ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2024 року

м. Київ

справа № 682/1509/22

провадження № 51-4760км 23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора, який брав участь у провадженні в суді апеляційної інстанції, та потерпілої ОСОБА_6 на ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 15 травня 2023 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000682, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця і жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 лютого 2023 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 119 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки.

До набрання вироком законної сили суд обрав ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, заборонивши залишати місце проживання в нічний час.

У строк відбуття покарання ОСОБА_7 суд зарахував час тримання під вартою з 09 липня по 05 вересня 2022 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні обмеження волі.

Також суд частково задовольнив цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 та ухвалив стягнути на її користь із ОСОБА_7 170 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Крім того, суд вирішив долю речових доказів.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 08 липня 2022 року близько 23:00, перебуваючи біля магазину «Продукти», що по вул. Миру, 154 у м. Славуті, під час конфлікту з ОСОБА_8 , діючи недбало, не розрахувавши фізичної сили, не передбачаючи можливості настання шкоди для здоров`я потерпілого, хоча повинен був і міг передбачити це, завдав одного удару правим кулаком у ділянку підборіддя та ротової порожнини останнього, від чого потерпілий утратив рівновагу, впав на бетонну бруківку та, вдарившись потиличною частиною голови об її поверхню, отримав тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми з переломом потиличної кістки, забоїв головного мозку, крововиливів під оболонки головного мозку, від яких ІНФОРМАЦІЯ_2 помер.

Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 15 травня 2023 року залишив вирок місцевого суду без змін.

Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду на підставі невідповідності призначеного засудженому покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і його особі через м`якість та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. На обґрунтування цих вимог прокурор зазначив, що апеляційний суд, відмовивши в задоволенні апеляційних скарг прокурора і потерпілої, у яких вони просили призначити ОСОБА_7 більш суворе покарання, не зважив на тяжкість і непоправність наслідків неправомірних дій останнього, а також на обставини заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому. Зокрема, прокурор наголосив, що під час конфлікту ОСОБА_7 завдав потерпілому не менше чотирьох ударів в обличчя і надалі, не зупинившись на цьому, заподіяв ще один сильний удар, внаслідок якого потерпілий впав та отримав смертельні тілесні ушкодження, а засуджений, не надавши йому жодної допомоги, покинув місце події. Вважає, що суд безпідставно визнав щире каяття обставиною, яка пом`якшує покарання. Також зазначає, що апеляційний суд не зважив на позицію потерпілої, яка наполягала саме на суворому покаранні. З огляду на викладене прокурор вважає, що призначене засудженому покарання в мінімальних межах санкції за вчинене ним кримінальне правопорушення за своїм видом і розміром є явно несправедливим унаслідок м`якості.

У касаційній скарзі потерпіла ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає, що призначене засудженому покарання у виді обмеження волі в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 1 ст. 119 КК України, не відповідає вимогам ст. 65 КК України, є неспівмірним із характером вчинених ним дій та несправедливим через м`якість. Зазначає, що суди не врахували даних про особу ОСОБА_7 і конкретних обставин кримінального провадження, зокрема перебігу конфлікту між її сином і засудженим, а також того, що останній не надав жодної допомоги потерпілому після заподіяння тілесних ушкоджень. Водночас потерпіла не погоджується з визнанням щирого каяття засудженого, його активного сприяння розкриттю злочину та часткового добровільного відшкодування шкоди обставинами, які пом`якшують покарання. З огляду на викладене ОСОБА_6 вважає, що засудженому повинно бути призначене покарання у виді позбавлення волі в максимальному розмірі, передбаченому за вчинене ним кримінальне правопорушення.

Позиції інших учасників судового провадження

Засуджений ОСОБА_7 і його захисник ОСОБА_9 подали письмові заперечення, у яких просили ухвалу апеляційного суду залишити без зміни як законну, а касаційні скарги прокурора і потерпілої - без задоволення як необґрунтовані.

Під час касаційного розгляду прокурор ОСОБА_5 зазначив, що не погоджується з доводами, наведеними в касаційних скаргах прокурора та потерпілої ОСОБА_6 , про відсутність у цьому кримінальному провадженні обставин, що пом`якшують покарання, проте вважав обґрунтованою їхню позицію стосовно м`якості призначеного засудженому покарання.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація вчиненого за ч. 1 ст. 119 КК України в касаційних скаргах не оспорюються.

У касаційних скаргах прокурор і потерпіла фактично порушують питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), внаслідок чого, на їхню думку, ОСОБА_7 призначено покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок м`якості.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) в кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду під час призначення покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України, тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Водночас невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (ст. 414 КПК України).

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Проте, на переконання колегії суддів, у цьому кримінальному провадженні судом не було порушено загальних засад призначення покарання.

Так, призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд зважив на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України є нетяжким злочином. Також суд урахував дані про особу винного, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, не перебуває на спец обліках у лікарів нарколога, психіатра та невропатолога.

Крім того, суд, дотримуючись положень ст. 66 КК України, визнав щире каяття ОСОБА_7 , його активне сприяння у розкритті кримінального правопорушення й часткове добровільне відшкодування потерпілій спричиненої моральної шкоди обставинами, що пом`якшують покарання, а обставин, що його обтяжують, - не встановив.

Також суд узяв до уваги висновок досудової доповіді органу пробації, відповідно до якого ризик вчинення ОСОБА_7 повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній, а його виправлення можливе без позбавлення чи обмеження волі, оскільки він не становить високої небезпеки для суспільства.

У сукупності з наведеними обставинами суд зважив на думку потерпілої ОСОБА_6 щодо необхідності призначення ОСОБА_7 найсуворішого покарання та позицію прокурора щодо призначення йому покарання у виді обмеження волі, яке належить відбувати реально.

З урахуванням викладеного, а також з огляду на цінність об`єкта посягання та конкретних обставин кримінального правопорушення, а також непоправних наслідків у вигляді смерті людини, суд першої інстанції дійшов висновку про неможливість досягти мети виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства і призначив йому покарання у виді обмеження волі в межах санкції статті, за якою його засуджено, що належить відбувати реально.

У касаційних скаргах прокурор і потерпіла заперечують обставини, які місцевий суд визнав такими, що пом`якшують покарання. Однак ці доводи є необґрунтованими. Як убачається з матеріалів кримінального провадження, вказані вище обставини (крім добровільного часткового відшкодування шкоди, яке ОСОБА_7 здійснив під час судового провадження) були встановлені органом досудового розслідування і зазначені в обвинувальному акті, який затвердив прокурор. Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, перевірив ці обставини під час судового провадження, за наслідками чого врахував їх під час ухвалення вироку. Всупереч доводам прокурора і потерпілої, наведеним у касаційних скаргах, суди попередніх інстанцій мали достатньо підстав визнати зазначені обставини такими, що пом`якшують покарання, адже ОСОБА_7 визнав свою вину, критично оцінив свої протиправні дії, осудив свою поведінку, вибачився перед потерпілою та добровільно частково відшкодував моральну шкоду, заподіяну внаслідок кримінального правопорушення. Оскільки прокурор і потерпіла в касаційних скаргах не навели переконливих аргументів на їх спростування, а прокурор також не зазначив мотивів зміни стороною обвинувачення своєї позиції щодо їх наявності, немає підстав піддавати сумніву таке рішення судів попередніх інстанцій.

Щодо посилань прокурора й потерпілої на спосіб вчинення вбивства через необережність, поведінку ОСОБА_7 під час конфлікту з потерпілим і таке інше, то ці обставини були достатньою мірою враховані судами попередніх інстанцій та не можуть бути підставою для посилення кримінальної відповідальності поза зв`язком з іншими конкретними обставинами справи й даними про особу винного, оскільки це суперечитиме принципу індивідуалізації, що передбачає диференційований підхід як обов`язкову умову справедливості кримінальної відповідальності.

Крім того, у касаційних скаргах наголошено на безпідставному неврахуванні місцевим і апеляційним судами позиції потерпілої ОСОБА_6 , яка наполягала на призначенні ОСОБА_7 найсуворішого покарання. Однак ці твердження суперечать матеріалам кримінального провадження, оскільки суд у достатній мірі зважив на думку потерпілої, зокрема під час вирішення питання про порядок відбування обвинуваченим покарання. Водночас позиція потерпілої або прокурора не є обов`язковою під час призначення покарання, натомість вона враховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст. 65 КК України, і не має над ними пріоритету.

На переконання колегії суддів, призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є співмірним характеру протиправних дій, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових кримінальних правопорушень і не сприймається як явно несправедливе внаслідок м`якості чи недостатнє для досягнення мети покарання.

Переглянувши вирок в апеляційному порядку, перевіривши доводи, викладені в апеляційних скаргах прокурора й потерпілої, апеляційний суд обґрунтовано відхилив аргументи про м`якість призначеного засудженому покарання та з наведенням докладних мотивів ухваленого рішення залишив вирок щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала апеляційного суду достатньо вмотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Істотних порушень норм права, які тягнуть за собою безумовне скасування оскарженої ухвали і призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції, про що йдеться в касаційній скарзі, під час розгляду кримінального провадження в порядку касаційної процедури не встановлено.

За таких обставин касаційні скарги прокурора й потерпілої задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:

Ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 15 травня 2023 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги прокурора і потерпілої ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3