Провадження 1-в/193/27/24
У Х В А Л А

іменем України

22 березня 2024 року Софіївський районний суд Дніпропетровської області

у складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю: прокурора ОСОБА_3 ,

представника виправної колонії ОСОБА_4 (в режимі відеоконференції),

засудженого ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в сел. Софіївка Криворізького району Дніпропетровської області клопотання засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання,

В С Т А Н О В И В:

03 січня 2024 року на адресу Софіївського районного суду надійшло клопотання від засудженого ОСОБА_5 , який наразі відбуває покарання у виді позбавлення волі в Державній установі «Софіївська виправна колонія (№ 45)» (надалі Софіївська ВК-45), згідно якого останній просив застосувати відносно нього умовно-дострокове звільнення від подальшого відбування покарання.

Засуджений під час судового розгляду справи своє клопотання підтримав та просив його задовольнити, пояснив, що відколи він прибув до Софївської ВК-45, то постійно працює у швейному цеху. Вважає, що досяг мети свого виправлення, оскільки має добру поведінку та сумлінно ставиться до своєї праці. Має стійкі наміри повернутися до правослухняної поведінки у суспільстві. З рідні у нього залишилася лише рідна доросла сестра, яка проживає зі своєю власною сім`єю у АДРЕСА_1 , проте яка не особливо бажає з ним спілкуватися. Однак, окрім неї йому більше немає до кого повертатися проживати після звільнення.

Представник виправної колонії ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснив, що засуджений ОСОБА_5 справді безоплатно працює у швейному цеху, свої обов`язки виконує добре, зауважень до його роботи не має. Має 3 заохочення, стягнень не має. Своєї позиції щодо долі клопотання засудженого не висловив, залишив його на розсуд суду.

Прокурор ОСОБА_3 заперечувала проти задоволення даного клопотання засудженого ОСОБА_5 , вважає, що останній не досяг мети виправлення, тому ще потребує стороннього нагляду в умовах ізоляції.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 81 КК України, до осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Особу може бути умовно-достроково звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Сумлінна поведінка полягає у зразковому дотриманні вимог режиму, участі у самодіяльних організаціях засуджених, беззаперечному виконанні законних вказівок і розпоряджень адміністрації органів кримінально-виконавчої системи, відсутності порушень дисципліни, товариському ставленні до інших засуджених. Це поведінка, на яку повинні орієнтуватися інші особи, які відбувають покарання.

Згідно п. 2 ч. 3 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний тяжкий злочин.

Виходячи із вимог ст. 81 КК України, при застосуванні умовно-дострокового звільнення від відбування покарання суди повинні враховувати поведінку засудженого за весь період відбування ним покарання, а також дані про його попередні судимості.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 засуджений за вироком Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 03.08.2020 за ч. 3 ст. 246КК України до 3 років позбавлення волі та звільнено від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України з прибуванням строком на 2 роки та покладанням обов`язків на цей строк згідно ст. 76 КК України.

Проте через невиконання засудженим ОСОБА_5 покладених на нього обов`язків, за ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 11.08.2021 випробувальний строк скасовано, а засудженого направлено для реального відбуття покарання згідно вищевказаного вироку суду.

Початок строку: 16.11.2021. Кінець строку: 16.11.2024.

Станом на 22.03.2024 засуджений відбув, визначені п. 2 ч. 3 ст. 81 КК України 2/3 призначеного судом строку покарання (2 роки). Невідбута частина покарання складає 7 місяців і 25 днів позбавлення волі.

При вирішенні даного питання судом враховані положення Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.02.2002 № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» в якій передбачено, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливі лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність: при умовно-достроковому звільненні від відбування покарання - того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення (ч. 2 ст. 81 КК).

Згідно вимог чинного законодавства, яке регламентує порядок застосування умовно-дострокового звільнення, даному звільненню підлягають ті засуджені, які протягом всього часу довели своє виправлення і для цього дані беруться в їх сукупності.

Відповідно до характеристики, затвердженої начальником Софіївської ВК-45 15.01.2024, засуджений за час відбування покарання у цій виправній колоній характеризується позитивно. До дисциплінарної відповідальності не притягувався, має 3 заохочення, отримані ним у вигляді подяк за добру поведінку та сумлінне ставлення до праці. Стягнень не має.

У взаємовідносинах з іншими за засудженими не конфліктний. У стосунках з персоналом установи виконання покарань випадків не тактовної поведінки не допускає.

Спальне місце та при ліжкову тумбочку утримує у чистоті та порядку, має охайний зовнішній вигляд.

За станом здоров`я є працездатним, за власної ініціативи безоплатно виконує роботи у швейному цеху установи. Дбайливо ставиться до майна та предметів якими користується. Дотримується правил пожежної безпеки та безпеки праці. Роботи із самообслуговування та благоустрою установи виконує згідно графіка, до їх виконання ставиться сумлінно.

Заходи виховного впливу відвідує регулярно, проявляє у них належну соціально-корисну активність.

У період з 22.12.2021 по 13.12.2023 перебував на обліку як схильний до самогубства.

Підтримує соціально зв`язки з рідним дядьком ОСОБА_6 , який має кримінальне минуле та рідною сестрою ОСОБА_7 . Також зазначено, що ОСОБА_5 до свого засудження підтримував зв`язки з особами з криміногенного середовища і після звільнення бажає продовжити ці зв`язки.

За вироком суду має невідшкодовані процесуальні витрати у розмірі 1256,08 грн. В цілому до установи надійшли 4 виконавчі листи на загальну суму 3454,80 грн., заборгованість за якими засудженим не погашена.

