Справа № 539/254/21
Провадження №1-кп/548/25/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2023 року Хорольський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретарів судових засідань - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

прокурорів - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

потерпілого - ОСОБА_7 ,

обвинуваченої - ОСОБА_8 ,

захисника обвинуваченої - адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Хорол кримінальну справу № 0001385 по обвинуваченню

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Войниха Лубенського району Полтавської області, українки, громадянки України, з середньою освітою, неодруженої, такої, що має на утриманні 1 малолітню дитину, інвалідності не має, мешканки АДРЕСА_1 , раніше судимої:

- 06.07.2015 Лубенським міськрайонним судом Полтавської області за ст. 185 ч.2 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки, на підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільненої від відбування покарання з випробуванням та іспитовим строком 2 роки;

- 13.11.2015 Лубенським міськрайонним судом Полтавської області за ст. ст. 185 ч.2, 71 КК України до остаточного покарання у виді 2 років 1 місяця позбавлення волі. Звільненої 10.07.2017 умовно-достроково на невідбутий термін 4 місяці 12 днів згідно ухвали Комінтернівського районного суду Харківської області від 30.06.2017,

у вчиненні злочину, передбаченого ст. 185 ч. 2 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

Обвинувачена ОСОБА_8 , будучи умовно-достроково звільненою від відбування частини призначеного їй попереднім вироком суду покарання на строк 4 місяці 12 днів, на шлях виправлення не стала, належних висновків для себе не зробила та повторно скоїла умисний корисливий злочин в період цього строку за наступних обставин.

Так, обвинувачена ОСОБА_8 16.09.2017 близько 20 години, перебуваючи на території домогосподарства по АДРЕСА_2 , знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, в ході розпиття спиртних напоїв за столом на території двору разом з потерпілим ОСОБА_7 та його друзями - родиною ОСОБА_10 , скориставшись тим, що потерпілий та свідки залишили її наодинці, викрала належний цьому потерпілому мобільний телефон «Samsung SM-G350E», що лежав на столі, вартістю 1149 грн, який привласнила та зникла з місця вчинення злочину.

У судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_8 вину у вчиненні злочину не визнала. При цьому пояснила, що потерпілого ОСОБА_7 знає з 2014 року, була його коханкою. Після звільнення із місць позбавлення волі у липні 2017 року знову зустріла потерпілого, на той час останній пояснив їй, що вже не проживає із дружиною, стали зустрічатися, близько трьох тижнів жили разом у гуртожитку. 16 вересня 2017 року разом із потерпілим пішли до його спільних друзів додому, де вживали пиво, жарили м`ясо, яке приніс ОСОБА_11 . Це все відбувалося за столом на території двору. Так як у неї сів телефон, вона просила ОСОБА_12 дати їй його телефон, щоб подзвонити матері, потім ще брала телефон подзвонити своїй подрузі. При розмові з подругою - свідком ОСОБА_13 вона дізналася, що ОСОБА_14 також зустрічається і з нею. ОСОБА_15 сказала, що приїде до неї поговорити з цього приводу. Коли ОСОБА_15 знову зателефонувала на телефон потерпілого, останній дозволив їй взяти телефон, щоб поговорити. Коли вона відповіла на дзвінок, то дізналася, що ОСОБА_15 приїхала на таксі до двору. Вийшовши до ОСОБА_15 , вона машинально поклала телефон у кишеню, сіла у таксі, і вони з ОСОБА_15 поїхали в центр міста. По дорозі задзвонив телефон ОСОБА_12 , про це вона сказала ОСОБА_15 і сказала також, що віддасть його пізніше. До ранку із ОСОБА_15 вживали вино у кафе біля базару, зранку поїхала додому та лягла спати. Близько 10 години поїхала в центр міста, де зустріла знайомого ОСОБА_16 , через якого віддала телефон потерпілому. Десь через місяць знайшла роботу в м. Харків. Приїздила додому майже кожного тижня. Про те, що перебуває в розшуку, не знала, від поліції не переховувалася. Винною себе не визнає, так як умислу на крадіжку телефону у неї не було, відразу, коли виявила телефон у себе, не повернула його потерпілому із помсти за те, що потерпілий одночасно зустрічався з нею та ОСОБА_15 .

Незважаючи на невизнання обвинуваченою ОСОБА_8 своєї вини у таємному викраденні мобільного телефону, її винність у вчиненні вказаного злочину повністю доведена зібраною та перевіреною в судовому засіданні сукупністю доказів:

- письмовою заявою потерпілого ОСОБА_7 від 17.09.2017 про кримінальне правопорушення, в якій останній просить притягнути до кримінальної відповідальності невідому особу, яка 16.09.2017 близько 20 години викрала належний йому мобільний телефон марки «Samsung SM-G350E» в м. Лубни по вул. 1-й провулок Осовської, 39 Полтавської області /т. 1 а.с. 144/ та його показаннями в судовому засіданні, з яких вбачається, що він 16.09.2017 близько 16 години він зустрівся із ОСОБА_17 і вони поїхали до знайомих відпочивати, де на території двору за столом пили пиво, жарили м`ясо. Обвинувачена ОСОБА_18 також пила пиво. Це все тривало декілька годин. Потім він із свідком ОСОБА_19 пішли в гараж, коли повернулися, то виявили, що ОСОБА_20 зникла, хотів подзвонити до неї, але не знайшов свого телефону. Виявив, що зник телефон, банківські картки та гроші в сумі 100 грн із барсетки. Попросив свідка ОСОБА_21 зателефонувати на його телефон. У дворі дзвінок не лунав. Телефонував ще декілька разів, на дзвінок ніхто не відповідав. Запідозрив ОСОБА_20 у крадіжці. Наступного дня зранку поїхав в с. Войниху, де жила ОСОБА_20 . Останньої вдома не було. Мати сказала, що не знає де ОСОБА_20 і не чула про крадіжку телефону. В телефоні матері був дзвінок із його телефону. Говорив, щоб мати передала ОСОБА_20 , що якщо остання не поверне телефон, то він звернеться в поліцію. 17.09.2017 говорив по телефону із ОСОБА_20 , та обіцяла повернути телефон, але не зробила цього. Також телефонував до спільної із ОСОБА_20 знайомої, якій говорив, щоб передала останній про необхідність повернення телефону, давав на це 2 години. Так як ОСОБА_20 не виходила на зв`язок, він через 4 години звернувся в поліцію. Наступного дня, тобто 18.09.2017, в першій половині дня до нього зателефонував незнайомий, який представився ОСОБА_16 , сказав, що його попросила ОСОБА_20 віддати йому телефон. Зустрілися в центрі міста, ОСОБА_16 віддав йому телефон і сказав, що ОСОБА_20 цього не зробила сама, так як боїться. Вказав, що обвинувачена взяла його телефон без дозволу. Претензій до обвинуваченої немає, просив суворо не карати;

- показаннями в суді свідка ОСОБА_22 , який пояснив, що в середині вересня 2017 року близько 16 години до них в гості в АДРЕСА_3 прийшов його товариш ОСОБА_14 зі своєю знайомою ОСОБА_20 . Сиділи на вулиці за столом, спілкувалися, вживали пиво, жарили м`ясо. Барсетка і мобільний телефон потерпілого були на столі. ОСОБА_8 гралася із їх сином у хованку. Він із потерпілим пішли в гараж, його дружина - в хату. Коли дружина вийшла, то помітила, що їх син сидить сам, ОСОБА_20 немає, мобільного телефону немає. Дружина телефонувала, виклики йшли, але ніхто не відповідав. Син сказав, що ОСОБА_20 десь побігла. Коли з ОСОБА_23 йшли в гараж, телефон знаходився на столі. Потерпілий з обвинуваченою не сварилися, щоб обвинувачена до цього брала телефон потерпілого не бачив;

