УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 161/14958/22

провадження № 51-1058 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на ухвалу Волинського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року щодо засудженого ОСОБА_4 ,

встановив:

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 березня 2023 року, залишеним без змін ухвалою Волинського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року, ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді арешту на строк 1 місяць з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

Строк відбування покарання вирішено рахувати з моменту виконання вироку.

Задоволено цивільний позов КП «Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади» про відшкодування збитків завданих злочином, стягнуто із ОСОБА_4 26 236 грн 87 коп. витрат на лікування потерпілого ОСОБА_5 .

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 задоволено, стягнуто із ОСОБА_4 на його користь моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 22 березня 2022 року, близько 19 год 35 хв., керуючи технічно-справним вантажним фургоном марки «CITROEN BERLINGO», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , рухався у темну пору доби по освітленій придорожніми ліхтарями вул. Чернишевського в напрямку вул. Ковельської у м. Луцьку, яка має по одній смузі руху у кожному напрямку зі швидкістю 43,9-45,8 км/год та передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, проявив безпечність, був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, перевищив максимальну швидкість на ділянці дороги, де встановлено дорожній знак 3.29 Правил дорожнього руху (далі - ПДР) (обмеження максимальної швидкості), який забороняє рух зі швидкістю більше 40 км/год, при виявлені на проїзній частині пішохода ОСОБА_5 , який рухаючись справа наліво відносно напрямку руху автомобіля перетинав проїзну частину поряд з нерегульованим пішохідним переходом, що розташований поблизу будинку № 90, не вжив негайних заходів для зменшення швидкості, аж до зупинки транспортного засобу, у результаті чого допустив наїзд на останнього та спричинив потерпілому ОСОБА_5 тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

Порушення ОСОБА_4 п. 2.3. (б), п. 12.3., п. 12.9. ПДР знаходяться в причинно-наслідковому зв'язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та наслідками, що настали.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. В обґрунтування зазначає, що залишаючи без задоволення апеляційну скаргу прокурора, суд не виклав достатніх мотивів прийнятого рішення, чим порушив вимоги ст. ст. 370, 419 КПК України, зокрема, належним чином не розглянув доводи про призначення ОСОБА_4 надто м`якого покарання. На думку прокурора, судом не надано належну оцінку обставинам кримінального правопорушення, даним про особу обвинуваченого, його відношенню до скоєного, а також не встановлено жодної обставини, яка б пом'якшувала відповідальність ОСОБА_4 , при цьому повною мірою не враховано думку потерпілого, який наполягав на призначенні суворого покарання, оскільки обвинувачений тривалий час не відшкодовував завдану йому шкоду та не вибачився перед ним за спричинені тілесні ушкодження і пережиті страждання.

Отже, за твердженням сторони обвинувачення, призначене ОСОБА_4 покарання не відповідає вимогам статей 50, 65 КК України та є явно несправедливим у розумінні ст. 414 КПК України через його м?якість.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

Зі змісту скарги вбачається, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Як слідує зі змісту вироку, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання місцевий суд врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким необережним злочином, дані про особу ОСОБА_4 , який має постійне місце реєстрації та проживання, де позитивно характеризується, працевлаштований, пенсіонер, вперше притягується до кримінальної відповідальності. Окрім цього, судом також було враховано, що обвинувачений вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав, завдані збитки не відшкодував, думку потерпілого, який просив призначити ОСОБА_4 суворе покарання, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, а також те, що потерпілий здійснював перетин проїзної частини дороги в темну пору доби, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння.

З урахуванням наведених обставин, суд першої інстанції призначив ОСОБА_4 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України у виді арешту, з позбавленням права керувати транспортними засобами.

Не погодившись із вироком суду в частині призначеного ОСОБА_4 покарання, прокурор звернувся із апеляційною скаргою, яка за змістом є аналогічною його касаційній скарзі, за результатами розгляду якої суд апеляційної інстанції залишив її без задоволення, а оскаржуваний вирок - без змін.

Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд вказав, що при призначенні ОСОБА_4 покарання судом враховано всі обставини, які передбачені вимогам статей 50, 65 КК України, зокрема і ті, на які посилався прокурор, а покарання за своїм видом та розміром відповідає тяжкості вчиненого та даним про особу обвинуваченого, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення, перевиховання та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Разом з цим, розглядаючи доводи апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, колегія суддів зазначила, що з урахуванням конкретних обставини кримінального провадження, необережної форми вини обвинуваченого та даних про його особу підстави для призначення більш суворого покарання відсутні.

За наслідками апеляційного розгляду суд проаналізував доводи апеляційної скарги, належним чином їх перевірив, надав достатні відповіді на них, з наведенням мотивів постановленого рішення, з якими погоджується і Верховний Суд.

Апеляційний розгляд проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.

Вагомих аргументів, які б свідчили про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, які були б підставами для скасування або зміни оскаржуваної ухвали, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено.

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу прокурора на те, що думка потерпілого ОСОБА_5 врахована при призначенні покарання ОСОБА_4 , однак в сукупності з іншими обставинами вона не є вирішальною.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність їх перевірки за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на ухвалу Волинського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року щодо засудженого ОСОБА_4 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3