Справа № 715/2443/23
Провадження № 1-кп/715/188/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.12.2023 смт. Глибока

Глибоцький районний суд Чернівецької області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

секретар судового засідання ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0002873 за обвинувальним актом по обвинуваченню ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, румунки по національності, уродженки та жительки АДРЕСА_1 , одруженої, із вищою освітою, працюючої психологом в Карапчівській ЗДО, раніше не судимої, у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_5 достовірно знаючи, що Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України № 2102-ІХ введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, у зв`язку з чим почали діяти обмеження на виїзд за кордон чоловіків віком від 18 до 60 років, діючи умисно, вчинив злочин, пов`язаний із незаконним переправленням осіб через державний кордон України.

ОСОБА_5 , діючи умисно, протиправно, за попередньою змовою із особами, матеріали щодо яких виділено в окреме провадження та іншими невстановленими особами, відносно яких матеріали виділено в окреме провадження, з метою незаконного переправлення осіб через державний кордон України, з корисливих мотивів, сприяла незаконному переправленні через державний кордон України громадян України, а саме: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Разом з тим, встановлено, що ОСОБА_5 , реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на сприяння незаконного переправлення осіб через державний кордон України, з корисливих мотивів, за попередньою змовою із особами, матеріали щодо яких виділено в окреме провадження та іншими невстановленими особами в період часу з 22 листопада 2022 року по 26 листопада 2022 року підшукали вищезазначених громадян України, які бажали незаконно перетнути державний кордон України.

При цьому, 26.11.2022 року приблизно о 08:30 год. ОСОБА_5 , використовуючи транспортний засіб марки «Фольксваген Гольф», державний номерний знак НОМЕР_1 , прибула до обумовленого місця, а саме, до приміщення невстановленого готелю у м. Чернівці, звідки забрала ОСОБА_6 , з яким попередньо було узгоджене місце та час зустрічі. В подальшому цього ж дня близько 09:00 год. ОСОБА_5 на тому ж транспортному засобі приїхала до АЗС «Amic Energy», за адресою: с. Коровія, вул. Головна, 9, Чернівецького району, звідки забрала іншого чоловіка, а саме ОСОБА_7 , з яким також попередньо було узгоджено час та місце зустрічі. При цьому, ОСОБА_7 , перебуваючи у транспортному засобі марки «Фольксваген Гольф», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_5 , надав останній заздалегідь визначену суму грошових коштів у розмірі 3000 доларів США за сприяння незаконному переправленню через державний кордон України. У подальшому ОСОБА_5 на вказаному вище транспортному засобі привезла ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до с. Сучевени Чернівецького району, де зупинилась на одній із вулиць у даному населеному пункті, та надала вказівку останнім пересісти у транспортний засіб марки «Фольксваген» срібного кольору, реєстраційний номер якого не встановлено, під керуванням особи, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження. Проїхавши певну відстань, особа, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, зупинився, та до даного автомобіля підсів невстановлений чоловік, який також мав намір незаконно перетнути державний кордон України. В подальшому, особа матеріали справи відносно якої виділено в окреме провадження на вказаному транспортному засобі привіз вказаних трьох осіб, до транспортного засобу типу «джип» білого кольору, реєстраційний номер якого не встановлено, під керуванням невстановленої особи чоловічої статі, і надав вказівку даним чоловікам пересісти до даного транспортного засобу.

Після чого, особа матеріали справи відносно якої виділено в окреме провадження, за попередньою змовою групою осіб із ОСОБА_5 , та іншою особою, матеріали справи відносно якої виділено в окреме провадження та іншими невстановленими особами, діючи відповідно до узгодженого плану, використовуючи транспортний засіб марки «Опель» сірого кольору, реєстраційний номер якого не встановлено, прибув до обумовленого місця, а саме, до центру смт. Глибока Чернівецького району Чернівецької області, звідки забрав ОСОБА_8 , з яким попередньо було узгоджене місце та час зустрічі, та який в свою чергу передав першій особі, матеріали справи відносно якої виділено в окреме провадження заздалегідь визначену суму грошових коштів у розмірі 5000 доларів США за організацію його незаконного переправлення через державний кордон України. Надалі, особа матеріали справи відносно якої виділено в окреме провадження відвіз ОСОБА_8 до с. Сучевени Чернівецького району Чернівецької області, де надав вказівку пересісти у транспортний засіб марки «ВАЗ Пріора» чорного кольору, реєстраційний номер якого не встановлено, під керуванням іншої особи, матеріали справи відносно якої виділено в окреме провадження. Через 15-20 хв. до вказаного місця приїхав транспортний засіб типу «джип», білого кольору, реєстраційний номер якого не встановлено, за кермом якого був невідомий чоловік, на обличчі якого була одягнена маска «балаклава», в салоні якого вже знаходились ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та інший невстановлений чоловік, який також мав намір незаконно перетнути державний кордон України. В цей час друга особа, матеріали справи відносно якої виділено в окреме провадження надав вказівку ОСОБА_8 пересісти до даного транспортного засобу. Після чого, водій транспортного засобу типу «джип», привіз ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та іншого чоловіка, який також мав намір незаконно перетнути державний кордон України, до лісового масиву, де зупинився та надав вказівку всім пасажирам вийти з автомобіля і залишитись чекати його там, після чого поїхав у невідомому напрямку.

