МИКОЛАЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 469/206/24
Провадження № 1-кп/945/474/24
УХВАЛА

Іменем України

16 лютого 2024 року м.Миколаїв

Миколаївський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

під час розгляду у відкритому підготовчому судовому засіданні у приміщенні Миколаївського районного суду Миколаївської області в м.Миколаєві кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.185 КК України,

встановив:

14.02.2024 року з Миколаївського апеляційного суду до Миколаївського районного суду Миколаївської області в порядку, визначеному п.2 ч.1 ст.34 КПК України, надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.185 КК України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.02.2024 року вказане кримінальне провадження розподілено та 16.02.2024 року передано головуючому судді ОСОБА_1 .

Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 16.02.2024 року на підставі обвинувального акта у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.185 КК України призначене підготовче судове засідання.

16.02.2024 року на адресу суду надійшло клопотання начальника Березанського відділу Миколаївської окружної прокуратури ОСОБА_6 про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 терміном на 60 діб. В обґрунтування заявленого клопотання прокурор посилався на існування ризиків, передбачених п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України.

В підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 підтримав заявлене клопотання та просив суд задовольнити його у повному обсязі.

Обвинувачений ОСОБА_4 заперечував щодо задоволення клопотання прокурора.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечувала щодо продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та просила суд обрати відносно ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді нічного домашнього арешту.

Дослідивши клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та клопотання захисника обвинуваченого про зміну запобіжного заходу, заслухавши учасників процесу, суд дійшов наступного.

Ухвалою Березанського районного суду Миколаївської області від 24.01.2024 року відносно ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 21.02.2024 року.

Згідно з ч.1, п.4 ч.2 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України, і може бути застосований до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Відповідно до положень ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є, зокрема, забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та запобігання спробам, у тому числі: згідно з п.1 ст.177 КПК України переховуватися від суду; згідно з п.5 ч.1 ст.177 КПК України вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

При вирішенні питання про необхідність ув`язнення особи вагомою підставою є ризик переховування цієї особи від правосуддя та перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином. При цьому переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують.

Судом встановлено, що відносно обвинуваченого ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 21 лютого 2024 року.

Згідно з ч.1, п.4 ч.2 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України, і може бути застосований до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Відповідно до положеньст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Зокрема, згідно з ч.1 ст.178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: відповідно до п.2 ч.1 ст.178 КПК України тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується; відповідно до п.4 ч.1 ст.178 КПК України міцність соціальних зв`язків; відповідно до п.6 ч.1 ст.178 КПК України репутацію обвинуваченого.

Обґрунтовуючи клопотання прокурор посилається на продовження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі Галь проти України, заява №6759/11 від 16 квітня 2015 року суд наголошує на тому, що стаття 5 Конвенції гарантує основоположне право на свободу та недоторканність, яке є найважливішим у «демократичному суспільстві» у розумінні Конвенції. Кожен має право на захист цього права, що означає заборону позбавлення свободи або заборону продовження позбавлення свободи, за винятком випадків, передбачених пунктом 1 статті 5 Конвенції. Цей перелік винятків, передбачений вищезазначеним положенням, є вичерпним і лише вузьке їх тлумачення відповідає цілям вказаного положення, а саме гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи (див. рішення у справі «Хайредінов проти України» (Khayredinov v. Ukraine), заява № 38717/04, п.26, від 14 жовтня 2010 року, з подальшими посиланнями). Жодне свавільне тримання під вартою не може відповідати пункту 1 статті 5 Конвенції, поняття «свавільність» у цьому контексті є ширшим, ніж невідповідність законодавству. Як наслідок, законне позбавлення свободи за національним законодавством все рівно може бути свавільним і, таким чином порушувати Конвенцію, особливо коли з боку державних органів мали місце недобросовісність або введення в оману (див. вищенаведене рішення у справі «Моорен проти Німеччини» (Mooren v. Germany), пп.72, 77 і 78, з подальшими посиланнями) або коли таке позбавлення свободи не було необхідним за конкретних обставин (див. рішення у справі «Нештяк проти Словаччини» (Nestak v. Slovakia), заява № 65559/01, п.74, від 27 лютого 2007 року).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Таран проти України від 17 жовтня 2013 року зазначено, що пункт 3 статті 5 Конвенції вимагає, що обґрунтування будь-якого строку тримання під вартою, незалежно від того, наскільки коротким він є, має бути переконливо продемонстроване владою. Аргументи «за» і «проти» звільнення, включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному провадженню у справі, не повинні оцінюватись абстрактно (in abstracto), але мають підтверджуватися фактичними даними. Ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання. Він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування можливості переховування обвинуваченим, або доведуть, що така можливість є настільки невеликою, що вона не може обґрунтовувати досудове ув`язнення (див. рішення від 4 жовтня 2005 року у справі «Бекчєв проти Молдови» (Becciev v. Moldova), заява № 9190/03, пункти 56 і 59, з подальшими посиланнями).

Крім того, у згаданому вище рішенні Європейського суду йдеться про те, що з плином часу продовжуване тримання заявника під вартою потребує більшого обґрунтування. При цьому, прокурором у клопотанні такого обґрунтування не наведено, жодних додаткових підстав щодо цього не зазначено, відповідних доказів суду не представлено.

Звертаючись до суду з клопотанням про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою прокуроро посилається на наявність ризиків, передбачених п.п.1, 5 ч.1 ст.177 КК України.

Розглядаючи клопотання начальника Березанського відділу Миколаївської окружної прокуратури ОСОБА_6 про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 , аналізуючи питання існування у клопотанні ризиків, суд дійшов до висновку про недоведеність їх існування з огляду на особу підозрюваного та його репутацію.

Обвинувачений ОСОБА_4 , хоча і вчинив тяжкий злочин, передбачений ч.4 ст.185 КК України, покарання за який передбачено у вигляді позбавлення волі до 8 років, однак силу ст.89 КК України раніше не судимий та має зареєстроване місце проживання.

Згідно з положеннями п.33-37 рішення Європейського суду з прав людини у справі Москаленко проти України, заява №37466/04 від 20 травня 2010 року, у своїх рішеннях про тримання заявника під вартою, органи державної влади додатково до обґрунтованої підозри щодо заявника посилалися в основному на три підстави: 1) тяжкість злочинів, у вчиненні яких він обвинувачувався; 2) суворість покарання, яке йому могло бути призначено і 3) необхідність забезпечити належний хід провадження, враховуючи ризик того, що заявник міг переховуватися від слідства і суду та примусити свідків давати неправдиві показання. Суд вважає, що обґрунтована підозра щодо вчинення заявником тяжкого злочину могла первісно виправдовувати його тримання під вартою. Необхідність забезпечити належний хід провадження (зокрема, для отримання показань свідків) також була достатньою підставою для первісного тримання заявника під вартою. Однак, з плином часу ці підстави ставали усе менш обґрунтованими. Тому Суд повинен встановити, чи були інші підстави, наведені судами, зокрема тяжкість імовірного покарання, ризик того, що заявник переховуватиметься від слідства і суду та примушуватиме свідків давати неправдиві показання, «достатніми» та «відповідними» (див. рішення у згаданій вище справі «Кудла проти Польщі»). Суд зазначає, що органи судової влади неодноразово посилалися на імовірність того, що до заявника може бути застосоване суворе покарання, враховуючи тяжкість злочинів, у скоєнні яких він обвинувачувався. У цьому контексті Суд нагадує, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Суд визнає, що, враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує. Однак, Суд неодноразово встановлював, що сама по собі тяжкість обвинувачення не може слугувати виправданням тривалих періодів тримання під вартою (див. рішення у справі «Ілійков проти Болгарії» (Іlijkov v. Bulgaria), заява № 33977/96, пункти 80-81, рішення від 26 липня 2001 року). Щодо ризику того, що заявник переховуватиметься від слідства і суду та примушуватиме свідків давати неправдиві показання Суд зазначає, що у своїх рішеннях про тримання заявника під вартою чи продовження тримання під вартою, органи державної влади не вказали жодних конкретних причин, на підставі яких вони дійшли такого висновку (див. Пункти 6 і 14 вище). Крім того, по мірі прогресу провадження та завершення збирання доказів ризик того, що заявник загрожуватиме певним свідкам також ставав усе меншим (див. згадане вище рішення у справі «Невмержицький проти України» (Nevmerzhitsky v. Ukraine), пункт 136).

Щодо ризику вчинення ОСОБА_4 іншого кримінального правопорушення, то суд вважає, що вказаний ризик хоча і зазначений прокурором, однак є неконкретним, недеталізованими та таким, що не підтверджуються матеріалами кримінального провадження, а отже достатніх доказів поза розумним сумнівом на підтвердження того, що вказаний ризик взагалі існує у підозрюваного ОСОБА_4 стороною обвинувачення суду не подано.

За результатами розгляду клопотання суд вбачає в діях обвинуваченого ОСОБА_4 ризик, визначений п.1 ч.1 ст.177 КПК України - переховуватися від суду.

Саме по собі існування ризику з боку обвинуваченого ОСОБА_4 переховуватися від суду не може бути співмірним із застосуванням запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до п.87 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бузаджи проти Молдови від 05 липня 2016 року, заява №23755/07, Європейський суд також підкреслює, що обґрунтування будь-якого строку тримання під вартою, яким би коротким він не був, має бути переконливо продемонстровано владою. Приймаючи рішення про те, чи слід звільнити особу або залишити його під вартою, влада зобов`язана розглянути альтернативні способи забезпечення явки в суд (ibid).

Згідно з положеннями ч.3 ст.176 КПК України слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 4 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Слідчий суддя, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою статті.

Якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Суд вважає, що докази та обставини, на які посилається прокурор у клопотанні про продовження строку запобіжного заходу не дають достатніх підстави вважати, що застосування виключно запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_4 і не зможе запобігти вищевказаним ризикам. А отже, у задоволенні клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слід відмовити, а клопотання захисника підозрюваного про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на нічний домашній арешт задовольнити частково, змінивши ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Крім того, частиною 5 статті 194 КПК України передбачено, що якщо під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, прокурор доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті, слідчий суддя, суд застосовує відповідний запобіжний захід, зобов`язує підозрюваного, обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого визначеного органу державної влади, а також виконувати один або кілька обов`язків, необхідність покладення яких була доведена прокурором, а саме:

1) прибувати до визначеної службової особи із встановленою періодичністю;

2) не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

3) повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

4) утримуватися від спілкування з будь-якою особою, визначеною слідчим суддею, судом, або спілкуватися з нею із дотриманням умов, визначених слідчим суддею, судом;

5) не відвідувати місця, визначені слідчим суддею або судом;

6) пройти курс лікування від наркотичної або алкогольної залежності;

7) докласти зусиль до пошуку роботи або до навчання;

8) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

9) носити електронний засіб контролю.

Враховуючи викладене, суд вважає, що на обвинуваченого ОСОБА_4 слід покласти такі обов`язки: прибувати за кожною вимогою до Миколаївського районного суду Миколаївської області; не залишати місце простійного проживання без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; утримуватися від спілкування зі свідками та потерпілим у даному кримінальному провадженні.

Відповідно до ч.6 ст.181, ч.1 ст.219 КПК України строк дії запобіжного заходу спливає 15 квітня 2024 року (включно).

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 177, 178, 179, 181, 183, 194, 196, 197, 205, 369, ч.1 ст.370 Кримінального процесуального кодексу України, суд, -

постановив:

У задоволенні клопотання начальника Березанського відділу Миколаївської окружної прокуратури ОСОБА_6 про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_4 , обвинувачено у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.185 КК України відмовити.

Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 задовольнити частково.

Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 на шістдесят діб до 15 квітня 2024 року (включно).

ОСОБА_4 звільнити з-під варти в залі судового засідання.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 такі обов`язки:

- прибувати за кожною вимогою до Миколаївського районного суду Миколаївської області;

- цілодобово, без дозволу суду, не залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

- утримуватися від спілкування з потерпілим та свідками у цьому кримінальному провадженні.

Строк дії ухвали відносно ОСОБА_4 закінчується 15 квітня 2024 року (включно).

Копію ухвали негайно направити органу Національної поліції, для виконання.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_4 , що відповідно до ч.5 ст.181 КПК України працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

Ухвала окремому оскарженню не підлягає. Заперечення проти цієї ухвали можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч.1 ст.392 КПК України.

Суддя ОСОБА_1

16.02.2024