- показаннями в суді свідка ОСОБА_21 , яка розповіла, що 16.09.2017 з ОСОБА_23 домовилися посидіти. Близько 16 години приїхав ОСОБА_23 з ОСОБА_20 . Всі разом сиділи за столом на вулиці їх двору. Мобільний телефон і барсетка потерпілого були на столі. ОСОБА_8 просила телефон потерпілого, потім повертала. Коли вона пішла в хату, обвинувачена гралася з їх сином у схованки, в будинку перебувала близько 10 хвилин. Коли вийшла, то помітила відкриту барсетку, зникнення телефону. Потерпілий казав, що зникли гроші і банківські картки. ОСОБА_7 відразу ж запідозрив ОСОБА_20 . Невдовзі кудись пішов.;

- показаннями свідка ОСОБА_24 , який розповів, що восени 2017 року, точної дати не пам`ятає, до нього звернулася ОСОБА_25 та попросила віддати мобільний телефон ОСОБА_26 . Зателефонувавши до останнього, він центрі міста віддав йому телефон, який йому передала ОСОБА_20 ;

- показаннями в суді свідка ОСОБА_27 , яка розповіла, що зустрічалася із ОСОБА_28 . Восени 2017 року до неї зателефонував останній, але говорила по телефону ОСОБА_25 . Потім знову телефонувала на телефон ОСОБА_12 , з нею знову говорила ОСОБА_20 . На таксі приїхала до місця, яке вказала ОСОБА_20 , забрала останню і поїхали в центр міста до базару. По дорозі ОСОБА_20 сказала, що взяла телефон ОСОБА_12 , чула як вона говорила, що поверне його потім, говорила, що нехай ОСОБА_11 понервує. В кафе були до ранку;

- показаннями в суді свідка ОСОБА_29 , яка пояснила, що обвинувачена є її донькою і вона останній місяць перед подіями з телефоном зустрічалася з ОСОБА_28 . 16.09.2017 вони разом поїхали на природу. Зранку наступного дня приїхав ОСОБА_30 , шукав ОСОБА_20 , був дуже сердитий, говорив, що вона забрала його телефон, погрожував звернутися в поліцію, якщо не віддасть. Наступного дня приїхала додому ОСОБА_20 , сказала, що телефон віддала через ОСОБА_16 . Пізніше поїхала на роботу в Харків , періодично приїздила до дітей. Приїздила слідчий із поліції, розшукували ОСОБА_20 , вручили підозру. Поліції вона не сказала де ОСОБА_20 і ОСОБА_20 не сказала, що приїздила поліція, підозру не передала;

- розпискою потерпілого ОСОБА_7 про добровільну видачу працівникам поліції мобільного телефону, з якої вбачається, що 18.09.2017 останній передав свій мобільний телефон марки «Самсунг» працівникам поліції для проведеня експертизи / т. 1 а.с. 145/;

- протоколом огляду та вилучення предмета від 18.09.2017 з фототаблицею, згідно якого працівниками поліції оглянуто та вилучено мобільний телефон марки «Самсунг» чорного кольору / т.1 а.с. 146-148/;

- висновком товарознавчої експертизи № 705 від 25.09.2017, згідно якої вартість мобільного телефону марки «Samsung SM-G350E» становить 1149 грн / т. 1 а.с. 153-159/;

- речовим доказом по справі, а саме мобільним телефоном марки «Samsung SM-G350E» /т. 1 а.с. 160-161/.

В судовому засіданні не знайшли свого підтвердження показання обвинуваченої ОСОБА_8 про те, що вона випадково поклала мобільний телефон в кишеню після того, як поговорила з подругою.

Так в судовому засіданні з показань потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_22 та ОСОБА_32 судом встановлено, що обвинувачена власним мобільним телефоном під час вживання алкоголю не користувалася, присутнім його не демонструвала. Більш того, судом встановлено, що того вечора обвинувачена просила мобільний телефон у потерпілого ОСОБА_7 декілька разів і кожного разу повертала його потерпілому. Таким чином, остання не могла не розуміти, що користується чужим телефоном, а її поведінка щодо повернення телефону потерпілому свідчить про те, що вона контролювала свою поведінку.

Твердження обвинуваченої ОСОБА_8 про те, що телефон вона взяла випадково, не маючи наміру ним заволодіти, суд вважає неправдивими, виходячи з таких підстав.

Даючи такі показання в суді, обвинувачена вказувала, що перед тим, як покинути домогосподарство, на телефон потерпілого зателефонувала її подружка ОСОБА_13 , при цьому потерпілий дозволив їй взяти телефон, щоб із нею поговорити. В цей час, говорячи із цим свідком, вона вийшла із двору, поклавши телефон у кишеню автоматично.

Разом з тим, в судовому засіданні з показань потерпілого та свідків ОСОБА_10 встановлено, що телефоном обвинувачена заволоділа в той час, коли був відсутній як потерпілий, так і свідки. Таким чином, вилучення майна у потерпілого відбулося незаконно, так як останній не міг давати дозвіл обвинуваченій користуватися його телефоном, що підтвердив в судовому засіданні і сам потерпілий.

Навпаки, поведінка обвинуваченої ОСОБА_8 свідчить, що остання вживала дії, спрямовані на приховання того факту, що вона заволоділа телефоном, так як не відповідала на дзвінки, що надходили на телефон потерпілого, хоча повинна була розуміти, що потерпілий буде шукати свій телефон в зв`язку з тим, що на ньому знаходилися необхідні для його роботи контакти. При цьому не вжила заходів, спрямованих на негайне повернення телефону, хоча, діючи добросовісно, повинна була б це зробити. Суд зазначає, що обвинувачена не повернула мобільний телефон і наступного дня, зробивши це лише після того, як потерпілий звернувся до органів поліції.

Суд констатує, що обвинувачена протягом 2014-2015 років тричі притягувалася до кримінальної відповідальності за вчинення корисливих злочинів, зокрема крадіжок. Аналіз вироку, що міститься в матеріалах справи, свідчить про те, що спосіб заволодіння чужим майном є аналогічним тому, за яким постановлюється цей вирок (крадіжки вчинялися у знайомих осіб в той період часу, коли останні не спостерігали за діями обвинуваченої). Таким чином, обвинувачена не могла не розуміти наслідки такої поведінки.

З цих же підстав суд вважає твердження обвинуваченої про те, що вона не мала корисливого мотиву на заволодіння майном, а хотіла лише провчити потерпілого, бо розуміла, що за крадіжку потрапить в місця позбавлення волі такими, що не відповідають дійсності, так як у випадку наявності бажання провчити за щось потерпілого могла б обрати інший спосіб своєї поведінки, який не є кримінально карним.

Суд вважає, що такі показання обвинуваченої надані останньою з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Показання свідка ОСОБА_13 про те, що обвинувачена ОСОБА_8 , виявивши під час руху в таксі телефон потерпілого, сказала вголос про це і сказала, що залишить його у себе до наступного дня для того, щоб потерпілий понервував, не вказують на відсутність корисливого мотиву у обвинуваченої як обов`язкової ознаки суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 185 КК України, так як обраний обвинуваченою час для заволодіння майном потерпілого, обстановка в якій це заволодіння було вчинено, (період коли за її діями не спостерігали свідки і потерпілий, а також дитина свідків, яка ховалася від обвинуваченої, граючи з нею у хованки), відсутність інших вагомих підстав для такої поведінки, поведінка обвинуваченої, яка передувала крадіжці (кожного разу коли брала телефон питала дозволу в потерпілого і повертала телефон так, щоб бачив потерпілий), так і поведінка після крадіжки (вимкнення звуку дзвінка, невжиття заходів для негайного повернення телефону, переховування від потерпілого), з урахуванням наявного в обвинуваченої кримінального досвіду, однозначно свідчать про корисливий мотив дій обвинуваченої.

На переконання суду, підставою для повернення телефону потерпілому було не відсутність корисливого мотиву в обвинуваченої, а наполеглива поведінка потерпілого по виявленню місця перебування як обвинуваченої, так і свого майна, доведеності потерпілим інформації про незаконні дії обвинуваченої до широкого кола осіб, в тому числі і працівників поліції, що спонукали ОСОБА_8 мінімізувати наслідки своєї злочинної діяльності шляхом повернення викраденого майна потерпілому.