Пізніше, приблизно через 2 год. до вказаного місця прийшов водій автомобіля типу «джип» та інша невідома особа чоловічої статі, на обличчі якого також була одягнена маска «балаклава», які провели інструктаж та під їхнім керуванням пішки провели ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та іншу особу до лінії розмежування державного кордону України та Республіки Румунія, з метою подальшого його незаконного перетину.

Цього ж дня, 26 листопада 2022 року, біля 17 год. 45 хв. ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 затримано прикордонним нарядом відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_5 » ІНФОРМАЦІЯ_6 на відстані 20 метрів від державного кордону України в адміністративних межах с. Біла Криниця Чернівецького району Чернівецької області у напрямку 808 прикордонного знаку.

В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_5 свою вину у вчиненому визнала, щиро каялася у вчиненому та просила суд суворо не карати.

За згодою учасників судового процесу, згідно ч. 3 ст. 349 КПК України, судом було визнано недоцільним дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які ніким не оспорювались. Обвинувачена правильно розуміє фактичні обставини справи, що підтверджується її показаннями, сумнівів у добровільності та істинності її позиції немає, а тому суд, згідно вимог ч. 2 ст.349 КПК України, обмежив дослідження фактичних обставин справи допитом обвинуваченого, оголошенням письмових доказів, наданих прокурором, щодо речових доказів, судових витрат та характеризуючих матеріалів щодо обвинуваченої.

Суд вважає доведеним, що викладене в обвинуваченні діяння мало місце і містить склад злочину. Встановлено, що в діях обвинуваченої ОСОБА_5 є склад злочину передбачений ч. 3 ст. 332 КК України, а саме сприяння незаконному переправленню осіб через державний кордон України шляхом надання вказівок та засобів, вчинене щодо кількох осіб, за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів.

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму ВСУ №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 року (справа №148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 року (справа №760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 року (справа №756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду, як вже було зазначено вище, визнаються і Європейським судом з прав людини.

Верховний Суд зауважив, що ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

При призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_5 , суд, у відповідності до ст.65 КК України, враховує обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинувачену та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обвинувачена ОСОБА_5 вчинила кримінальне правопорушення, яке згідно ст.12 КК України відноситься до тяжкого злочину.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченій ОСОБА_5 відповідно до ст. 66 КК України є вчинення кримінального правопорушення жінкою в стані вагітності, щире розкаяння, активне сприяння у розкритті злочину, а також повне та беззастережне визнання вини.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченій ОСОБА_5 , відповідно до ст.67 КК України, не встановлено.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року у справі № 1-33/2004 покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного; покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Правова держава, вважаючи покарання передусім виправним та превентивним засобом, має використовувати не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи. Обмеження конституційних прав обвинуваченого повинно відповідати принципу пропорційності: інтереси забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та безпеки тощо можуть виправдати правові обмеження прав і свобод тільки в разі адекватності соціально обумовленим цілям.

Санкцією частини 3 статті 332 КК України визначено, що за дії, які передбачені в диспозиції вказаної статті, передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дев`яти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років з конфіскацією майна.

Відповідно до частини 1 статті 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Приписи статті 69 КК України про призначення винній особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є спеціальними і застосовуються у виключних випадках. Підставами для застосування цієї статті є встановлення не лише наявності кількох пом`якшуючих обставин, а й того факту, що їх наявність істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Відповідно до висновку Верховного суду від 27.04.2021 року у справі №712/4384/20, однією з обов`язкових умов для застосування до винної особи положень ст.69 КК України є наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання. Суди зобов`язані встановити не лише наявність, а й обґрунтувати, яким чином такі пом`якшуючі обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 року (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

Тобто для застосування судом положень статті 69 КК України повинні бути встановлені виключні обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим.

Такий висновок зробив Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду в постанові від 27.04.2021 (справа № 712/4384/20, провадження №51-548км21).

Враховуючи те, що обвинувачена ОСОБА_5 під час кримінального провадження розповідала про обставини, які повністю викривають її у вчиненому злочині, добровільно, своєю активною поведінкою сприяла розкриттю кримінального правопорушення та з`ясуванню обставин його вчинення, у скоєному щиро розкаялася, дала критичну оцінку своїм злочинним діям, виказала готовність нести кримінальну відповідальність, вчинила злочин, перебуваючи у стані вагітності, внаслідок вчиненого злочину тяжких наслідків не настало, враховуючи обставини справи, а також особу обвинувачену, яка вперше притягуються до кримінальної відповідальності, характеризується позитивно, має постійне місце проживання, не перебуває на спеціальному обліку у лікарів нарколога та психіатра, має на утриманні двох малолітніх дітей, у тому числі новонароджену дитину, перенесла важкі пологи, а тому суд приходить до висновку, що призначення обвинуваченій мінімального покарання в межах санкції ч.3 ст.332 КК України є надмірним, у зв`язку з чим, при призначенні покарання суд вважає необхідним застосувати положення ч.1 ст.69 КК України і призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу у виді позбавлення волі.

