КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

з участю прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві, шляхом проведення відеоконференцзв`язку між Київським апеляційним судом та ДУ «Київський слідчий ізолятор», матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 28 листопада 2023 року,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28 листопада 2023 року, зокрема, ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 26 січня 2024 року включно, без визначення розміру застави.

Таке рішення суд, врахувавши висунуте ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, які відносяться до категорії тяжких та особливо тяжких злочинів, конкретні обставини, за яких йому інкримінується вчинення даних правопорушень, міру покарання, яка загрожує йому у разі визнання винуватим у їх вчиненні, а також дані про особу обвинуваченого, його вік, стан здоров`я, щодо якого на даний час відсутні об`єктивні медичні застереження щодо неможливості перебування його під вартою, відомості про місце його реєстрації та проживання у Черкаській області, та те, що він одружений, має малолітню дитину, є військовослужбовцем, мотивував існуванням на даний час зазначених прокурором ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме тим, що існує ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_7 від органів досудового розслідування та/або суду у разі застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу; незаконного впливу на свідків у цьому кримінальному ___________________________________________________________

Справа №11-кп/824/2273/2024 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_8

Категорія: ч. 3 ст. 307 КК України Доповідач ОСОБА_1

провадженні, які ще у судовому засіданні не допитувалися, та вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому обвинувачується, і тому визнав необхідним продовжити ОСОБА_7 строк тримання під вартою,оскільки інший, більш м`який, запобіжний захід не забезпечить його належної процесуальної поведінки.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , вважаючи ухвалу суду незаконною, просить її скасувати та ухвалити нову, якою обрати ОСОБА_7 запобіжний захід, який не передбачає обмеження його волі у вигляді тримання під вартою.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що клопотання прокурора про продовження термінів тримання під вартою, ані він як захисник, ані ОСОБА_7 взагалі не бачили, їх з ним не ознайомлювали, ані фізично, ані в електронній формі, поштою також не отримували, чим було позбавлено ОСОБА_7 права на захист, а його можливості надати відповідну правову допомогу, що також свідчить про те, що стороною обвинувачення при скеруванні до суду клопотання про подовження ОСОБА_7 строку тримання під вартою були допущені порушення вимог п. 3 ч. 3 ст. 184 КПК України, що унеможливлює прийняття слідчим суддею цього клопотання до провадження та його розгляду.

Вказує й на те, що оскаржувана ухвала є фактичним віддзеркаленням минулих клопотань прокурора та задоволених клопотань, а також інструментом зловживання процесуальними правами, якими наділена колегія суддів за цією справою так і прокурори.

Крім того, зазначає, що прокурор вказує, що «доведено» те, що ОСОБА_7 скоїв тяжкі та особливо тяжкі злочини, без жодного доказу того, про що свідчать документи, на які вона посилається в клопотанні про подовження обрання запобіжного заходу, в цих документах не має жодного свідчення про замах чи вчинення або участь ОСОБА_7 в тяжких та особливо тяжких злочинах, оскаржувана ухвала фактично віддзеркалює цей зміст.

Також посилається на те, що в повідомленні про підозру дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 3 ст. 307 КК України, але ні в самому повідомлені про підозру, а ні в матеріалах що його обґрунтовують, не має жодного посилання та копій документів, які б підтверджували цей факт, натомість є первинні свідчення ОСОБА_9 , показання якого на різних стадіях досудового слідства та судового розгляду суттєво розрізняються та підтверджують його психоемоційний портрет, наведений в характеристиці з учбового закладу.

До того ж зазначає, що станом на теперішній час ОСОБА_10 допитаний у судовому засіданні. При цьому як ОСОБА_10 , так і ОСОБА_11 , кардинально змінили свої первинні покази та в судовому засіданні вказують на ОСОБА_7 за вказівкою процесуального керівника, але жодної відповіді до деталізації дій ОСОБА_7 навести не змогли.

При цьому факт втягнення неповнолітніх до злочинної діяльності спростовується матеріалами кримінального провадження в цілому.

Крім того, вказує на те, що прокурор у своїй промові зазначала, що ОСОБА_7 мав намір покинути країну, але це твердження звучить абсурдно, оскільки в країні з лютого 2022 року триває військовий стан і під критерії, які дозволяють перетнути ОСОБА_7 державний кордон, він не підпадає, оскільки на момент інкримінованих подій та затримання він був у лавах ТРО, а зараз в лавах ЗСУ, проходив службу безпосередньо на різних позиціях в Харківській, Луганській та Донецькій областях, та має поранення у вигляді контузії.

При цьому прокурор взагалі не надає суду жодного документу, про те що ОСОБА_7 є військовослужбовцем ЗСУ (не має копій військового квитка, копій наказів командування про зарахування, звільнення, перебування на лікуванні, відпустці, нічого, хоча всі ці документи під час затримання ОСОБА_7 мав при собі і надавав для ознайомлення слідчим), судді, що розглядали клопотання, на це не звертають своєї уваги, а навпаки в своїй ухвалі це використовують.

Звертає увагу і на той факт, що не має жодного обґрунтування того, що ОСОБА_7 , перебуваючи на свободі, може якимось чином вплинути на учасників процесу або на перебіг слідства, а всі обґрунтування прокурора та колегії суддів базуються на загальних тезах, суцільному порушенні закону, та власному переконанні (не має жодного звернення учасників процесу, що їм хтось погрожує або погрожував та інше).

Крім того, зазначає, що, як на одну з підстав для продовження строку дії запобіжного заходу «тримання під вартою», сторона обвинувачення посилається на тяжкість кримінального правопорушення та можливе суворе покарання, але, відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, сама лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, хоча і є визначеним елементом при оцінці ризику ухилення від органу досудового слідства та/або суду, однак не може бути достатньою для законності тримання особи під вартою.

При цьому у своїх рішеннях ЄСПЛ постійно акцентує увагу на тому, що доцільність продовження строків тримання під вартою, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на стадії початкового розслідування. Відповідно кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у право особи на свободу. Таким чином, зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і органи досудового розслідування чи прокурор мають навести інші підстави для продовження строку тримання під вартою. До того ж такі підстави мають бути чітко вказані.

Разом з тим, нічого цього в клопотанні прокурора немає, повідомлення про підозру є упередженим та необґрунтованим, складеним на припущеннях, без наведення жодного доказу, який би свідчив на ті обставини, на які посилається досудове слідство в особі прокурора.

Тому, враховуючи наведене та запроваджений в країні військовий стан, вважає, що на цей час відсутня будь-яка можливість завершення судового розгляду даного кримінального провадження, у зв`язку з чим вони просили суд про доцільність зміни ОСОБА_7 запобіжного заходу «тримання під вартою» на запобіжний захід «особисте зобов`язання» або, як альтернатива, передання на поруки особам, які виявили на це своє добровільне бажання.

Окрім цього, зазначає, що судом не враховано, що ОСОБА_7 має потребу в лікуванні через поранення, отримане під час захисту нашої країни від збройної агресії російської федерації, а також те, що він раніше не судимий, має постійне місце проживання, одружений, має на утриманні непрацюючу дружину та малолітню дитину, є діючим військовослужбовцем, має облікову спеціальність, та просив застосувати до нього запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, оскільки його підрозділ потребує в ньому як в спеціалісті.

За таких обставин, вважає, що подовжений запобіжний захід відносно ОСОБА_7 є занадто суворим та до нього необхідно застосувати запобіжний захід, не пов`язаний із обмеженням волі.

Прокурор у кримінальному провадженні - прокурор Подільської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_5 у запереченнях на апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції, як законну та обґрунтовану, - без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на підтримку доводів апеляційної скарги, а також заперечення прокурора щодо апеляційного прохання, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За змістом ч. 1 ст. 331 КПК Українипід час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу, так само як і для його продовження, є зокрема наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, а саме: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином або вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

За змістом положень глави 18 КПК України у взаємозв`язку з вимогами ст. 331 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Розглядаючи питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини її життя, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Зазначені вимоги кримінального процесуального закону, на переконання колегії суддів, були дотримані судом першої інстанції, а доводизахисника ОСОБА_6 про відсутність підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є непереконливими.

Як убачається з матеріалів провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 , Святошинським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження № 0000160 по обвинуваченню ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 та ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 317, ч. 3 ст. 307 КК України.

Вирішуючи клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд, врахувавши висунуте ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, які відносяться до категорії тяжких та особливо тяжких злочинів, конкретні обставини, за яких йому інкримінуються їх вчинення, міру покарання, яка загрожує йому у разі визнання його винуватим у їх вчиненні, а також дані про особу обвинуваченого, його вік, стан здоров`я, щодо якого на даний час відсутні об`єктивні медичні застереження щодо неможливості перебування його під вартою, відомості про місце його реєстрації та проживання у Черкаській області, та те, що він одружений, має малолітню дитину, є військовослужбовцем, мотивував існуванням на даний час вказаних прокурором ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме тим, що існує ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_7 від органів досудового розслідування та/або суду у разі застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу; незаконного впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні, які ще у судовому засіданні не допитувалися, та вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому обвинувачується, і тому визнав необхідним продовжити ОСОБА_7 строк тримання під вартою,оскільки інший, більш м`який, запобіжний захід не забезпечить його належної процесуальної поведінки.

З такими висновками суду погоджується і колегія суддів, оскільки судом об`єктивно були досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження найсуворішого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення, яке цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Доводи захисника ОСОБА_6 проте, що стороною обвинувачення не доведено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і неможливість застосування до ОСОБА_7 жодного з більш м`яких запобіжних заходів, є безпідставними.

Так, ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Враховуючи висунуте ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні тяжких та особливо тяжких злочинів, конкретні обставини, за яких йому інкримінуються вчинення даних правопорушень, міру покарання, яка загрожує йому у разі визнання його винуватим у їх вчиненні, а також дані про особу обвинуваченого, його вік, стан здоров`я, щодо якого на даний час відсутні об`єктивні медичні застереження щодо неможливості перебування його під вартою, відомості про місце його реєстрації та проживання у Черкаській області, та те, що він одружений, має малолітню дитину, є військовослужбовцем, та, з огляду на ці обставини, існування обґрунтованих ризиків, що обвинувачений, усвідомлюючи тяжкість покарання, яке йому загрожує, у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих злочинів, може переховуватисявід суду, незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, які ще у судовому засіданні не допитувалися, та вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується, та враховуючи ту обставину, що дане кримінальне провадження в суді першої інстанції не завершено до спливу продовженого строку, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної ухвали за тими доводами, на які посилається захисник ОСОБА_6 , а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання доцільності продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, як і підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, колегія суддів не встановила.

Доводи захисника ОСОБА_6 проте, що твердження прокурора, що ОСОБА_7 мав намір покинути країну, є абсурдними, оскільки в країні з лютого 2022 року триває військовий стан і під критерії, які дозволяють перетнути ОСОБА_7 державний кордон, він не підпадає, оскільки на момент інкримінованих подій та затримання він був у лавах ТРО, а зараз в лавах ЗСУ, та має поранення у вигляді контузії, є непереконливими, зважаючи на характер висунутого ОСОБА_7 обвинувачення та тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, які переконливо доводять існування ризику втечі, який, з урахуванням вищенаведених обставин, є досить високим, тому, на переконання колегії суддів, достатньо вмотивованим є висновок суду щодо необхідності тримання ОСОБА_7 під вартою, щоб завадити цьому.

Крім того, як вбачається з поданих прокурором заперечень на апеляційну скаргу захисника, ОСОБА_7 було затримано в порядку ст. 208 КПК України органами досудового розслідування не в місці бойових дій або обстрілів під час несення служби в ЗСУ, а за місцем його проживання в АДРЕСА_1 , що свідчить про те, що ОСОБА_7 може переховуватись від суду.

