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_10 встановлено обчислювати з моменту приведення даного вироку до виконання.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід ОСОБА_10 не обирався.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь Департаменту фінансів Житомирської обласної державної адміністрації витрати на лікування потерпілого у сумі 3 789 (три тисячі сімсот вісімдесят дев`ять) гривень 30 коп.

Як встановлено судом та зазначено у вироку, 05 травня 2019 року близько 18 години ОСОБА_10 разом із ОСОБА_13 та ОСОБА_14 перебували на зупинці громадського транспорту, що знаходиться поблизу будинку АДРЕСА_3 , де також знаходився потерпілий ОСОБА_12 та його брат ОСОБА_15 .

У цей же час між ОСОБА_14 та потерпілим ОСОБА_12 розпочалась розмова щодо надання цигарки ОСОБА_14 , у яку втрутився ОСОБА_10 , та між ним і потерпілим ОСОБА_12 відбувся конфлікт, під час якого у ОСОБА_10 виник умисел на спричинення потерпілому тілесних ушкоджень.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_10 , за вказаних вище обставин, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, вдарив потерпілого кулаком в обличчя, від чого останній впав на коліна. Після того як потерпілий піднявся, ОСОБА_10 продовжуючи свої злочинні дії наніс йому ще два удари кулаками в обличчя, ногою у грудну клітину та обличчя, чим спричинив потерпілому ОСОБА_12 тілесні ушкодження у вигляді черепно мозкової та лицьової травм, що супроводжувалися синцями, садном та крововиливами на обличчі, забоєм головного мозку, переломом лобної кістки, переломом стінок лівої орбіти, що призвели до гемосинусу, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, по критерію небезпеки для життя в момент заподіяння, а також ушкодження у вигляді синця на грудній клітині, яке відноситься до легкого тілесного ушкодження.

Таким чином, ОСОБА_10 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 121 КК України, тобто умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.

Потерпілий ОСОБА_12 , будучи належним чином повідомлений про час та місце апеляційного розгляду, в судове засідання апеляційного суду не з`явився, просив проводити апеляційний розгляд у його відсутності.

Заслухавши доповідача, доводи прокурора в підтримання апеляційної скарги прокурора та в заперечення апеляційної скарги захисника, пояснення захисників та обвинуваченого в підтримання апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 та в заперечення апеляційної скарги прокурора, провівши часткове судове слідство, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали провадження, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Враховуючи, що фактичні обставини справи, правильність кваліфікації дій та доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_10 в апеляційних скаргах не оспорюється, тому висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_10 в заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження. Дії обвинуваченого ОСОБА_10 за ч.1 ст.121 КК України кваліфіковані правильно.

Відповідно до вимог ст.ст.50, 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_10 , суд першої інстанції виходив із загальних засад призначення покарання - ст.65 КК України, та врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_10 , суд визнав щире каяття, повне визнання вини, виявлення жалю з приводу вчиненого.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_10 , є рецидив злочинів, враховуючи, що даний злочин вчинений під час іспитового строку.

Також судом враховано особу обвинуваченого ОСОБА_16 , який за місцем проживання характеризується позитивно, не працевлаштований, має молодий вік, виховувався без батька, вчинив даний злочин під час іспитового строку після його засудження вироком суду від 25.03.2019 та через незначний не значний проміжок часу, що свідчить про його суспільну небезпечність.

Разом з цим, враховуючи віктимну поведінку самого потерпілого, повне визнання обвинуваченим своєї вини та щире каяття, його критичне ставлення до вчиненого, стан здоров`я обвинуваченого, який потребує хірургічного втручання, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вказані обставини свідчать про істотне зниження суспільної небезпечності обвинуваченого, а тому вважав можливим призначити покарання обвинуваченому ОСОБА_10 із застосуванням положень ст.69 КК України.

Відповідно до позиції, висловленої у Постанові ККС ВС від 12.04.2023 у справі № 606/1059/22 (провадження № 51-253км23), однією з обов`язкових умов для застосування до винної особи положень ст.69 КК є наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання.

Правова конструкція ч.1 ст.69 КК законодавцем побудована таким чином, щоб суди в ході реалізації ними своїх дискреційних повноважень під час призначення винуватій особі покарання в кожному конкретному випадку вмотивовано аргументували істотність зниження ступеня тяжкості вчиненого діяння. Тобто встановлення лише факту наявності не менше двох пом`якшуючих обставин не може автоматично тягнути застосування ст.69 КК.

