Справа № 152/73/24
В И Р О К

іменем України

24 січня 2024 року м. Шаргород

Справа №152/73/24

Провадження №1-кп/152/37/24

Шаргородський районний суд

Вінницької області

в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю:

секретаря судового

засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000010 03.01.2024 року, за обвинувальним актом від 11.01.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Шаргород Вінницької області, українця, громадянина України, особа якого встановлена за паспортом громадянина України НОМЕР_1 , виданим 29.09.2009 року Шаргородським РВ ГУМВС України у Вінницькій області, жителя АДРЕСА_1 , з вищою освітою, офіційно не працевлаштованого, одруженого, військовозобов`язаного, раніше не судимого, не є особою з інвалідністю, не є пенсіонером,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.369 КК України, та угоду про визнання винуватості від 11.01.2024 року, укладену між прокурором Шаргородського відділу Жмеринської окружної прокуратури ОСОБА_4 , якій надані повноваження прокурора у цьому кримінальному провадженні на підставі ст.37 КПК України, з однієї сторони та підозрюваним ОСОБА_3 з другої сторони, у присутності захисника адвоката ОСОБА_5 ,

з участю сторін кримінального

провадження

зі сторони обвинувачення:

прокурора Шаргородського

відділу Жмеринської

окружної прокуратури ОСОБА_4 ,

зі сторони захисту:

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,

встановив:

Обвинувачений ОСОБА_3 03.01.2024 року приблизно о 19 годині 23 хвилини, перебуваючи біля службового автомобіля поліції марки «Mitsubishi Outlander» з реєстраційним номером НОМЕР_2 , що знаходився поблизу магазину «Квітель» в м. Шаргород Жмеринського району Вінницької області, на вул. Героїв Майдану, 248, діючи з прямим умислом надання неправомірної вигоди службовій особі, переслідуючи мету уникнути відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки цих дій та бажаючи їх настання, висловив пропозицію про надання неправомірної вигоди у вигляді грошових коштів інспектору СРПП ВП №2 Жмеринського РВП ГУНП у Вінницькій області капітану поліції ОСОБА_6 та в подальшому надав останньому 200 доларів США, що, згідно з курсом НБУ, становить 7798 грн., за не притягнення його до адміністративної відповідальності, за наступних обставин.

Так, поліцейський СРПП ВП №2 Жмеринського РВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_7 та інспектор СРПП ВП №2 Жмеринського РВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_8 , які є службовими особами у розумінні п.1 примітки до ст.364 КК України, відповідно до дислокації сил та засобів ВП №2 Жмеринського РВП ГУНП у Вінницькій області, на службовому автомобілі поліції марки «Mitsubishi Outlander» з реєстраційним номером НОМЕР_2 здійснювали патрулювання по визначеному маршруту у м. Шаргород, Жмеринського району Вінницької області, в ході якого на вул. Героїв Майдану, поблизу будинку №248, згідно з вимогами ст.ст.31, 35 ЗУ «Про Національну поліцію», зупинили автомобіль марки «ВАЗ 2107» з державним номерним знаком НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_3 , котрий порушив Правила дорожнього руху, поводив себе підозріло, можливо, перебуваючи в стані сп`яніння, і під час перевірки документів у останнього було встановлено наявність ознак алкогольного сп`яніння, зокрема, запаху алкоголю з порожнини рота та порушення мови (нечіткість мови). В подальшому ОСОБА_3 заперечив факт перебування в стані сп`яніння та відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння, у зв`язку із чим вчинив адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП, внаслідок чого поліцейськими складено відносно нього протокол за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.

Після цього обвинувачений ОСОБА_3 , будучи в стані алкогольного сп`яніння та знаходячись біля службового автомобіля поліції «Mitsubishi Outlander» з реєстраційним номером НОМЕР_2 , 03.01.2024 року о приблизно о 19 годині 23 хвилини, розуміючи незаконність своїх дій, діючи з прямим умислом, з метою прийняття поліцейським незаконного рішення про не притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП, запропонував інспектору СРПП ВП №2 Жмеринського РВП ОСОБА_6 неправомірну вигоду у вигляді грошових коштів та в подальшому надав 200 доларів США у якості неправомірної вигоди, що, згідно з курсом НБУ, становить 7798 грн., які поклав між передніми сидіннями службового автомобіля поліції.