Що стосується посилання захисника ОСОБА_6 на те, що у країні запроваджений воєнний стан, у зв`язку з чим на даний час відсутня будь-яка можливість завершення судового розгляду даного кримінального провадження, тому є доцільним змінити ОСОБА_7 запобіжний захід «тримання під вартою» на «особисте зобов`язання» або, як альтернатива, передання на поруки особам, які виявили на це своє добровільне бажання, то воно не лише взагалі не аргументоване, але й жодним чином не спростовує обґрунтованість існування ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого і доцільність продовження строку тримання під вартою, а також не дає достатніх підстав вважати, що обвинувачений не зможе здійснити дії, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Твердження захисника ОСОБА_6 проте, що не має жодного обґрунтування того, що ОСОБА_7 , перебуваючи на свободі, може якимось чином вплинути на учасників процесу або на перебіг слідства, що всі обґрунтування прокурора та колегії суддів базуються на загальних тезах, суцільному порушенні закону та власному переконанні (не має жодного звернення учасників процесу, що їм хтось погрожує або погрожував та інше), не заслуговують на увагу, оскільки свідки у даному провадженні, з якими ОСОБА_7 знайомий особисто, ще у судовому засіданні не допитані, і як вбачається з поданих прокурором заперечень на апеляційну скаргу захисника, під час розгляду Святошинським районним судом м. Києва даного кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_12 у судовому засіданні заявив, що йому постійно надходять погрози вбивства з боку осіб, які тримаються під вартою в ДУ «Київський слідчий ізолятор», які він сприймає реально, щодо зміни ним показань у судовому засіданні, у зв`язку з чим ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 06.07.2023 останньому змінено місце утримання під вартою. Також до УП в метрополітені надійшла заява обвинуваченої ОСОБА_11 про те, що з травня 2023 року невстановлені особи погрожують вбивством їй та її чоловіку, з метою змусити до зміни показань стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , у зв`язку з чим були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000328 від 19.09.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України, та розпочато досудове розслідування. Окрім цього, захисник ОСОБА_13 , який діє в інтересах неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_9 , під час судового засідання Святошинського районного суду м. Києва 20.09.2023 заявив, що на адресу ОСОБА_9 також надходять погрози, які останній сприймає дуже серйозно. При цьому прокурором вказано й про те, що на адресу обвинувачених надійшов зразок заяви про зміну показань у судовому засіданні стосовно ОСОБА_7 . Вказані обставини вочевидь вказують на можливість здійснення ОСОБА_7 незаконного впливу на свідків з метою зміни ними показань або відмови від них на його користь.

Щодо доводів захисника ОСОБА_6 про необґрунтованість підозри, то на стадії судового розгляду кримінального провадження суд позбавлений можливості давати оцінку обґрунтованості підозри, яка оголошена обвинуваченомуОСОБА_7 , оскільки судом розглядається обвинувальний акт, у якому викладені фактичні обставини кримінальних правопорушень, які потребують перевірки на предмет доведеності чи недоведеності висунутого обвинувачення.

Також слід зазначити, що на даній стадії кримінального провадження суд апеляційної інстанції не уповноважений досліджувати обставини вчинення кримінального правопорушення, перевіряти належність і допустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, а тому доводи захисника ОСОБА_6 в частині незаконного обвинувачення ОСОБА_14 у скоєнні тяжкого та особливо тяжкого злочинів - не можуть бути предметом даного апеляційного розгляду.

Посилання захисника ОСОБА_6 в апеляційній скарзі на порушення процесуальних вимог, які полягають у неврученні обвинуваченому і захиснику клопотання про продовження строку тримання під вартою, не є слушними, оскільки зазначені вимоги не поширюються на випадки розгляду питання доцільності продовження строку тримання обвинуваченого під вартою під час судового розгляду у порядку ст. 331 КПК України.

Наведені захисником ОСОБА_6 в апеляційній скарзі дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , зокрема те, що він раніше не судимий, має постійне місце проживання, одружений, має на утриманні непрацюючу дружину та малолітню дитину, є діючим військовослужбовцем, має облікову спеціальність та його підрозділ потребує в ньому як в спеціалісті, а також те, що ОСОБА_7 має потребу в лікуванні через отримане поранення, самі по собі не дозволяють зробити висновок про те, що можливість уникнення вищевказаних ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, може бути досягнута шляхом застосування до обвинуваченого іншого, більш м`якого запобіжного заходу.

Тож враховуючи вищенаведене, підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, принаймні на цій стадії судового розгляду, колегія суддів не вбачає.

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 28 листопада 2023 року є законною та обґрунтованою, а отже, апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 28 листопада 2023 року, якою, зокрема, ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 26 січня 2024 року включно, без визначення розміру застави, - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

_____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3