Дане покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним і пропорційним.

Таким чином, призначення обвинуваченій ОСОБА_5 основного покарання із застосуванням положення ст. 69 КК України, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, і повністю відповідає вимогам статей 65 - 67 КК України.

На підставі викладеного, враховуючи обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а також враховуючи особу обвинуваченої, ОСОБА_5 слід призначити покарання у виді позбавлення волі в межах, встановлених ст. 63 КК України. Враховуючи обставини кримінального правопорушення і особу обвинуваченої, суд вважає, що такий вид покарання буде достатній для виправлення ОСОБА_5 та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 КК України у разі призначення покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі вагітним жінкам, або жінкам, які мають дітей віком до семи років, крім засуджених до позбавлення волі на строк більше п`яти років за тяжкі і особливо тяжкі злочини, суд може звільнити таких засуджених від відбування як основного, так і додаткового покарання з встановленням іспитового строку.

Про право суду звільнити таких жінок від відбування покарання з випробуванням як на підставі ст. 75 КК України, так і на підставі ст. 79 КК України, свідчить і судова практика, зокрема, про це йдеться у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року.

Враховуючи, що обвинувачена має дитину віком до семи років, тому суд вважає можливим застосувати до обвинуваченої положення ст. 79 КК України, і звільнити її від відбування покарання з випробуванням, якщо вона протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на неї обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, надавши при цьому можливість обвинуваченій стати на шлях виправлення.

Крім того, суд зважає і на критичне ставлення ОСОБА_5 до вчиненого, усвідомлення своєї провини і засудження своєї протиправної поведінки, яка свідчить про дійсне прагнення стати на шлях виправлення і перевиховання.

Також, на думку суду, призначена міра покарання надасть можливість обвинуваченій сформувати у своїй свідомості уявлення про неминучість настання відповідальності за можливі вчинені нею протиправні діяння у майбутньому, що буде своєю чергою достатньою превентивною мірою, відповідатиме тяжкості вчиненого правопорушення, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав особи.

Відповідно до вимог ст. 77 КК України додаткове покарання у виді конфіскації майна не може бути застосовано до осіб у разі звільнення їх від відбування покарання з випробуванням, тому відсутні правові підстави для його застосування відносно ОСОБА_5 .

Щодо додаткового покарання передбаченого ч.3 ст.332 КК України - позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю, суд констатує наступне.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», відповідно до ст.55 КК України позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю застосовується як додаткове покарання лише в тих випадках, коли вчинення злочину було пов`язане з посадою обвинуваченого або із зайняттям ним певною діяльністю.

Якщо додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю за санкцією статті (санкцією частини статті) є обов`язковим, то воно застосовується лише до тих осіб, які обіймали посади чи займалися діяльністю, з якими було пов`язано вчинення злочину. До інших осіб, не пов`язаного з їх діяльністю чи займаною посадою, додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю не застосовується.

Виходячи з вищенаведеного, враховуючи, що обвинувачена ОСОБА_5 , на час вчинення злочину і по теперішній час працює психологом в Карапчівській ЗДО, вчинення нею злочину не було пов`язане з її посадою або із заняттям нею певною діяльністю, тому додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю до останньої не слід застосовувати.

Долю речових доказів слід вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 349, 368, 371, 374 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

ОСОБА_9 визнати винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.332 КК України і призначити їй міру покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 79 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбуття покарання з випробуванням, якщо вона протягом трирічного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_9 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи.

Роз`яснити ОСОБА_10 , що відповідно до ч. 5 ст. 79 КК України у разі, коли звільнена від відбування покарання з випробуванням жінка відмовилася від дитини, передала її в дитячий будинок, зникла з місця проживання, ухиляється від виховання дитини, догляду за нею, не виконує покладених на неї судом обов`язків або систематично вчинює правопорушення, що потягли за собою адміністративні стягнення і свідчать про її небажання стати на шлях виправлення, суд за поданням контролюючого органу направляє засуджену для відбування покарання згідно з вироком суду.

Речові докази: транспортний засіб марки «Фольксваген Гольф», державний номерний знак НОМЕР_1 та свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу НОМЕР_2 , мобільний телефон «iPhone» із сім-картою «Vodafone»: НОМЕР_3 , IMEI1: НОМЕР_4 , IMEI2: НОМЕР_5 , що вилучений під час обшуку - повернути власнику.

Скасувати арешт, що накладений на транспортний засіб марки «Фольксваген Гольф», державний номерний знак НОМЕР_1 і свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу НОМЕР_2 ухвалою слідчого судді Глибоцького районного суду Чернівецької області від 22 травня 2023 року та на транспортний засіб марки «Прагматек А6-4621», державний номерний знак НОМЕР_6 , що накладений ухвалою слідчого судді Глибоцького районного суду Чернівецької області від 28 червня 2023 року.

На вирок суду може бути подано апеляцію до Чернівецького апеляційного суд через Глибоцький районний суд Чернівецької області на протязі 30-ти діб з дня його проголошення всіма учасниками процесу.

Суддя: