Провадження №1-кп/336/642/2024
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2024 року м.Запоріжжя

Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_2 ,

за участю сторін: прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000026 від 03.04.2023 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, не одруженого, який перебуває на посаді командира 3 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 3 стрілецької роти НОМЕР_1 окремого батальйону території оборони військової частини НОМЕР_2 , у військовому званні «молодший сержант», проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 №9 від 15.03.2023 старшого солдата ОСОБА_4 було призначеного на посаду командира стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти НОМЕР_1 окремого батальйону території оборони військової частини НОМЕР_2 , зараховано до списків особового складу та поставлено на всі види забезпечення.

Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_2 №99 від 01.07.2022 молодшого сержанта ОСОБА_4 призначено на посаду командира 3 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 3 стрілецької роти НОМЕР_1 окремого батальйону території оборони військової частини НОМЕР_2 .

Відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», від 15 березня 2022 року № 2119-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб. Законом України «Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», від 21 квітня 2022 року №2212-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб. Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», від 22.05.2022 №2263-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб. Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», від 15.08.2022 №2500-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб. Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», від 16.11.2022 №2738-ХІ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, молодший сержант ОСОБА_4 , відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (надалі Статуту), ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України (надалі Статуту), бути дисциплінованим, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від них інших військовослужбовців, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.

Разом з цим, молодший сержант ОСОБА_4 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши військовий злочин за наступних обставин.

З 30 грудня 2022 року по 12 січня 2023 року молодший сержант ОСОБА_4 , знаходився на стаціонарному лікуванні у КНП «Міська лікарня №7» ЗМР.

У невстановлений час, але не пізніше 13 січня 2023 року, молодший сержант ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, вирішив ухилитись від проходження військової служби та не з`являтися з лікувального закладу на службу.

Реалізуючи свій умисел, молодший сержант ОСОБА_4 , перебуваючи в умовах воєнного стану, діючи умисно, маючи на меті ухилитись від військової служби, в порушення статутних вимог, 13 січня 2023 року не з`явився з лікувального закладу на службу, а саме: тимчасове розташування військової частини НОМЕР_2 , яка дислокувалась в АДРЕСА_2 , таким чином ухилився від військової служби.

З 13 січня 2023 року молодший сержант ОСОБА_4 , обов`язки військової служби не виконував, до місця служби безпідставно не прибував, проводячи час на власний розсуд. При цьому, ОСОБА_4 не вживав жодних заходів для з`явлення у військову частину, звернення до правоохоронних або інших державних органів чи органів військового управління, за наявності реальної можливості для цього.

Таким чином, 13 січня 2023 року молодший сержант ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, в порушення вимог ст.ст. 11,16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, перебуваючи в умовах воєнного стану, діючи з метою ухилення від проходження військової служби, без поважних причин, не з`явився з лікувального закладу на службу, а саме: тимчасове розташування військової частини НОМЕР_2 , яка дислокувалась в АДРЕСА_2 та ухилився від військової служби, тобто вчинив дезертирство.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише щодо особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 беззаперечно визнав свою вину у пред`явленому обвинуваченні та підтвердив обставини викладені в обвинувальному акті, пояснив, що за усною домовленістю зі своїм керівництвом він мав декілька днів відпустки, після лікарні. Разом з цим, після спливу декількох днів не з`явився на службу, займався господарськими справами, а саме доглядав за курями. Також час проводив на власний розсуд, при цьому заходів для повернення до місця несення служби та військової частини не приймав та про своє місцезнаходження до органів командування, в органи військового та цивільного управління не повідомляв. Зазначив, що всі контактні дані були втрачені, через що він не міг зв`язатися зі своїм керівництвом. У вчиненому розкаюється, бажає повернутися на військову службу.

Показання обвинуваченого ОСОБА_4 є послідовними, логічними і не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Захисник просив суд призначити покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, зазначивши, що останній пішов добровольцем та жалкує про скоєне.

Відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

За згодою всіх учасників судового провадження, судом визнано недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин, які правильно розуміє обвинувачений та інші учасники судового провадження і які ніким не оспорюються. При цьому у суду не було сумнівів в добровільності та істинності їх позиції, суд вважав недоцільним дослідження решти доказів щодо обставин, які сторонами кримінального провадження не оспорювались. Тому, суд обмежив дослідження доказів: допитом обвинуваченого, дослідженням тих матеріалів кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого.

При цьому суд роз`яснив обвинуваченому ОСОБА_4 , захиснику та прокурору, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати визнанні ними фактичні обставини справи в апеляційному порядку.

Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до висновку про те, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 повністю доведена під час судового розгляду.

За таких обставин суд вважає доведеним пред`явлене обвинувачення та кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_4 за ч. 4 ст. 408 КК України як дезертирство, тобто нез`явлення на службу з лікувального закладу з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003р. «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання суд в кожному випадку і щодо кожного засудженого, який визнається винним у вчиненні злочину, повинен дотримуватися вимог ст. 65 КК України, а саме: враховувати характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, особу засудженого та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, оскільки саме через останні реалізується принцип законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначене судом покарання повинно бути достатнім, для виправлення засуджених і попередження здійснення ними нових злочинів.

Метою призначення покарання, виходячи із положень ч.2 ст.50 КК України є не лише кара, а й виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Суд враховує обставини вчинення кримінального правопорушення, його наслідки, характер інкримінованого кримінального правопорушення, ступінь його тяжкості, дані про особу винного.

Згідно класифікації, передбаченої ст.12 КК України, обвинувачений ОСОБА_4 вчинив особливо тяжкий злочин.

Обставинами, які згідно зі ст.66 КК України пом`якшують покарання, судом не встановлені.

Обставини, які згідно зі ст. 67 КК України обтяжують покарання, судом не встановлені.

Хоч обвинувачений і визнав свою вину, однак суд не вбачає в його поведінці ознак щирого розкаяння.

Вивченням особи обвинуваченого ОСОБА_4 встановлено, що він раніше не судимий, вчинив особливо тяжкий злочин проти встановленого порядку несення військової служби в умовах введеного в Україні воєнного стану, є військовослужбовцем, має зареєстроване та постійне місце проживання, утриманців немає, за місцем несення служби, згідно зі службовою характеристикою, характеризується посередньо, під наглядом лікаря-нарколога або лікаря-психіатра не перебуває.

З огляду на докази, здобуті у даному кримінальному провадженні та досліджені під час судового розгляду, пояснення самого обвинуваченого, встановлено, що ОСОБА_4 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені діючим законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши військовий злочин, а саме дезертирство, яке по своїй суті є переховуванням від правоохоронних та інших державних органів, а також органів військового управління, з метою ухилення від проходження військової служби.

Про мету ухилення ОСОБА_4 від проходження військової служби свідчить те, що він не повернувся до військової частини 13.01.2023 після проходження лікування у медичному закладі, з якого його було виписано 12.01.2023, і протягом тривалого часу, з 13.01.2023 по 27.10.2023, тобто більше дев`яти місяців, не вжив будь-яких заходів для повернення до місця несення служби, поки його не було затримано оперуповноваженим ТУ ДБР, за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України. При цьому, безумовно маючи таку можливість, обвинувачений протягом цього часу не намагався зв`язатись із командуванням військової частини, повідомити про своє місце перебування чи зазначити про намір повернутись до військової служби через певний час. Окрім того, обвинувачений мав реальну можливість зв`язатися зі своїми побратимами, але цього не зробив. Вказані обставини свідчать про те, що самовільне ухилення обвинуваченого від військової служби було перервано саме у зв`язку із його затриманням, а не у зв`язку із його добровільним поверненням до військової служби, тобто протиправні дії ОСОБА_4 щодо дезертирства були припинені не з його волі.