Одночасно, з матеріалів подання та особової справи засудженого ОСОБА_5 вбачається, що окрім згаданої вище судимості, за якою він наразі відбуває покарання, останній також ще до цього 5 разів засуджувався за вчинення інших умисних корисливих злочинів, зокрема проти власності, у тому числі тяжких, з яких тричі відбував покарання у виді позбавлення волі, які відбував реально.

При цьому варто зауважити, що до засудженого двічі застосовувалося звільнення від відбування покарання з випробуванням (03.06.2005 та 04.11.2014), а також тричі до нього вже застосовувалося умовно-дострокове звільнення від відбування покарання (16.10.2007, 25.08.2011 та 07.03.2017). Кожне з покарань, що призначалося засудженому завжди закінчувалося або його звільненням з випробуванням або умовно-достроковим звільненням. Відбуття всіх трьох попередніх своїх реальних покарань завжди завершувалося його умовно-достроковим звільненням.

Варто зауважити, що теперішнє покарання засуджений відбуває саме через невиконання ним вимог його звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відтак, судами, під час призначення ОСОБА_5 попередніх покарань, вже достатньо застосовувалися законодавчо встановлені «стимулювання» засудженого до виправлення його поведінки та припинення протиправних діянь, проте останній на шлях виправлення не ставав і після звільнень з вказаних підстав завжди повертався до вчинення нових умисних злочинів, у тому числі у період іспитового строку та умовно-дострокового звільнення, за такого суд знаходить засудженого особою, яка схильна до скоєння кримінальних правопорушень, а тому є достатні підстави вважати, що відбуті ним покарання до цього часу ніколи не досягали мети, визначеної ст. 50 КК України.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, яку визнано винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Примус, що забезпечується силою державної влади в межах закону, є ефективним засобом забезпечення виконання кожною особою конституційного обов`язку неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незважаючи на великі потенційні можливості, примус є не головним, а крайнім засобом боротьби зі злочинністю. Сила примусу, що міститься в санкції кримінально-правової норми Особливої частини КК України, має бути необхідною і достатньою для реалізації завдань, визначених у ст. 1 КК України.

Ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а й від спроможності правоохоронної системи не допустити безкарності злочинних діянь. Саме безкарність є тим ґрунтом, на якому формується і поширюється правова байдужість у суспільстві.

Також не слід залишати поза увагою такий елемент верховенства права як справедливість. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

Слід зауважити, що дотримання порядку та умов відбування покарання, а також, добросовісна поведінка засудженого під час відбування покарання відповідно до ст. 9 КВК України є обов`язком засудженого, відтак наявність заохочень, на переконання суду, ще не свідчить про безумовне виправлення ОСОБА_5 .

Також, з матеріалів провадження вбачається, що за вироком суду засудженому присуджено для стягнення процесуальні витрати на суму 1256,08 грн., а також надійшли виконавчі листи про стягнення з засудженого у рахунок відшкодування завданих ним збитків, які видані за результатами задоволення цивільного позову у порядку цивільного судочинства. Проте названу шкоду та процесуальні витрати засуджений навіть не намагався відшкодувати.

Крім того, у матеріалах справи мається комісійний висновок від 11.01.2024 щодо ступеня виправлення засудженого ОСОБА_5 згідно якого із урахуванням аналізу критеріїв оцінки виправлення засудженого, характеристики під час відбування покарання, психологічної характеристики засудженого, підсумкової оцінки ризиків вчинення повторного кримінального правопорушення та результатів індивідуальної програми соціально-виховної роботи, засуджений набрав лише 56 балів з мінімально необхідних 65, тому вважається таким, що не став на шлях виправлення (не довів свого виправлення).

Дослідивши оцінку ризиків вчинення повторного кримінального правопорушення, який визначений згідно вищевказаного висновку адміністрацією виправної колонії як середній, після аналізу відомостей про особу засудженого, яка також міститься в особовій справі, його поведінку у сукупності фактичних обставин відбування ним покарання не може беззаперечно вважати, що засуджений має стабільну та постійну позитивну поведінку, та вважає, що процес виправлення засудженого не досяг тієї стадії, на якій відбування засудженим покарання у виді позбавлення волі перестає бути доцільним і до нього може бути застосовано умовно-дострокове звільнення від подальшого відбування покарання.

Відтак, беручи до уваги, що ОСОБА_5 за вироком суду хоч і відбув більше ніж 2/3 частини строку призначеного покарання, водночас, вивчивши відомості про особу засудженого, його поведінку протягом всього строку відбування покарання та з огляду на численні його судимості і не бажання його, як з`ясувалося, повернутися після попередніх своїх ув`язнень до правослухняної поведінки та наголошуючи, що умовно-дострокове звільнення застосовується в кожному конкретному випадку індивідуально з урахуванням усіх даних в сукупності, і є правом, а не обов`язком суду, суд вважає, що у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про його умовно-дострокове звільнення слід відмовити.

Керуючись ст. 81 КК України, ч. 2 ст. 376, ст. 537, 539 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

Клопотання засудженого ОСОБА_5 про його умовно-дострокове звільнення, - залишити без задоволення.

На ухвалу суду протягом семи днів з дня її оголошення прокурор, захисник можуть подати апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду через Софіївський районний суд Дніпропетровської області, а засуджений, який перебуває у місцях позбавлення волі, у той же строк і порядок, але з дня отримання повного тексту цієї ухвали.

У зв`язку з неявкою усіх учасників судового провадження, фіксація оголошення повного тексту цієї ухвали 26.03.2024 звукозаписувальними технічними пристроями не здійснювалася.

Суддя ОСОБА_1