Колегія суддів звертає увагу на те, що приписи ст.69 КК про призначення винній особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є спеціальними і застосовуються у виключних випадках. Підставами для застосування цієї статті є встановлення не лише наявності кількох пом`якшуючих обставин, а й того факту, що їх наявність істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Тобто для застосування судом положень ст.69 КК повинні бути встановлені пом`якшуючі покарання обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте, у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим (постанова Верховного Суду від 27.04.2021, справа № 712/4384/20, провадження № 51-548км21).

Так, визнавши щире каяття, визнання винуватості, виявлення жалю з приводу вчиненого, обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд першої інстанції, на обґрунтування можливості застосування до обвинуваченого положень ст.69 КК України при призначенні покарання, послався на віктимну поведінку потерпілого, який будучи в стані алкогольного сп`яніння, був ініціатором конфлікту, вищезазначені пом`якшуючи обставини та стан здоров`я обвинуваченого, який має види серця та потребує хірургічного втручання, як на обставини, які істотно знижують ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, наслідком якого є заподіяння шкоди здоров`ю особи.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо можливості призначення ОСОБА_10 покарання із застосуванням положень ч.1 ст.69 КК України у виді обмеження волі, яке слід відбувати реально, зважаючи на те, що судом наведені переконливі мотиви прийняття такого рішення та вважає, що саме таке покарання буде необхідним та достатнім для виправлення останнього та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

При цьому, колегія суддів також враховує позицію потерпілого, який погодився з вироком суду першої інстанції, апеляційну скаргу не подавав та просив апеляційний розгляд провадити у його відсутності у зв`язку з перебуванням на воєнній службі в ЗСУ (а.п.170, 187, 190, 204, 206, 209, 213-214 т.3).

Посилання прокурора на те, що невідшкодування шкоди державній установі у зв`язку з перебуванням потерпілого на лікуванні свідчить про відсутність щирого каяття та відсутність підстав для застосування положень ст.69 КК України, на переконання колегії суддів не є достатньою підставою для сумнівів у щирому каятті обвинуваченого, який свою вину визнав повністю, критично оцінює свою поведінку та неодноразово просив вибачення.

За таких обставин, колегія суддів вважає непереконливими доводи апеляційної скарги прокурора щодо безпідставного застосування судом першої інстанції положень ст.69 КК України при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_10 , а призначене покарання останньому, яке слід відбувати реально, не можна вважати занадто м`яким.

Доводи апеляційної скарги прокурора про неврахування судом першої інстанції вироку Житомирського районного суду Житомирської області від 25.03.2019 року, яким ОСОБА_10 було засуджено за ч.3 ст.296, ст.75 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців з іспитовим строком 2 роки та помилкове не застосування положень ст.71 КК України при призначенні остаточного покарання, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.71 КК, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

З копії ухвали Житомирського районного суду Житомирської області від 21.12.2021 вбачається, що ОСОБА_10 звільнений від покарання, призначеного вироком Житомирського районного суду від. 25.03.2019 у зв`язку із закінченням іспитового строку.

Отже, з наведеного вбачається, що на момент розгляду цього кримінального провадження як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції є така, що набрала законної сили, ухвала суду про звільнення засудженого ОСОБА_10 від покарання за попереднім вироком від 25.03.2019 року. З огляду на це, часткове приєднання до покарання, призначеного за новим вироком невідбутого покарання за попереднім вироком, від якого особу було звільнено за судовим рішенням, суперечить вимогам ч.1 ст.71 КК України.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, висловленою у Постанові ККС ВС від 29.01.2020 у справі № 490/10611/15-к (провадження № 51-5015км19).

Доводи апеляційної скарги захисника щодо недопустимості врахування погашеної чи знятої судимості, колегія суддів вважає слушними, а тому з урахуванням положень ст.ст.88, 89 КК України, вважає за необхідне виключити із вступної частини вироку вказівку про судимості обвинуваченого ОСОБА_10 .

Водночас, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги захисника щодо виключення з мотивувальної частини вироку посилання суду на те, що обвинувачений раніше неодноразово був засуджений із застосуванням ст.75 КК України та у разі звільнення останнього від покарання з випробуванням таке рішення нівелює вимоги ст.ст.50, 65 КК України, що свідчить про неможливість застосування ст.75 КК України при призначенні покарання обвинуваченому, оскільки в даному випадку мова йде про характеристику особи, а не про обтяжуючі покарання обставини.

Доводи апеляційної скарги захисника про невідповідність призначеного покарання особі обвинуваченого та можливість застосування при призначенні покарання останньому положень ст.75 КК України, колегія суддів вважає непереконливими, виходячи з наступного.

Виправлення засудженого є таким впливом покарання на його свідомість, за допомогою якого усуваються ті його негативні риси, що призвели до вчинення кримінального правопорушення. Виправлення виявляється у внесенні коректив у соціально-психологічні характеристики засудженого, нейтралізації негативних криміногенних настанов, вихованні законослухняності та поваги до положень закону, зокрема і кримінального.

Відповідно до ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 09.10.2018 у справі № 756/4830/17-к, суд роз`яснив, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Таким чином, переконливих аргументів, які б ставили під сумнів законність рішення суду першої інстанції, вмотивованість його висновків при призначенні обвинуваченому покарання, в апеляційних скаргах як сторони обвинувачення, так і сторони захисту не наведено.

Також, колегія суддів звертає увагу, що виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Норми кримінального закону України наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави.

З врахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з призначеним судом першої інстанції покаранням обвинуваченому ОСОБА_10 та вважає, що воно буде достатнім для перевиховання та виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових злочинів. Призначене обвинуваченому ОСОБА_10 покарання не можна визнати таким, що не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості.

Доводи апеляційної скарги захисника щодо необґрунтованості стягнення з обвинуваченого на користь Департаменту фінансів Житомирської облдержадміністрації витрат на лікування потерпілого, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до вимог ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

У частинах 1 і 2 ст.129 КПК України наведено виключний перелік підстав для ухвалення рішення про відмову в задоволенні цивільного позову в кримінальному провадженні. А тому, на переконання колегії суддів, під час вирішення цивільного позову в кримінальному провадженні суд першої інстанції дотримався вимог кримінального процесуального закону, оскільки не вправі ухвалювати рішення про відмову в його задоволенні.

Доводи захисника про те, що суд першої інстанції в обґрунтування доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_10 послався на документи, які не є доказами, а саме: рапорт чергового Житомирського РВП від 05.05.2019 року про надходження повідомлення про бійку; протокол прийняття заяви потерпілого від 05.05.2019 року; витяг з ЄРДР, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зазначені документи містять інформацію щодо події злочину.

Доводи захисника про те, що протокол огляду місця подій від 23.05.2019 року; акт судово-медичного обстеження №1445 від 30.05.2019 року; висновок судово-медичної експертизи №1423 від 30.05.2019 року; копії карток виклику та виїзду ШМД №166 від 05.05.2019 року, а також протокол комп`ютерної томографії й виписки з медичної карти №10471 є неналежними та недопустимими доказами, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на положення ст.ст.85, 86, 87 КПК України, оскільки судом першої інстанції надана оцінка вказаним доказам у відповідності до вимог ст.94 КПК України з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Більш того, такі доводи захисника були предметом розгляду суду першої інстанції і судом надано на них вичерпні відповіді, з якими погоджується колегія суддів, провівши часткове судове слідство (а.п.53-55 т.3).

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає зміні, шляхом виключення із вступної частини вироку відомостей про судимості обвинуваченого ОСОБА_10 , в іншій частині вирок суду є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу прокурора Житомирської окружної прокуратури ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 05 травня 2023 року щодо ОСОБА_10 змінити.

Виключити із вступної частини вироку відомості відносно ОСОБА_10 , а саме вказівку про те, що він «судим 31.03.2016 Житомирським районним судом Житомирської області за ч. 2 ст. 296, ст. 75 КК України до 2 років позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік 6 місяців; 14.04.2017 Житомирським районним судом Житомирської області за ч. 2 ст. 296, ч. 4 ст. 70, ст. 75 КК України до 2 років 2 місяців позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки. 13.10.2017 звільнений від відбування цього покарання на підставі ст. 1 ЗУ «Про амністію у 2016 році»; 26.02.2019 Богунським районним судом м. Житомира за ч. 1 ст. 185 КК України до 80 годин громадських робіт; 25.03.2019 Житомирським районним судом за ч.3 ст.296, ст. 75 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки, ухвалою цього ж суду від 16.04.2021 звільнений від відбування вказаного покарання у зв`язку з закінченням іспитового строку. Відповідно до ст. 89 КК України згадані судимості погашені».

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: