Провадження №: 1-кп/755/20/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" листопада 2023 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі суду присяжних:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

судді ОСОБА_2 ,

присяжних: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

секретар судового засідання ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві об`єднане кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0004246 від 12 травня 2018 року та № 0000086 від 20 березня 2019 року за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Брест, Республіки Білорусь, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , громадянина Республіки Білорусь, у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190, п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 289 КК України,

за участю учасників судового провадження:

прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_10 ,

перекладача ОСОБА_11 ,

в с т а н о в и в:

у провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебувають об`єднані кримінальні провадження, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0004246 від 12 травня 2018 року та № 0000086 від 20 березня 2019 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190, п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 289 КК України.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15 червня 2020 року призначено судовий розгляд на підставі об`єднаного кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190, п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 289 КК України у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2023 року ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою до 10 грудня 2023 року включно.

Прокурор ОСОБА_8 у судовому засіданні заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки існують ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: можливість переховування від суду, незаконного впливу на потерпілих та свідків, вчинення нових кримінальних правопорушень.

Прокурор ОСОБА_9 підтримав клопотання та просив його задовольнити.

Захисник ОСОБА_10 заперечував щодо задоволення клопотання, просив суд врахувати стан здоров`я обвинуваченого, що він себе погано почуває, та зважаючи на це обрати запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.

Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав захисника у повному обсязі, зазначив, що погано себе почуває.

Вислухавши думку учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження, суд присяжних, керуючись принципом правової визначеності, відповідно до положень ст. 183, 331 КПК України, приходить до такого висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 28 КПК України, проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження - суд.

Згідно до ч. 4 цієї статті, кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи або щодо кримінального правопорушення, вчиненого стосовно малолітньої або неповнолітньої особи, має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Під час досудового розслідування відповідно до ст. 194 КПК України у разі вирішення питання застосування або продовження строку дії запобіжного заходу має бути встановлені такі складові - чи є обґрунтованою підозра; чи наявні достатні підстави вважати, що існує хоча б один з передбачених ст. 177 КПК ризиків, на які вказує прокурор; чи може запобігти існуючим ризикам застосування до підозрюваного менш суворого запобіжного заходу.

Отже, з метою вирішення питання продовження тримання обвинуваченого під вартою прокурор має довести існування ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого та неможливість запобігти цим ризикам шляхом застосування іншого, менш суворого запобіжного заходу.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Під обґрунтованою підозрою на стадії судового розгляду суд розуміє існування фактів та інформації, які здатні переконати неупередженого спостерігача в тому, що певна особа (група осіб) могла вчинити злочин, у такому випадку наявні докази об`єктивно пов`язують цю особу (групу осіб) із певним злочином. При цьому, критерій обґрунтованості підозри зовсім не вимагає того, щоб ці докази були достатніми для того, щоб визнати особу винуватою та забезпечити її засудження, але мають бути достатніми (вагомими) для того, щоб виправдати подальше існування заходів забезпечення судового розгляду.

Практикою Європейського суду з прав людини, яка у силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, сформульовані підстави, за наявності яких допускається безперервне тримання особи під вартою.

До цих підстав віднесені наявність ризику, що обвинувачений не з`явиться до суду; вчинить дії, які перешкоджають правосуддю; скоїть інше кримінальне правопорушення; стане причиною громадських заворушень.

Ризик переховування обвинуваченого від суду, крім суворості покарання, має оцінюватись також з урахуванням низки інших факторів, які можуть або підтвердити цей ризик, або ж продемонструвати, що він є наскільки незначним, що не виправдовує подальше ув`язнення особи.

Вказаний ризик підлягає врахуванню у світлі таких чинників, як характер людини, її моральні принципи, місце мешкання, робота, сімейні зв`язки та будь-які інші зв`язки з країною, у якій ведеться її переслідування.

Згідно з практикою ЄСПЛ серйозність звинувачень може примусити судові органи помістити обвинуваченого під варту з метою попередження спроб подальших правопорушень.

Однак необхідно, щоб цей ризик був очевидним, а захід таким, що відповідає обставинам справи, зокрема, минулому та особі обвинуваченого.

У контексті кримінального провадження ризиком неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого слід вважати таку поведінку цієї особи, настання якої характеризується високим ступенем ймовірності.

Щодо обґрунтованості ризиків неналежного виконання обвинуваченим ОСОБА_7 покладених на нього процесуальних обов`язків, то слід зазначити таке.

Суд присяжних враховує, що запобігання ризику переховування, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, обвинуваченого ОСОБА_7 від суду становить суспільний інтерес, який полягає в забезпеченні відправлення судочинства, а тому вважає такі дії цілком вірогідними з огляду на покарання, яке загрожує ОСОБА_7 , оскільки він обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190, п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 289 КК України, за найтяжчий із яких передбачена відповідальність у вигляді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічного позбавлення волі, з конфіскацією майна. Крім того, обвинувачений не зареєстрований на території України, є уродженцем та громадянином Республіки Білорусь, де знаходиться у міжнародному розшуку для арешту та подальшої екстрадиції до Республіки Білорусь для притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 209, ч. 3 ст. 209 КК Республіки Білорусь.

Так, згідно листа Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України від 23 березня 2019 року, у відповідь на запит ГУНП України у Київській області № 1070/109/14/02-19 від 23 березня 2019, повідомлено, що згідно з обліками Генерального секретаріату Інтерполу, станом на 23 березня 2019 року громадянин ОСОБА_12 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , значиться у міжнародному розшуку з метою арешту та подальшої екстрадиції до Білорусі для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 209, ч. 3 ст. 209 КК Білорусі - шахрайство. До листа долучено витяги з обліків Генерального секретаріату Інтерполу (т. 8 а.с. 98-103). Крім того, з копії постанови заступника Генерального прокурора про видачу особи (екстрадицію) від 24 липня 2019 року вбачається, що у провадженні Брестського міжрайонного відділу Слідчого комітету Республіки Білорусь перебуває кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_7 ( ОСОБА_13 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , до кримінальної відповідальності за скоєння злочинів, передбачених ч. 2 ст. 209, ч. 3 ст. 209 КК Республіки Білорусь. Органом досудового розслідування 24 грудня 2017 року винесено постанову про притягнення ОСОБА_7 як обвинуваченого у вчиненні вказаних злочинів. Постановою старшого слідчого відділу попереднього розслідування ОВС адміністрації Ленінського району м. Брест 02.06.2010 ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. У зв`язку з ухиленням від слідства 23.06.2010 його оголошено у розшук. До Генеральної прокуратури 03.05.2019 надійшов запит Генеральної прокуратури Республіки Білорусь про видачу ОСОБА_7 для притягнення до кримінальної відповідальності за вказані злочини. Оскільки станом на 24 липня 2019 року досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000086 за підозрою ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України та судовий розгляд кримінального провадження №0004246 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190 КК України, триває, наявні підстави для відстрочки його фактичної передачі до Республіки Білорусі, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 592 КПК України.

Однак, на переконання суду присяжних, ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого покарання, як зазначає у своєму клопотанні прокурор.

Хоча серйозність покарання є релевантною обставиною при оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти, тяжкість обвинувачення не може сама по собі служити виправданням тривалого попереднього ув`язнення особи («Ідалов проти Росії [ВП]» (Idalov v. Russia [GC]), § 145; «Гарицький проти Польщі» (Garycki v. Poland), § 47; «Храїді проти Німеччини» (Chraidi v. Germany), § 40; «Ілійков проти Болгарії» (Ilijkov v. Bulgaria), §§ 80-81).

Окрім цього, згідно із позицією ЄСПЛ, викладеною у рішенні по справі «Ilijkov v Bulgaria» від 26 червня 2001 року (§ 80, заява № 33977/96), за якою суворість можливого вироку є відповідним елементом в оцінці ризику ухилення, а погляд на серйозність обвинувачення проти заявника дає уповноваженим органам можливість обґрунтовано вважати, що такий початковий ризик був встановлений, та у рішенні по справі «Punzelt v. Czech Republic» від 25 квітня 2000 року (§ 76, заява № 31315/96), відповідно до якого при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання.

Разом з тим зазначена обставина має враховуватися крізь призму суб`єктивного сприйняття особою можливої загрози настання покарання за вчинення правопорушення, тобто фактично йдеться про ту потенційну загрозу, настання якої може спробувати уникнути обвинувачений. Саме тому, на думку суду, комплексний аналіз суворості можливого покарання має включати не тільки вид і міру санкції, передбаченої КК України, але й інші обставини негативного характеру для особи, яких вона може зазнати не тільки в результаті постановлення обвинувального вироку, але й під час самого розслідування.

Небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від тяжкості можливого покарання з точки зору самої санкції статті КК України, адже її треба визначати з урахуванням низки інших релевантних чинників, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її незначною, зокрема, треба враховувати характер особи, моральні якості, наявні кошти, зв`язки з державою, у якій його переслідували за законом, а також його контакти. В цьому ключі тяжкість є тільки релевантною обставиною в оцінці ризику того, що підозрюваний може втекти.

Відповідно, забезпечуючи таку оцінку, суд враховує, що обвинуваченому ОСОБА_7 висунуто обвинувачення у вчиненні зазначених кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190, п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 289 КК України, за найтяжчий із яких передбачена відповідальність у вигляді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічного позбавлення волі, з конфіскацією майна, що в поєднанні з даними про особу обвинуваченого з`ясованими судом, зокрема, характер, моральні якості, наявні кошти, зв`язки з державою, контакти, вказують на те, що в сукупності ці обставини дають підстави вважати, що серйозність покарання, в даному випадку, є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що він може втекти.

Також надаючи оцінку ризику незаконного впливу на свідків, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, обвинуваченого ОСОБА_7 , суд присяжних враховує, що згідно чинного законодавства, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, а тому ризик впливу існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Наразі, у зв`язку зі зміною складу суду, розгляд даного кримінального провадження починається спочатку. На даний час свідки в кримінальному провадженні не допитані, докази передбачені ст. 84 КПК України з боку обвинувачення та захисту не досліджені.

Водночас, оскільки судове провадження наразі не завершено, і, відповідно до ст. 94 КПК України, суд присяжних за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, має оцінити після завершення дослідження кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Щодо ризику знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення суд присяжних оцінки не надає, оскільки документи надані прокурором, вже долучені до матеріалів кримінальної справи.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого вчинити інше кримінальне правопорушення, суд присяжних вважає це цілком ймовірним, оскільки враховує ту обставину, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених, п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 289 КК України, а також кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, 2 ст. 190 КК України, за фактом 10 (десяти) епізодів, Крім того, ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2, 3 ст. 209 КК Республіки Білорусь (шахрайство).

При визначенні питання доцільності продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 суд бере до уваги, відповідно до ст. 178 КПК України, також і дані про його особу, а саме його вік та стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків, той факт, що він неодружений, до затримання працював, зареєстрований у м. Брест, Республіка Білорусь, має місце проживання у м. Києві (у родичів), майновий стан обвинуваченого, те, що він раніше не судимий, перебуває у розшуку Республіки Білорусь за підозрою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 209, ч. 3 ст. 209 КК Республіки Білорусь.

Дійсно, серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Проте, вважаємо, що такий ризик має бути явним в світлі обставин справи, біографії та характеристики обвинуваченого, наявності минулих судимостей.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ викладена у п. 60 рішення від 06 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК.

Обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням вимог п. 4 ст. 5 Конвенції (п. 85 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011).

Суд присяжних вважає, що обраний щодо обвинуваченого запобіжний захід відповідає не лише особі обвинуваченого, а і характеру та тяжкості діянь, які йому інкримінуються, не надає можливості перешкоджання інтересам правосуддя, зокрема, ухиленню обвинуваченого від суду, незаконного впливу на свідків та вчинення іншого кримінального правопорушення, тобто ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, є реальними та дійсними, а тому вони виключають на даний час можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на домашній арешт.

Запобіжний захід у вигляді домашнього арешту є недоцільним у даній справі, оскільки обвинувачений не має постійного місця проживання з яким у нього є зв`язок і де його можливо завжди знайти та де б він міг перебувати під домашнім арештом, крім того він ніде не працює та перебуває у розшуку Республіки Білорусь.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 254/2023 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 26.07.2023 № 451/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 27.07.2023 № 3275-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року строком на 90 діб.

Згідно Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-XII від 21 жовтня 1993 року, призову підлягають усі громадяни України, придатні до військової служби або ті, які перебувають в запасі (резервісти).

«Правила перетинання державного кордону громадянами України», затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 встановлюють обмеження виїзду у разі введення на території України воєнного стану для громадян України за виключенням окремої категорії осіб.

Враховуючи те, що ОСОБА_7 є громадянином Республіки Білорусь, а не України, дія воєнного стану на території України не впливає на неможливість його виїзду з території України.

А тому суд, аналізуючи підстави для зміни запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 , не знаходить підстав для задоволення клопотання його захисника. Щодо необґрунтованості ризиків прокурором у клопотанні, то суд надав їм оцінку вище в даній ухвалі.

Враховуючи зазначені обставини, суд приходить до висновку, що захисником не доведено ті обставини, які б свідчили про те, що заявлені ризики при обранні запобіжного заходу зменшились.

Відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні:

1) щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування;

2) щодо злочину, який спричинив загибель людини;

3) щодо особи, стосовно якої у цьому провадженні вже обирався запобіжний захід у вигляді застави, проте був порушений нею;

4) щодо злочину, передбаченого статтями 255-255-3 Кримінального кодексу України;

5) щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

Прецедентне право Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод сформулювало чотири базових причини для відмови у звільненні під заставу: а) ризик того, що підсудний не з`явиться в судове засідання; б) ризик того, що підсудний вживатиме заходів для запобігання відправленню правосуддя; в) вчинить інші правопорушення; г) стане причиною порушення громадського порядку («Бузаджи проти Республіки Молдова [ВП]» (Buzadji v. The Republic of Moldova [GC]), § 88; «Тирон проти Румунії» (Tiron v. Romania) § 37; «Смирнова проти Росії» (Smirnova v. Russia), § 59; «Пірузян проти Вірменії» (Piruzyan v. Armenia), § 94).

З огляду на зазначене, суд, вирішуючи ініційоване прокурором питання про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, бере до уваги тривалість перебування останнього під вартою, а саме з 23 березня 2019 року, тобто понад 4 роки, враховуючи положення КПК України, що через названі вище обставини, розгляд даного кримінального провадження розпочато спочатку.

Враховуючи тривале перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, при продовженні строку застосування запобіжного заходу до останнього, суд присяжних вважав за можливе визначити ОСОБА_7 , розмір застави, який здатний був забезпечити виконання ним процесуальних обов`язків.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Як визначено у п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Водночас згідно ч. 4 ст. 183 КПК України, розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Зважаючи на ті обставини, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190, п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 289 КК України, зокрема одне з яких є вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, враховуючи тяжкість злочину, обставини кримінального правопорушення, майновий та сімейний стан ОСОБА_7 , суд присяжних вважає, що визначений раніше розмір застави у розмірі1 400 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 3 757 600 грн 00 коп. не підлягає зменшенню.

Відтак, зважаючи на те, що 10 грудня 2023 року спливає строк дії застосованого до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд присяжних вважає за необхідне задовольнити клопотання прокурора та продовжити дію існуючого запобіжного заходу до 14 січня 2023 року включно та залишити без змін раніше визначений ОСОБА_7 розмір застави у розмірі1 400 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 3 757 600 грн 00 коп. з покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Керуючись ст. 177, 178, 183, 194, 331 КПК України, суд присяжних

п о с т а н о в и в:

клопотання прокурора відділу прокуратури Київської області ОСОБА_8 - задовольнити.

У задоволенні клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт обвинуваченому ОСОБА_7 - відмовити.

Продовжити строк тримання під вартою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до14 січня 2023 року включно.

Визначити ОСОБА_7 заставу в розмірі 1 400 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 3 757 600 (три мільйони сімсот п`ятдесят сім тисяч шістсот)грн 00 коп. у національній грошовій одиниці, яка може бути внесенаяк самим обвинуваченим, так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем) на депозитний рахунок Дніпровського районного суду м. Києва (Отримувач: ТУДСАУ в місті Києві, , МФО: 820172, Банк: Державна казначейська служба України м. Київ, р/р №UA1012089).

Ухвала діє 60 (шістдесят) днів та підлягає негайному виконанню після її проголошення.

Обвинувачений або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу у розмірі визначеному в ухвалі суду, протягом строку її дії.

У разі внесення застави, покласти на обвинуваченого ОСОБА_7 строком на 2 (два) місяці, обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України, а саме:

1) прибувати за викликом до Дніпровського районного суду міста Києва;

2) не відлучатись із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває без дозволу суду;

3) повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

4) утримуватись від спілкування з потерпілими та свідками у даному кримінальному провадженні;

5) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

6) носити електронний засіб контролю.

З моменту звільнення з-під варти, у зв`язку з внесенням застави, обвинувачений вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали - 17 год 45 хв 21 листопада 2023 року.

Головуюча суддя ОСОБА_1

Суддя ОСОБА_2

Присяжні: ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5