У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Арбузинського районного суду Миколаївської області від 12 лютого 2024 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання,

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_6 ,

захисник ОСОБА_7 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 12 лютого 2024 року у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Засуджений ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою задовольнити його клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_5 вказує на те, що прокурор безпідставно заперечував проти задоволення поданого ним клопотання, оскільки характеристики від 2020 року, на яку посилався прокурор під час судового розгляду (відповідно ухвалі суду), не має в матеріалах особової справи.

Перша характеристика датується 09.08.2022 р., складена начальником Державної установи «Арбузинська виправна колонія (№ 83)», після його прибуття 15.07.2022 р., для відбуття покарання. Після його етапування він був одразу поміщений до стаціонарного відділення медичної частини установи, для проходження лікування. Розуміючи порядок відбування покарання, не зважаючи на наявні захворювання, він постійно допомагав представникам адміністрації колонії та медичному персоналу у забезпеченні продовольством стаціонарно хворих засуджених та стежив за чистотою і порядком в приміщенні медичної частини.

Водночас, до цього, перебуваючи у Державній установі «Одеський слідчий ізолятор», він ніяк не міг залучатись до суспільно-корисної праці з благоустрою, тому що він постійно був ізольований в камері.

На думку апелянта, докази про його добру поведінку повністю висвітлені в клопотанні, характеристиці, довідках адміністрації, медичному висновку та матеріалах особової справи, які подавались на розгляд суду, є достатніми для того щоб в повній мірі вивчити всі обставини справи та дати належну оцінку.

Засуджений вважає, що судом першої інстанції допущено неповноту судового розгляду, яка полягала у тому, що суд не цікавили інші документи, які б у тій чи іншій мірі свідчили про те, що він сумлінною поведінкою довів своє виправлення та в судовому засіданні не витребовувались, про що свідчить аудіо запис судового засідання та не викликано представників адміністрації для вирішення і роз`яснення будь яких розбіжностей по справі.

Апелянт наголошує на тому, що він має величезне бажання вилікуватись від хвороб та працювати, щоб досягнути своєї мети та звільнитися умовно-достроково, що підтверджується матеріалами особової справи, відповідно яким, сьогоднішній день він працює добросовісно, нарікань та зауважень з боку адміністрації та медичного персоналу не має.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

У січні 2024 року до Арбузинського районного суду Миколаївської області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, яке мотивоване тим, що своєю сумлінною поведінкою та чесним ставленням до праці він довів своє виправлення, а тому вважає за можливе звільнити його умовно-достроково від відбування покарання.

Дослідивши матеріали провадження та особової справи засудженого, суд першої інстанції дійшов висновку, що засуджений своєю сумлінною поведінкою і ставленням до праці не довів своє виправлення, у зв`язку з чим прийняв рішення про відмову у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, оскільки з початку відбуття строку покарання у колонії з середини 2022 року до середини 2023 року засуджений демонстрував негативну динаміку у відношенні до праці як такий, що не залучався до робіт з благоустрою, не вбачавши у них необхідності, виконував такі роботи під наглядом представника адміністрації, не брав участі у виховних заходах, які проводились в установі, не мав заохочень. Тільки починаючи з середини 2023 року до останнього було застосовано три заохочення у виді подяки, він став залучатися до робіт з благоустрою, адміністрацією колонії характеризується позитивно, тобто фактично протягом останнього року відбування покарання, який передував зверненню до суду про застосуванню пільги по умовно-достроковому звільненні. Вказані обставини не можуть свідчити про виправлення засудженого, оскільки позитивні зміни у поведінці та відношенні до праці повинні прослідковуватися протягом всього строку відбування покарання.

При цьому, суд зауважив, що сам по собі незадовільний стан здоров`я засудженого не може бути підставою для його умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, оскільки питання про звільнення засудженого за хворобою має вирішуватись у порядку, визначеному п. 6 ч. 1 ст. 537 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника на підтримку апеляційної скарги засудженого, думку прокурора, який вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

За змістом ст. 81 КК України, єдиною і достатньою підставою умовно-дострокового звільнення особи, яка має право за законом при відбутті певної частини покарання, є досягнення однієї з цілей покарання виправлення засудженого, що підтверджується його сумлінною поведінкою і ставленням до праці. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний тяжкий злочин.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КВК України, виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно-корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив. Процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним протягом всього перебування засудженого в установі виконання покарання.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» № 2 від 26.04.2002 р., умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому, головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Згідно із п. 17 зазначеної постанови, судам рекомендовано ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування. Пояснення зазначених осіб і думка прокурора мають бути відображені в протоколі судового засідання.

Водночас, сумлінна поведінка це не тільки пасивна форма поведінки засудженого, яка полягає в стримуванні від порушень режиму відбування покарання, правил внутрішнього розпорядку, а й активна форма його поведінки, як то, активна участь в суспільному житті, сумлінне виконання громадських доручень, підвищення свого загальноосвітнього рівня, гарна поведінка в побуті, прагнення своєю діяльністю спокутувати вину за вчинений злочин.

Під сумлінним ставленням до праці слід розуміти, що засуджений працевлаштований, самостійно без додаткової мотивації виходить на роботу, належно її виконує, бережно ставиться до робочого інструменту і не порушує правил техніки безпеки, свідомо бере постійну участь в суспільно-корисній праці, систематично виконує і перевиконує виробничі завдання, якісно виконує доручену роботу і не відмовляється від неї.

Крім цього, не слід забувати, що дотримання порядку та умов відбування покарання, а також добросовісна поведінка засудженого під час відбування покарання є його обов`язком відповідно до ст. 9 КВК України.

Тому сама по собі лише належна поведінка, яка полягала у недопущенні порушень режиму утримання, не може бути вирішальним фактором на користь умовно-дострокового звільнення. Вона має буди поєднана із сумлінним ставленням до праці у сукупності.

Рішення про умовно-дострокове звільнення засудженого належить до дискреційних повноважень суду та вирішується індивідуально у кожному конкретному випадку, у зв`язку із чим, суд зобов`язаний перевірити сумлінну поведінку та сумлінне ставлення особи за весь період відбування нею покарання, врахувати тяжкість вчиненого злочину та особу засудженого в цілому.

Приймаючи рішення про задоволення клопотання про умовно-дострокове звільнення або відмову в такому, суд повинен його мотивувати.

Вказаних вимог суд першої інстанції дотримався та належним чином мотивував своє рішення.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_5 засуджений Комінтернівським районним судом Одеської області 27.07.2020 р. за ч. 3 ст. 185 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі. У місцях позбавлення волі перебуває з 01.03.2020 р.

З 15.07.2022 р. по теперішній час відбуває покарання в Державній установі «Південноукраїнська виправна колонія (№ 83)».

Відповідно до характеристики від 01.02.2024 р., засуджений ОСОБА_5 характеризується наступним чином. Згідно ч. 1 ст. 118 КВК України має право працювати в місцях і на роботах, які визначаються адміністрацією установи, але не працює за станом здоров`я. На заходи виховного впливу з приводу працевлаштування реагує належним чином, працювати не може, постійно перебуває на лікуванні в медичній частині, однак згідно ч. 5 ст. 118 КВК України залучається без оплати праці до робіт з благоустрою колонії, поліпшення житлово-побутових умов, залучений до здійснення процесу харчування в стаціонарі медичної частини. Постійно проявляє трудову ініціативу та стежить за чистотою і порядком в приміщеннях де проживає, тим самим подає позитивний приклад для інших засуджених установи. У колі засуджених підтримує рівні взаємовідносини, не конфліктний. На критику в свою адресу реагує адекватно. Дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом установи. Спальне місце та приліжкову тумбочку утримує у чистоті і порядку, Завжди має охайний зовнішній вигляд. Відповідально ставиться до майна установи і предметів, якими користується у побуті та при виконанні дорученої роботи. До виконання передбачених законом вимог персоналу установи ставиться завжди сумлінно. Самостійно виконує роботи із самообслуговування, має достатній рівень необхідних навичок для їх виконання. Бере участь в організації виховних заходів, які проводяться в установі. Засуджений під час відбування покарання на профілактичному обліку не перебуває та не перебував. За весь час відбування покарання має три заохочення у виді подяки: 04.07.2023 року, 05.10.2023 року, 05.01.2024 року та одне стягнення у виді догани начальника СІЗО 25.10.2021 року. На даний час стягнення погашене у встановленому законом порядку.

Натомість, з характеристики засудженого ОСОБА_5 від 09.08.2022 р. вбачається, що останній характеризується як такий, що має право працювати в місцях і на роботах, які визначаються адміністрацією установи, але не працює за станом здоров`я. Не виконує робіт з благоустрою, не бачить необхідності у самостійному їх виконанні. Не бере участі в організації виховних заходів.

Відповідно до характеристики від 09.03.2023 р., ОСОБА_5 має право працювати в місцях і на роботах, які визначаються адміністрацією установи, але не працює за станом здоров`я. Роботи з благоустрою виконує під наглядом представника адміністрації. Не бере участі в організації виховних заходів.

Разом з тим, з довідки державної установи «Південноукраїнська виправна колонія (№ 83)» від 08.01.2024 р. вбачається, що засуджений з 15.07.2022 р. (часу прибуття до вказаної установи) має захворювання: хронічна недостатність мозкового кровопостачання (тяжкого ґенеза), ішемічна хвороба серця, бронхіальна астма (тяжкого ґенеза).

Зважаючи на те, що висновок про застосування умовно-дострокового звільнення має ґрунтуватися на оцінці поведінки засудженого за весь час відбування покарання, апеляційний суд доходить висновку про передчасність тверджень засудженого про те, що він своєю сумлінної поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення.

Наявність у засудженого ОСОБА_5 трьох заохочень за весь час відбування покарання (протягом останнього року відбування покарання, який передував зверненню до суду про застосуванню пільги по умовно-достроковому звільненні), а також те, що отримане ним раніше стягнення на даний час погашене, беззаперечно не свідчать про те, що він довів своє виправлення.

Наведені вище обставини в сукупності свідчать про те, що засуджений ОСОБА_5 дійсно став на шлях виправлення, але не довів його в обсязі достатньому для застосування умовно-дострокового звільнення відповідно до положень ст. 81 КК України.

Враховуючи, що умовно-дострокове звільнення застосовується в кожному конкретному випадку індивідуально, вирішується на розсуд суду і відноситься до дискреційних повноважень суду, апеляційний суд приходить до висновку, що для досягнення цілей покарання умовно-дострокове звільнення, в даному випадку, не є виправданим.

В своїх доводах засуджений ОСОБА_5 також вказував на незадовільний стан його здоров`я та вважав, що це додатково свідчить про неможливість подальшого відбування покарання у виді позбавлення волі.

Втім, апеляційний суд доходить висновку, що дані стосовно стану здоров`я не впливають на правильність висновків суду щодо доведення засудженим свого виправлення та перевиховання.

Разом з тим, як вірно відзначив суд першої інстанції, питання про звільнення засудженого від подальшого відбування покарання у зв`язку з наявністю тяжкої хвороби, яка перешкоджає відбуванню покарання, може бути вирішено в порядку ст. 84 КК України.

Отже, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність, на даний час, правових підстав для умовно-дострокового звільнення засудженого ОСОБА_5 від відбування покарання, оскільки вони є належним чином мотивованими та ґрунтуються на сукупності досліджених у справі доказів.

Підсумовуючи наведене, апеляційний суд вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою, а тому підстав для її скасування, з мотивів, наведених в апеляційній скарзі засудженого, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

ухвалу Арбузинського районного суду Миколаївської області від 12 лютого 2024 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_9 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 , без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3