Органом досудового розслідування вірно кваліфіковано дії ОСОБА_3 за ч.1 ст.369 КК України, як пропозиція службовій особі надати їй неправомірну вигоду, а так само надання такої вигоди за невчинення службовою особою в інтересах того, хто пропонує та надає таку вигоду, будь-якої дії з використанням службового становища.

Таким чином, суд вважає доведеним, що обвинувачений ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.369 КК України, тобто пропозицію службовій особі надати їй неправомірну вигоду, а так само надання такої вигоди за невчинення службовою особою в інтересах того, хто пропонує та надає таку вигоду, будь-якої дії з використанням службового становища.

Під час проведення досудового розслідування 11.01.2024 року між прокурором у кримінальному провадженні прокурором Шаргородського відділу Жмеринської окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_4 та підозрюваним ОСОБА_3 у присутності захисника останнього адвоката ОСОБА_5 було укладено угоду про визнання винуватості у кримінальному провадженні №0000010, яка подана до суду разом із обвинувальним актом.

Так, судом встановлено, що означена угода про визнання винуватості, укладена 11.01.2024 року між прокурором Шаргородського відділу Жмеринської окружної прокуратури ОСОБА_4 , якій на підставі ст.37 КПК України надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні №0000010, та підозрюваним ОСОБА_3 в порядку, передбаченому ст.ст.468-470, 472 КПК України.

З означеної угоди про визнання винуватості від 11.01.2024 року вбачається, що її сторони прокурор ОСОБА_4 та підозрюваний ОСОБА_3 у присутності захисника адвоката ОСОБА_5 у кримінальному провадженні №0000010 дійшли згоди щодо формулювання обвинувачення; правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч.1 ст.369 КК України, яка ніким не оспорюється; ОСОБА_3 повністю беззастережно визнає свою винуватість у вчиненому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.1 ст.369 КК України, тобто у пропозиції службовій особі надати їй неправомірну вигоду, а так само надання такої вигоди за невчинення службовою особою в інтересах того, хто пропонує та надає таку вигоду, будь-якої дії з використанням службового становища; сторони угоди зазначили істотні для даного кримінального провадження обставини, зокрема, пом`якшуючі покарання ОСОБА_3 обставини його щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення і наявність обтяжуючої покарання обставини вчинення кримінального правопорушення особою, яка перебуває у стані алкогольного сп`яніння; відсутність обов`язку обвинуваченого щодо співпраці у викритті осіб, які вчинили кримінальні правопорушення; сторони угоди про визнання винуватості узгодили призначення покарання ОСОБА_3 за ч.1 ст.369 КК України у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень.

При цьому, при узгодженні покарання сторони угоди врахували, що відповідно до класифікації кримінальних правопорушень за ч.4 ст.12 КК України, кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.369 КК України, є нетяжким злочином, тому згідно з ч.4 ст.469 КПК України, в даному кримінальному провадженні може бути укладена угода про визнання винуватості.

В угоді зазначено, що її сторонам роз`яснені і зрозумілі наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені ст.473 КПК України, та наслідки її невиконання, передбачені ст.476 КПК України.

Прокурор ОСОБА_4 в підготовчому судовому засіданні, вважаючи, що при укладенні угоди про визнання винуватості дотримані вимоги КПК України і КК України, просила цю угоду затвердити і застосувати до обвинуваченого узгоджене в угоді покарання у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень.

Крім того, прокурор ОСОБА_4 просить суд вирішити питання щодо майна, на яке накладено арешт, та речових доказів, зокрема, компакт-диск із відеозаписами зберігати як речовий доказ при матеріалах цього кримінального провадження впродовж всього строку його зберігання, а грошові кошти в сумі 200 доларів США в порядку спеціальної конфіскації конфіскувати на користь держави.

В підготовчому судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 зазначив, що він був ініціатором укладення угоди про визнання винуватості і розуміє: надані йому законом права на справедливий судовий розгляд і наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості.

Також обвинувачений ОСОБА_3 в підготовчому судовому засіданні показав, що він розуміє характер пред`явленого обвинувачення за ч.1 ст.369 КК України, щодо якого він беззастережно та повністю визнає себе винуватим при обставинах, викладених в обвинувальному акті від 11.01.2024 року.

Так, обвинувачений ОСОБА_3 суду показав, що 03.01.2024 року приблизно о 19 годині він керував автомобілем «ВАЗ 2107» з державним номерним знаком НОМЕР_3 та проїздив по вул. Героїв Майдану в м. Шаргород, де був зупинений поліцейськими поблизу магазину «Квітель». Поліцейський підійшов до нього та попросив на перевірку посвідчення водія Під час спілкування поліцейський почув від нього запах спиртного та повідомив про наявність ознаки алкогольного сп`яніння, запропонував пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки чи в лікарні, але він відмовлявся. Для складання протоколу про адміністративне правопорушення поліцейський запросив його у службовий автомобіль, де він запропонував поліцейському неправомірну вигоду та надав її в сумі 200 доларів США, щоб відносно нього не було складено протоколу про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП. Він поклав належні йому грошові кошти в сумі 200 доларів США як неправомірну вигоду за нескладання щодо нього протоколу про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.130 КУпАП між передніми сидіннями поліцейського службового автомобіля та звернув увагу поліцейського на те, що передав неправомірну вигоду. У вчиненому він щиро розкаюється. Також, в ході досудового розслідування він активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення. Крім того, він не заперечує того факту, що на момент вчинення кримінального правопорушення перебував у стані алкогольного сп`яніння.

Також, ОСОБА_3 показав, що розуміє вид покарання, який буде до нього застосований у разі затвердження угоди судом та дав згоду на застосування узгодженого покарання у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян 17000 грн., заявив, що здатен реально виконати взяті на себе відповідно до угоди зобов`язання, зокрема, щодо беззастережного визнання вини, а також має змогу сплатити штраф.

ОСОБА_3 показав, що укладення угоди є добровільним, не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді, наполягає на затвердженні угоди про визнання винуватості.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_5 , вважаючи, що при укладенні угоди про визнання винуватості дотримані вимоги КПК України і КК України, просив цю угоду затвердити і застосувати до обвинуваченого узгоджене в угоді покарання у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян 17000 грн.

Вислухавши сторони угоди про визнання винуватості зі сторони обвинувачення прокурора ОСОБА_4 , зі сторони захисту обвинуваченого ОСОБА_3 і його захисника адвоката ОСОБА_5 , перевіривши угоду про визнання винуватості на відповідність вимогам чинного КПК України та КК України, суд прийшов до наступного.

Згідно із ч.ч.2, 4 ст.469 КПК України, угода про визнання винуватості може бути укладена за ініціативою прокурора або підозрюваного, обвинуваченого. Угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо, в тому числі, кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів (п.1 ч.4). Угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена щодо кримінальних проступків, злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, а також у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди.

Як вбачається із обвинувального акту та угоди про визнання винуватості, дії обвинуваченого ОСОБА_3 кваліфіковані за ч.1 ст.369 КК України, яка, відповідно до ст.12 КК України, є нетяжким злочином, від цього злочину потерпілих немає.

Укладення угоди про примирення або про визнання винуватості може ініціюватися в будь-який момент після повідомлення особі про підозру до виходу суду до нарадчої кімнати для ухвалення вироку (ч.5 ст.469 КПК України).

Розгляд щодо угоди проводиться судом під час підготовчого судового засідання за обов`язкової участі сторін угоди з повідомленням інших учасників судового провадження (ч.2 ст.474 КПК України).

Зміст угоди про визнання винуватості від 11.01.2024 року, укладеної між прокурором Шаргородського відділу Жмеринської окружної прокуратури ОСОБА_4 та підозрюваним ОСОБА_3 , відповідає вимогам, встановленим в ст.472 КПК України, так як містить усі необхідні реквізити.

Зокрема, у вказаній угоді зазначені: її сторони; формулювання обвинувачення та його правова кваліфікація із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; істотні для цього кримінального провадження обставини; беззастережне визнання підозрюваним своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення; відсутність обов`язків підозрюваного щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою; умови, згідно із якими сторони підтверджують, що в результаті кримінального правопорушення матеріальна шкода не заподіяна; узгоджене покарання та згода підозрюваного на призначення покарання у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян 17000 грн.; наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені статтею 473 КПК України; наслідки невиконання угоди, передбачені ст.476 КПК України. Угода містить зазначення дати укладення та скріплена підписами сторін.

Крім того, судом, шляхом проведення опитування сторін кримінального провадження, встановлено, що укладення угоди про визнання винуватості між сторонами є добровільним, не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Також, судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 цілком розуміє права, визначені п.1 ч.4 ст.474 КПК України; наслідки укладення та затвердження угоди; характер обвинувачення за ч.1 ст.369 КК України, щодо якого беззастережно визнає себе винуватим; розуміє узгоджене покарання та дає згоду на призначення узгодженого покарання.

Судом з`ясовано, що сторони угоди розуміють наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені ст.473 КПК України.

Таким чином, суд вважає, що укладена угода між прокурором Шаргородського відділу Жмеринської окружної прокуратури ОСОБА_4 та підозрюваним ОСОБА_3 в присутності захисника адвоката ОСОБА_5 , відповідає вимогам КПК України; дії ОСОБА_3 , що виразилися у пропозиції службовій особі надати їй неправомірну вигоду, а так само у наданні такої вигоди за невчинення службовою особою в інтересах того, хто пропонує та надає таку вигоду, будь-якої дії з використанням службового становища, вірно кваліфіковані за ч.1 ст.369 КК України; фактичні підстави для визнання винуватості обвинуваченим ОСОБА_3 наявні; узгоджене сторонами угоди покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним в ст.65 КК України, зокрема, ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_3 кримінального правопорушення, особі винного.

При цьому, суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_3 позитивно характеризується за місцем проживання, раніше до кримінальної відповідальності не притягався, щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, а також враховує наявність однієї обтяжуючої покарання обставини вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

Відтак, суд прийшов до висновку, що укладена між прокурором ОСОБА_4 та підозрюваним ОСОБА_3 угода про визнання винуватості підлягає затвердженню в підготовчому судовому засіданні, що відповідає положенням ч.2 ст.474 та п.1 ч.3 ст.314 КПК України.

При цьому, суд враховує обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого, зокрема, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину та обставину, яка обтяжує покарання останнього, та вважає, що покарання, узгоджене сторонами угоди про визнання винуватості, необхідне та достатнє для виправлення ОСОБА_3 і попередження нових кримінальних правопорушень.

Зазначене узгоджується із положеннями ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, якою встановлено, що кожен (…) при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно із законом.

При цьому, судом було роз`яснено обвинуваченому ОСОБА_3 , що він має право на справедливий судовий розгляд, під час якого сторона обвинувачення зобов`язана довести кожну обставину щодо кримінального правопорушення, у вчиненні якого його обвинувачують, а також, роз`яснено сторонам кримінального провадження їх право змагальності, тобто самостійного обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК України.

Сторони кримінального провадження вважають, що угода про визнання винуватості відповідає вимогам КПК України і КК України та підлягає затвердженню.

При цьому обвинувачений ОСОБА_3 надав суду показання, з яких вбачається, що він визнає себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, зазначених у обвинувальному акті від 11.01.2024 року.

З наведених вище підстав, вивчивши угоду про визнання винуватості, суд прийшов до висновку, що означена угода, укладена між прокурором ОСОБА_4 та підозрюваним ОСОБА_3 , підлягає затвердженню відповідно до процедури, встановленої КПК України, на підставі ч.2 ст.474 та п.1 ч.3 ст.314 КПК України, тобто у підготовчому засіданні.

Такий висновок суду ґрунтується на практиці Європейського суду з прав людини.

Так, у рішенні ЄСПЛ від 25.03.1999 року у справі «Ніколова проти Болгарії» зазначається, що застосування спрощеної процедури, зокрема, процедури на підставі угоди про визнання винуватості, має низку переваг для обвинуваченого та правосуддя (скорочена тривалість розгляду справи, швидке визначення винуватості особи та її відповідальності, швидке відшкодування шкоди, заподіяної злочином).

В іншому рішенні ЄСПЛ від 12.04.2012 року у справі «Бабар Ахмад та інші проти Сполученого королівства» ЄСПЛ зробив висновок, що процедура визнання винуватості на підставі угоди є спільним надбанням європейських систем кримінального правосуддя, загальною рисою яких є надання «знижки покарання» в обмін на визнання винуватості до початку судового провадження у кримінальній справі або суттєве співробітництво з правоохоронними органами чи прокурором за умови відповідності такої угоди гарантіям справедливого судового розгляду, закріпленим в п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Також, у рішенні в справі «Бортнік проти України» від 27.01.2011 року (п.40), Суд зазначає, що стаття 6 Конвенції не перешкоджає особі добровільно відмовитись відкрито чи опосередковано від свого права на деякі гарантії справедливого суду (див. рішення щодо прийнятності у справі «Квятковська проти

Італії» від 30 листопада 2000 року, та рішення у справі «Піщальніков проти Росії» від 24 вересня 2009 року). Проте, для того, щоб відмова від права брати участь у судовому розгляді була дійсною для цілей Конвенції, вона має бути

встановлена у недвозначній формі і супроводжуватись мінімальними

гарантіями, співмірними з її важливістю (див. рішення у справі

«Пуатрімоль проти Франції» від 23 листопада 1993 року, пункт 31).

Отже, обвинуваченому слід призначити узгоджене сторонами угоди покарання у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян 17000 (сімнадцять тисяч) гривень.

Відповідно до п.12 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, що належить вчинити з майном, на яке накладено арешт, речовими доказами і документами.

Ухвалою слідчого судді Шаргородського районного суду від 04.01.2024 року накладено арешт на майно, яке було вилучене в ході проведення огляду місця події 03.01.2024 року, а саме: на грошові кошти в сумі 200 доларів США купюрами номіналом по 100 доларів в кількості дві штуки серії РJ з номером 69617376В та серії РJ з номером 69617377В, які поміщено до паперового конверту, опечатаного печаткою «для пакетів ВП №2 Жмеринського РВП» (а.с.33-34).

Відповідно до ч.4 ст.174 КПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Грошові кошти в сумі 200 доларів США купюрами номіналом по 100 доларів США, які визнано речовими доказами на підставі постанови слідчого від 04.01.2024 року та передано на відповідальне зберігання до сховища цінностей відділення №220/01 АБ «УКРГАЗБАНК» у м. Вінниця (а.с.32, 35-38), підлягають спеціальній конфіскації на підставі ст.ст.96-1, 96-2 КК України.

Так, ч.1 ст.96-1 КК України встановлено, що спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а так само передбаченого частиною першою статті 150, статтею 154, частинами другою і третьою статті 159-1, частиною першою статті 190, статтею 192, частиною першою статей 204, 209-1, 210, частинами першою і другою статей 212, 212-1, частиною першою статей 222, 229, 239-1, 239-2, частиною другою статті 244, частиною першою статей 248, 249, частинами першою і другою статті 300, частиною першою статей 301, 302, 310, 311, 313, 318, 319, 362, статтею 363, частиною першою статей 363-1, 364-1, 365-2 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.96-1 КК України, спеціальна конфіскація застосовується на підставі: 1) обвинувального вироку суду; 2) ухвали суду про звільнення особи від кримінальної відповідальності; 3) ухвали суду про застосування примусових заходів медичного характеру; 4) ухвали суду про застосування примусових заходів виховного характеру.

Спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно: були предметом кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), а у разі, коли його не встановлено, переходять у власність держави (п.3 ч.1 ст.96-2 КК України).

Грошові кошти в сумі 200 доларів США, що, згідно з обвинувальним актом, були предметом кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.369 КК України, яке є умисним і за яке передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тому вказані грошові кошти підлягають спеціальній конфіскації і арешт, накладений на них на підставі ухвали слідчого судді Шаргородського районного суду, скасуванню не підлягає.

Частиною 9 ст.100 КПК України встановлено, що питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили.

Питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили. У разі закриття кримінального провадження слідчим або прокурором питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів вирішується ухвалою суду на підставі відповідного клопотання, яке розглядається згідно із статтями 171-174 цього Кодексу. При цьому: гроші, цінності та інше майно, що були предметом кримінального правопорушення або іншого суспільно небезпечного діяння, конфіскуються, крім тих, які повертаються власнику (законному володільцю), а якщо його не встановлено переходять у власність держави в установленому Кабінетом Міністрів України порядку (п.5 ч.9 ст.100 КПК України).

Таким чином, грошові кошти в сумі 200 доларів США, які були предметом кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.369 КК України, підлягають спеціальній конфіскації і їх слід конфіскувати у власність держави.

Питання щодо іншого речового доказу компакт-диску у кримінальному провадженні, який визнано речовим доказом на підставі постанови слідчого від 09.01.2024 року (а.с.39, 40), слід вирішити відповідно до вимог ст.100 КПК України.

Так, враховуючи, що вказаний речовий доказ не був предметом чи знаряддям вчинення кримінального правопорушення, тому його, відповідно до ч.9 ст.100 КПК України, слід зберігати в матеріалах цього кримінального провадження впродовж всього строку зберігання провадження у суді.

Керуючись п.1 ч.3 ст.314, ст.368, ч.1 ст.369, ст.ст.373-376, 468, 472, 473, 474, 475, 100, 174 КПК України, ст.ст.96-1, 96-2 КК України, на підставі ч.1 ст.369 КК України, суд

засудив:

Затвердити угоду про визнання винуватості від 11 січня 2024 року, що укладена у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000010 03.01.2024 року, між прокурором Шаргородського відділу Жмеринської окружної прокуратури ОСОБА_4 та підозрюваним ОСОБА_3 у присутності захисника адвоката ОСОБА_5 .

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.369 КК України, за якою призначити йому узгоджене сторонами угоди покарання у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян 17000 (сімнадцять тисяч) гривень.

Речовий доказ: компакт-диск DVD-R із написом маркером чорного кольору «КП №0000010 03.01.2024 Відеозапис за фактом зупинки водія Барановського ст. слідчий Д. Зозуля» зберігати у матеріалах цього кримінального провадження впродовж всього строку, встановленого для його зберігання у суді.

Речові докази: грошові кошти в сумі 200 (двісті) доларів США купюрами номіналом по 100 доларів в кількості дві штуки серії РJ з номером 69617376В та серії РJ з номером 69617377В, які поміщено до паперового конверту, опечатаного печаткою «для пакетів ВП №2 Жмеринського РВП» та передано на відповідальне зберігання до сховища цінностей відділення №220/01 АБ «УКРГАЗБАНК» у м. Вінниця, які є предметом кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.369 КК України та підлягають спеціальній конфіскації, конфіскувати у власність держави.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Вінницького апеляційного суду через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення з підстав, визначених ст.394 КПК України 1) обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частиною четвертою, шостою, сьомою статті 474 цього Кодексу, в тому числі нероз`яснення йому наслідків укладення угоди; 2) прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з частиною четвертою статті 469 цього Кодексу угода не може бути укладена.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія вироку суду надсилається не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Головуючий суддя ОСОБА_9