Пояснення обвинуваченого в судовому засіданні під час допиту про те, що він не мав мети ухилитися від військової служби, а в судових дебатах, що наразі він має намір проходити військову службу, спростовуються його неправомірними діями, які тривали більше дев`яти місяців підряд без поважних причин, і суд їх розцінює як спробу уникнути більш суворого покарання, ніж передбачене ч. 4 ст. 408 КК України.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням вчиненого та відомостей про особу обвинуваченого, його відношення до скоєного, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого, беручи до уваги, що вчинений обвинуваченим військовий злочин в умовах воєнного стану свідчить про відсутність у останнього бажання до проходження подальшої служби у Збройних Силах України, та як наслідок, може призвести до вчинення ним нових військових злочинів в умовах воєнного стану, суд доходить до висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства, та з цих підстав вважає за необхідне призначити йому покарання в межах санкції статті, за якою кваліфікуються його діяння, у виді позбавлення волі, вважаючи, що таке покарання буде необхідним та достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

Суд при призначенні покарання також виходить із положень ст.50 КК України, відповідно до якої покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає у передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи з ситуації, яка існує у країні, на думку суду, поведінка обвинуваченого ОСОБА_4 суттєво знижує рівень військової дисципліни та боєготовність Збройних Сил України та інших військових формувань, що в умовах сьогодення є критично неприпустимим. Суд вважає, що звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням, про що заявляла сторона захисту, фактично сформує негативну думку інших військовослужбовців, відповідно до якої, ухилення від виконання покладених на військовослужбовця обов`язків під час воєнного стану не призводить до адекватного скоєному покарання.

З огляду на зазначені обставини, у даній конкретній справі суд не вбачає підстав для застосування при призначенні покарання ОСОБА_4 положення статей 75 та 69 КК України.

Крім того, ухвалою слідчого судді Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 28.10.2023 (справа 333/9600/23) відносно ОСОБА_4 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який було продовжено ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя до 29.02.2024.

ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, яке відносяться до категорії особливо тяжких злочинів, в умовах воєнного стану, враховуючи особу обвинуваченого, суд не знаходить підстав для скасування або зміни раніше обраного судом щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. У зв`язку з цим до набрання вироком законної сили суд залишає незмінним запобіжний захід щодо обвинуваченого, для забезпечення його належної процесуальної поведінки та для запобігання ризиків, що продовжують існувати.

Враховуючи те, що згідно з протоколом затримання, ОСОБА_4 було затримано 27.10.2023 за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, на підставі ухвали слідчого судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28.10.2023, після чого він утримувався під вартою на підставі відповідних судових рішень, строк відбування ним покарання слід рахувати саме з 27.10.2023, а строк попереднього ув`язнення обвинуваченого слід зарахувати в строк відбуття покарання із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, відповідно до положень ч. 5 ст. 72 КК України.

Крім того, на підставі ст. 54 КК України суд, з урахуванням вчинення ОСОБА_4 особливо тяжкого злочину в умовах воєнного стану, під час несення військової служби, вважає за доцільне позбавити його військового звання «молодший сержант».

Цивільний позов не заявлявся.

В даному кримінальному провадженні відсутні витрати на залучення експертів.

Керуючись ст. 65 КК України, ст.ст. 349, 368, 373- 376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України та призначити покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 54 Кримінального кодексу України, позбавити ОСОБА_4 військового звання «молодший сержант».

Запобіжний захід ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили залишити тримання під вартою.

Строк відбуття покарання ОСОБА_4 обраховувати з моменту його фактичного затримання, а саме з 27.10.2023 року.

На підставі ч.5 ст.72 КК України, зарахувати в строк відбування покарання ОСОБА_4 період знаходження в місцях попереднього ув`язнення з часу затримання 27.10.2023 року до набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Обвинувачений та захисник мають право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Учасники судового провадження протягом строку апеляційного оскарження мають право заявити клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку чи ухвали (постанови) суду.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1