Суд констатує, що мотив помсти, як підстава вчинення крадіжки, на який посилається обвинувачена, не виключає корисливого мотиву в її діях, так як обвинувачена усвідомлювала, що вона скоює осуджуване діяння, порушує право власності володільця майна. Сам факт того, що вона повертає телефон після того, як її правопорушення було виявлено, свідчить, що остання мала намір в подальшому використати його в своїх корисливих цілях. Крім того, суд звертає увагу, що крадіжка визнається закінченою з моменту протиправного вилучення майна, коли винна особа отримала реальну можливість розпорядитися чи користуватися ним (заховати, передати іншим особам, вжити за призначенням). Таким чином, посилання захисника на те, що обвинувачена не розпорядилася телефоном, не може свідчити про відсутність корисливого мотиву в її діях.

Окрім того, за встановленою практикою Верховного Суду при кваліфікації дій особи мотив має кримінально - правове значення тільки у випадках, коли він безпосередньо вказаний в диспозиції кримінально-правової норми (постанова Верховного Суду у справі № 751/7320/20, провадження № 51-555 км 22).

Надаючи перевагу показанням потерпілого ОСОБА_7 та свідків ОСОБА_22 та ОСОБА_32 перед показаннями обвинуваченої в тій частині, що телефон потерпілого зник в той час, коли ні потерпілий, ні свідки не спостерігали за діями обвинуваченої, суд виходить з того, що як показання потерпілого, так і показання вищезазначених свідків є стабільними, послідовними, логічними і не містять протиріч між собою.

Виходячи з викладеного, суд вважає кваліфікацію дій обвинуваченої ОСОБА_8 за ст.185 ч.2 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, вірною, так як ця обвинувачена, маючи невідбуте покарання у вигляді 4 місяців 12 днів позбавлення волі за вчинення крадіжок, в період строку умовно-дострокового звільнення, повторно 16.09.2017 близько 20:00 год таємно викрала належний потерпілому ОСОБА_7 мобільний телефон «Samsung SM-G350E» вартістю 1149 грн, яким розпорядилася на власний розсуд.

Призначаючи покарання обвинуваченій, суд враховує тяжкість вчиненого нею кримінального правопорушення, дані про особу винної та обставини, що пом`якшують та обтяжують її покарання.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченої, суд по справі враховує відшкодування збитків, наявність на утриманні обвинуваченої малолітньої дитини, яка не досягла семирічного віку, позитивну характеристику за місцем проживання.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченої, суд вбачає вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Згідно ч. 4 ст. 81 КК України, у разі вчинення особою, відносно якої було застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, протягом невідбутої частини покарання нового кримінального правопорушення суд призначає їй покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 КК України.

Відповідно до роз`яснень п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» у разі, коли особа, яка засуджена до позбавлення волі, звільнена від покарання умовно-достроково та в період умовно-дострокового звільнення вчинила новий злочин, то суд зобов`язаний визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі, тому суд не вбачає підстав для застосування до обвинуваченої положень ст.ст. 75, 76 КК України.

Приймаючи до уваги викладене, дані про особу обвинуваченої, яка є особою, позбавленою батьківських прав відносно двох неповнолітніх дітей, вчинила новий злочин протягом короткого проміжку часу після звільнення з місць позбавлення волі, що свідчить про її підвищену суспільну небезпеку та свідоме небажання ставати на шлях виправлення, відсутність пом`якшуючих покарання обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд не вбачає передбачених законом підстав для застосування при призначенні їй покарання ст. 69 КК України.

Суд враховує, що наявність в обвинуваченої на утриманні малолітньої дитини віком до 7 років з урахуванням відсутності підстав для застосування відносно неї ст. 69 КК України унеможливлює призначення цій обвинуваченій покарань, визначених санкцією ст. 185 ч.2 КК України у виді арешту чи обмеження волі, а зобов`язує суд визначити покарання виключно у виді позбавлення волі.

При цьому, наявні по справі пом`якшуючі покарання обставини суд враховує для визначення мінімального покарання у виді позбавлення волі, передбаченого санкціє ст. 185 ч.2 КК України.

Виходячи з того, що обвинувачена ОСОБА_8 цей злочин вчинила під час невідбутої частини покарання у вигляді 4 місяців 12 днів позбавлення волі за вироком Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 13.11.2015, від відбування якого вона була умовно-достроково звільнена ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30.06.2017, то остаточне покарання їй слід призначити за сукупністю вироків в порядку ст. 71 КК України, частково приєднавши невідбуту частину покарання у виді 1 місяця позбавлення волі за попереднім вироком до покарання, призначеного за цим вироком суду.

При цьому, в строк відбування покарання обвинуваченій ОСОБА_8 слід зарахувати строк її утримання під вартою з 16.01.2021 по 18.01.2021 включно, що становить 3 дні позбавлення волі.

Щодо звільнення обвинуваченої від кримінальної відповідальності відповідно до вимог ст. 49 КК України, суд зазначає таке.

Згідно ч. 5 ст.74 КК України - особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Згідно п. 2 ч. 1 ст.49 КК України - особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання у виді обмеження волі.

Згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України від 23 грудня 2005 року №12 "Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності",особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності заст.49 КК, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого. Таке звільнення є обов`язковим, за винятком випадку застосування давності, передбаченого ч. 4 ст. 49 КК.

Санкцією ч. 2 ст. 185 КК України передбачено максимальне покарання у вигляді позбавлення волі на строк до п`яти років.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 КК України, перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання, а з часу вчинення кримінального проступку - п`ять років. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло п`ятнадцять років.

Отже, закон, який регулює питання звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності (ст. 49 та ст. 106 КК України), пов`язує зупинення строків давності не з постановами про зупинення слідства, а лише з умисними діями особи, спрямованими на ухилення від слідства.

Згідно з висновком, який міститься в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2015 року №5-1кс15, під ухиленням від слідства або суду з погляду застосування ст. 49 КК України слід розуміти будь-які умисні дії, вчинені певною особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинений злочин, що змушує правоохоронні органи вживати заходів, спрямованих на розшук і затримання правопорушника (нез`явлення без поважних причин за викликом до слідчого або суду, недотримання умов запобіжного заходу, зміна документів, які посвідчують особу, зміна зовнішності, перехід на нелегальне становище, перебування в тайнику, імітація своєї смерті тощо). Особою, яка ухиляється від слідства або суду, визнається відома цим органам особа (що підтверджується матеріалами кримінальної справи) як така, що вчинила певний злочин і здійснила дії з метою переховування місця свого перебування від слідства або суду. Давність персоніфікована, у зв`язку з чим про ухилення особи від слідства можна говорити лише тоді, коли слідство проводиться щодо конкретної особи. Зупинення перебігу строку давності можливе тільки щодо певної особи, обізнаної про те, що стосовно неї проводиться слідство. Із законодавчого положення про відновлення перебігу строку давності з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання випливає, що особу винного встановлено і здійснюються заходи, спрямовані на встановлення її місцезнаходження.

Відповідно до ч. 1 ст. 281 КПК України, якщо під час досудового розслідування місцезнаходження підозрюваного невідоме або особа перебуває за межами України та не з`являється без поважних причин на виклик слідчого, прокурора за умови його належного повідомлення про такий виклик, то слідчий, прокурор оголошує його розшук.

Причому підстава для оголошення розшуку під час досудового розслідування ''місцезнаходження підозрюваного невідоме'' може мати місце як у випадку, якщо підозрюваний ухиляється від слідства, так і з інших причин, коли не встановлено його місцезнаходження.

Як встановлено судом, ОСОБА_8 скоїла кримінальне правопорушення 16.09.2017, відомості про скоєння кримінального правопорушення внесено в ЄРДР 17.08.2017. Обвинувальний акт разом із матеріалами кримінального провадження надійшов до суду 20.01.2021.

Одночасно матеріали кримінального провадження містять відомості про переривання строку давності, встановленого ст. 49 КК України.

Так, 05.12.2017 постановою слідчого досудове розслідування у цьому кримінальному провадженню зупинене у зв`язку із оголошенням ОСОБА_8 у розшук. При цьому, слідчим суддею Лубенського міськрайонного суду Полтавської області неодноразово давався дозвіл на затримання підозрюваної ОСОБА_8 для її приводу з метою розгляду клопотання про обрання їй запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. 15.01.2021 досудове розслідування відновлене.

Судом встановлено і це не заперечується обвинуваченою ОСОБА_8 , що остання невдовзі після виявлення її причетності до крадіжки мобільного телефону у потерпілого ОСОБА_7 виїхала в м. Харків, де влаштувалася на роботу.

При цьому, суд враховує, що остання проживала в м. Харкові за різними адресами, що на переконання суду свідчить про її умисне ухилення від слідства.

Крім того, у зв`язку з відсутністю ОСОБА_8 за місцем свого проживання у с. Войниха Лубенського району Полтавської області слідчими органами повідомлення про підозру останній було вручено 31.10.2017 матері цієї обвинуваченої - свідку ОСОБА_29 , чого не заперечувала цей свідок.

За викладених вище обставин, станом на дату винесення вироку строк притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення ОСОБА_8 кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, встановлений ст. 49 КК України, не закінчився.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Враховуючи, що обвинувачена ОСОБА_8 на період судового розгляду мала запобіжний захід у вигляді застави, за час проведення судового розгляду не допускала неявок до суду, підстав для скасування цього запобіжного заходу до набрання цим вироком суду законної сили немає.

В рахунок відшкодування витрат на проведення експертизи відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України з обвинуваченої ОСОБА_8 підлягає стягненню 395 грн 48 коп.

Питання про речові докази слід вирішити у відповідності до ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 31, 176-179, 369 - 371, 373 - 376, 394, 395 КПК України, -

З А С У Д И В:

ОСОБА_8 визнати винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та за цією статтею призначити їй покарання у виді одного року позбавлення волі.

Згідно ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання за цим вироком частково приєднати невідбуте засудженою покарання за вироком Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 13.11.2015 у виді 1 місяця позбавлення волі і остаточно до відбуття обвинуваченій ОСОБА_8 визначити покарання у виді 1 (одного) року 1 (одного) місяця позбавлення волі.

Зарахувати обвинуваченій ОСОБА_8 в строк відбування покарання строк її утримання під вартою з 16.01.2021 по 18.01.2021 включно, що становить 3 дні позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 рахувати з моменту її фактичного затримання на виконання цього вироку.

До набрання вироком законної сили залишити обвинуваченій ОСОБА_8 запобіжний захід - заставу.

Після набрання вироком законної сили заставу за ОСОБА_8 в сумі 22700 (двадцять дві тисячі сімсот) гривень 00 копійок, внесену згідно з квитанцією № 0.0..1 від 16.01.2021 на підставі ухвали слідчого судді Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 16.01.2021 на розрахунковий рахунок: Одержувач платежу - територіальне управління державної судової адміністрації України в Полтавській області, Поточний рахунок НОМЕР_1 в ДКСУ м. Київ, код ЗКПО 26304855, МФО 820172 повернути заставодавцю ОСОБА_33 .

Речові докази у вигляді мобільного телефону «Samsung SM-G350E», що знаходиться на зберіганні у потерпілого ОСОБА_7 , залишити цьому потерпілому як його власність.

Стягнути із ОСОБА_8 на користь держави витрати на залучення експертів у розмірі 395 (триста сорок п`ять) грн 48 коп.

Згідно зі ст. 376 ч. 6 КПК України копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору, копію вироку не пізніше 28.11.2023 надіслати потерпілому.

Вирок суду набирає законної сили після 30 днів з дня його проголошення, якщо на нього не буде подана апеляційна скарга учасниками судового провадження.

Вирок може бути оскаржений до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги.

Повний текст вироку виготовлено 27.11.2023.

Головуючий