Житомирський апеляційний суд
Справа №278/5848/23 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/521/24
Категорія ч.1 ст.286-1 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2024 року Житомирський апеляційний суд

в складі: головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

законного представника

потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження № 0001744 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 11 березня 2024 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Житомира, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, має на утриманні малолітнього сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , непрацюючого, мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286-1 КК України,-

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду в частині призначеного покарання змінити та призначити йому покарання у виді штрафу, застосувавши положення ст.69 КК України. Вважає, що суд безпідставно не взяв до уваги те, що він позитивно характеризується, раніше не судимий, має на утриманні малолітню дитину 2021 року народження, частково відшкодував шкоду потерпілій та є єдиним годувальником в сім`ї, оскільки дружина не працює. Вказує, що судом недостатньо враховано повне визнання ним вини, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, а також висновки досудової доповіді. Зазначає, що з врахуванням вказаного, у суду було достатньо підстав для застосування положень ст.69 КК України та призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.

Вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 11 березня 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 5496 (п`ять тисяч чотириста дев`яносто шість) грн 70 коп. процесуальних витрат на залучення експертів.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Як встановлено судом та зазначено у вироку, 04 червня 2023 року близько 18 години ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керував автомобілем «Kia Clarus», реєстраційний номер НОМЕР_1 та рухаючись по вул. І. Сікорського, 39 в напрямку вул. Зоряної в с. Сонячне, Житомирського району, в порушення вимог пункту 12.3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, внаслідок чого передньою правою частиною керованого ним автомобіля допустив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , яка перетинала проїзну частину по АДРЕСА_1 поза межами пішохідного переходу з права на ліво відносно руху автомобіля.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 , 2012 року народження, отримала тілесні ушкодження у виді перелому середньої третини лівої стегнової кістки, яке відноситься до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, як такі, що не є небезпечними для життя, але призвели до тривалого розладу здоров`я.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286-1 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілій ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Заслухавши доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 в підтримання апеляційної скарги, думку прокурора та законного представника потерпілої ОСОБА_11 в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч.1ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У вироку суду зазначено, що на підставі ч.3 ст.349 КПК України за згодою учасників судового провадження, судом першої інстанції було визнано недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким із учасників процесу не оспорювалися. При цьому судом з`ясовано, що вказані особи правильно розуміють зміст цих обставин, сумнівів у добровільності їх позиції не було, їм роз`яснено, що у такому випадку, вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

За таких обставин, висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесні ушкодження, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження. Дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст.286-1 КК України кваліфіковані правильно.

Відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції виходив із загальних засад призначення покарання - ст. 65 КК України, та врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України відноситься до нетяжкого злочину, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченому, суд визнав визнання ним своєї вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та надання медичної допомоги потерпілій безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Також судом враховано особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності, має на утриманні малолітню дитину 2021 року народження, позитивно характеризується, надавав матеріальну допомогу потерпілій, а також думку законного представника потерпілої та позицію прокурора про неможливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства з позбавленням права керування транспортними засобами.

З урахуванням тяжкості кримінального правопорушення та його наслідків, особи обвинуваченого, обставин, які пом`якшують покарання та відсутністю обставин, які обтяжують покарання, суд першої інстанції дійшов висновку про призначення покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.1 ст.286-1 КК України у мінімальному розмірі з позбавленням права керування транспортними засобами, яке буде необхідним та достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів.

Колегія суддів погоджується з призначеним судом першої інстанції покаранням обвинуваченому ОСОБА_7 та вважає, що саме таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Крім того, колегія суддів враховує думку законного представника потерпілої, яка наполягала на суворості покарання та під час апеляційного розгляду зауважила, що протягом десяти місяців обвинувачений не цікавиться постраждалою дитиною та матеріальної допомоги не надає, вона одна виховує двох дітей, а її чоловік перебуває на службі в ЗСУ, при цьому лікування дитини продовжується.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що призначене йому покарання є занадто суворим, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до позиції ОП Верховного Суду, викладеної в постанові від 06.12.2021 у справі №243/7758/20 (провадження №51-113кмо21) термін "явно несправедливе покарання" означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, при призначенні ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції, дотримуючись вимог статей 50 і 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, характер та конкретні обставини його скоєння, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, має малолітню дитину, думку законного представника потерпілої, яка наполягала на суворій мірі покарання для обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Виходячи з мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення покарання нижчого, ніж передбачене санкцією статті (частини статті), завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що з урахуванням пом`якшуючих обставин та даних про його особу можливо призначення покарання із застосуванням положення ст.69 КК України у виді штрафу, колегія суддів вважає необґрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, …. призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

При цьому, виходячи зі змісту ст. 69 КК України, призначення більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції відповідної норми, можливе лише у тому випадку, коли встановлені по справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.

Проте, стороною захисту не наведено обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення. Під час судового розгляду в суді першої інстанції та під час апеляційного розгляду таких обставин також не встановлено. Тому колегія суддів вважає, що саме таке покарання, яке призначене судом першої інстанції повністю відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а тому його не можна вважати явно несправедливим.

Доводи апелянта про те, що судом не враховано висновки досудової доповіді від 15.02.2024, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у рішенні від 21.12.2022 у справі №295/8690/21 та положень ст.314-1 КПК України досудова доповідь органу пробації носить рекомендаційний характер, яку суд може врахувати, виходячи зі своїх дискреційних повноважень та не може бути безумовної підставою для призначення обвинуваченому рекомендованого вказаним органом покарання, оскільки призначення покарання покладено виключно на суд.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому підстав для його зміни не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 11 березня 2024 року щодо ОСОБА_7 - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: