Справа № 464/6312/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1117/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2023 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника - адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові у режимі відео конференції апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 06 листопада 2023 року про продовження строку тримання під вартою,

встановила:

вищевказаною ухвалою задоволено клопотання прокурора та продовжено ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк тримання під вартою на 60 днів без визначення розміру застави. Визначено строк дії ухвали з 06 листопада 2023 року до 04 січня 2024 року включно.

На ухвалу суду захисник ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу суду щодо ОСОБА_7 скасувати та ухвалити нову, якою застосувати щодо ОСОБА_7 запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, зокрема, цілодобовий домашній арешт, заставу або особисте зобов`язання.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що вказане рішення суду є незаконним, оскільки судом допущено неповноту судового розгляду, істотно порушено кримінальний процесуальний закон, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що є беззаперечними підставами, згідно з ст. 409 КПК України, для його скасування.

Вказує, що під час розгляду клопотання прокурора, судом взагалі не досліджувались документи, які свідчать про обґрунтованість пред`явленого обвинувачення та наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, щодо ОСОБА_7 , а мотивувальна частина ухвали суду взагалі не містить інформації про те, якими саме доказами підтверджується існування ризиків. Захисник стверджує, що відсутність документів, які свідчать про існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, виключає суспільну небезпеку ОСОБА_7 .

Наголошує, що, приймаючи рішення щодо ОСОБА_7 , суд не надав оцінки пред`явленому обвинуваченню на предмет його обґрунтованості. Вважає, що досудове розслідування у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 проведено з явним обвинувальним ухилом.

Звертає увагу на тривалий термін перебування ОСОБА_7 під вартою, а саме, з 29 серпня 2021 року.

Зазначає, що обвинувачений відповідно до ст. 89 КК України не судимий, має постійне місце реєстрації та проживання, міцні соціальні зв`язки, оскільки офіційно одружений з ОСОБА_9 та у цьому шлюбі має на утриманні малолітню дитину, яку забов`язаний забезпечувати.

Не відповідає дійсності, на думку апелянта, твердження суду про те, що ОСОБА_7 після вчинення кримінального правопорушення втік до м. Дрогобича, адже жодного обов`язку перебувати на території м. Львова чи іншого населеного пункту на ОСОБА_7 покладено на той час не було.

Захисник заперечує існування ризиків, на які покликається прокурор та суд, як на підставу продовження ОСОБА_7 строку тримання під вартою, а саме: ОСОБА_7 не може знищити або спотворити будь-які речі і предмети, оскільки досудове розслідування завершене та всі докази зібрані та перебувають у розпорядженні суду; можливість впливу на потерпілих та свідків є мінімальною, при цьому у прокурора відсутні будь-які скарги з їх боку щодо наміру або вчинення впливу зі сторони ОСОБА_7 ; ОСОБА_7 не має наміру продовжувати вчиняти кримінальні правопорушення, оскільки за час перебування під вартою усвідомив необхідність перегляду кола осіб для спілкування та дозвілля, планує працевлаштуватися; не може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, позаяк досудове розслідування завершене, усі докази зібрані, експертизи проведені та триває судовий розгляд.

Вважає, що слід також врахувати, що виїзд за межі України громадянам призовного віку обмежений, а пересування в нічну пору доби з огляду на комендантську годину заборонено.

Захисник вважає, що запобіжний захід щодо ОСОБА_7 може бути змінений, зокрема на домашній арешт із забов`язанням носити електронний засіб контролю за адресою місця реєстрації, заставу у розмірі 40 прожиткових мінімумів для працездатних осіб або інший більш м`який запобіжний захід.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 подану апеляційну скаргу підтримали та просили таку задовольнити з мотивів, викладених у ній.

Прокурор ОСОБА_6 проти задоволення апеляційних вимог захисника заперечив.

Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали апеляційної скарги та матеріали контрольного провадження, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Частиною 1 ст. 404 КПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Частиною 2 ст. 331 КПК України передбачено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з наданих суду матеріалів, на розгляді Сихівського районного суду м. Львова перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000071 від 28 серпня 2021 року щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 122, ч. 4 ст. 296, ч. 2 ст. 345 КК України. Ухвалою слідчого судді Сихівського районного суду м. Львова від 31 серпня 2021 року обвинуваченому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення застави, який в подальшому неодноразово продовжувався.

Підставою для обрання запобіжного заходу та продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 стала наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема те, що ОСОБА_7 може переховуватися від суду, зважаючи на тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, а також відсутність постійного місця проживання у м. Львові та Львівській області; незаконно впливати на потерпілих з метою уникнення кримінальної відповідальності, вчиняти інші кримінальні правопорушення.

Крім того, суд першої інстанції при вирішенні питання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 врахував особу обвинуваченого, який відповідно до ст. 89 раніше не судимий, не одружений, не працює, тобто не має офіційного джерела доходу, а також характер та обставини вчинених ним кримінальних правопорушень.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що з моменту взяття ОСОБА_7 під варту та до моменту вирішення клопотання прокурора, не змінилися обставини, які стали підставою для обрання щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та не змінилася обстановка, яка дає суду підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинуваченого не зможе забезпечити більш м`який запобіжний захід.

Наведені прокурором в судовому засіданні підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, на даний час не змінилися та не зменшилися.

Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою, та обґрунтовано дійшов висновку про існування тих обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою для забезпечення виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, та вважає, що застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі, про що просить апелянт, не зможе запобігти ризикам кримінального провадження та може негативно відобразитися на здійсненні судового розгляду, в тому числі щодо належного виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків.

Доводи апеляційної скарги про те, що прокурор не довів існування ризиків є необґрунтованими, оскільки питання щодо продовження строків тримання під вартою розглядалось судом в порядку, передбаченому ст. 331 КПК України, та з матеріалів провадження вбачається, що при продовженні строків тримання під вартою ОСОБА_7 місцевий суд врахував не лише тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованих злочинів, а й існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, запобіганню яким може сприяти лише тримання обвинуваченого під вартою.

Відповідно до сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

Застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого, визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Щодо доводів захисника про відсутність доказів, якими сторона обвинувачення обґрунтовує доведеність його вини у вчиненні інкримінованих йому злочинів, невстановлення об`єктивної істини у кримінальному провадженні, не беруться до уваги колегією суддів, оскільки питання щодо доведеності вини особи у вчиненні кримінальних правопорушень, яка ґрунтується на належних, допустимих та достатніх доказах, вирішується в нарадчій кімнаті під час ухвалення вироку у справі, а не на стадії її розгляду, зокрема і під час вирішення питання про необхідність продовження застосування щодо обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Твердження апелянта про те, що ОСОБА_7 має постійне місце проживання, одружений, має на утриманні малолітню дитину, самі по собі не можуть слугувати підставою для застосування щодо нього більш м`якого запобіжного заходу, адже наведені обставини не можуть підтверджувати належну процесуальну поведінку обвинуваченого та відсутність ризиків, з якими закон пов`язує можливість застосування або продовження такого запобіжного заходу, як тримання під вартою.

Не ґрунтується на матеріалах справи і покликання захисника на необхідність визначення ОСОБА_7 альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави.

Згідно з ч. 1 ст. 182 КПК України можливість застосування застави щодо особи, стосовно якої застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, може бути визначена в ухвалі слідчого судді, суду у випадках, передбачених частинами третьою або четвертою статті 183 цього Кодексу.

Частиною 4 ст. 183 КПК України визначено випадки, коли суд має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні, зокрема, щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

З огляду на викладене, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідивши належним чином всі матеріали провадження та навівши в ухвалі мотиви, на підставі яких прийняв відповідне рішення.

Оскільки в провину ОСОБА_7 ставиться вчинення злочинів із застосуванням насильства, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про недоцільність визначення обвинуваченому застави як альтернативного запобіжного заходу.

За сукупності таких обставин, колегія суддів вважає, що судом правильно продовжено ОСОБА_7 строк тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, зокрема запобіжні заходи у вигляді особистого зобов`язання, застави чи домашнього арешту, не можуть на даному етапі судового провадження забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України, зокрема, прибувати за кожною вимогою до суду.

Відтак, зазначені в апеляційній скарзі доводи та підстави, з яких сторона захисту просить скасувати ухвалу суду, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду і не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Ухвала місцевого суду відповідно до вимог статті 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування колегія суддів не знаходить.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, зі справи не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 06 листопада 2023 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4