УХВАЛА

Іменем України

13 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 127/12756/22

провадження № 51-5535 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 05 квітня 2023 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 15 червня 2023 року в кримінальному провадженнівнесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000182, по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Маньківка Уманського району Черкаської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 05 квітня 2023 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. Вирішено питання щодо цивільного позову, процесуальних витрат та заходів забезпечення.

За обставин, детально наведених у вироку місцевого суду ОСОБА_5 , 27 березня 2022 року близько 07:20 год., керуючи автомобілем «Honda CR-V», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Кармалюка в смт. Літин Вінницького району Вінницької області, неподалік перехрестя з вул. Вінницькою, при наближенні до блокпосту, розташованого при в`їзді в населений пункт, порушуючи вимоги пунктів 2.3 (б), 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху, та в момент об`єктивної появи в полі його зору інспектора сектору поліцейської діяльності № 1 Відділу поліції № 3 Вінницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області старшого сержанта поліції ОСОБА_6 , який виконував службові обов`язки по охороні публічної безпеки і порядку на території Літинської об`єднаної територіальної громади, та перетинав проїзну частину дороги справа наліво по ходу руху автомобіля, не виконав вимогу поліцейського про зупинку транспортного засобу, виїхав на зустрічну смугу руху, де допустив наїзд на вищевказаного пішохода.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_6 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких настала його смерть.

Вінницький апеляційний суд ухвалою від 15 червня 2023 року апеляційну скаргу захисника залишив без задоволення, а вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 05 квітня 2022 року - без змін.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. Не погоджуючись з наданою судами оцінкою доказам, захисник вказує на неповноту та невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги зазначає, що:

? ?суд першої інстанції не долучив письмові докази і не дослідив їх;

? місцевий суд не врахував усіх обставин, що пом`якшують покарання, наявність щирого каяття з боку ОСОБА_5 ;

? під час вирішення питання про призначення додаткового покарання суд першої інстанції не врахував особу обвинуваченого, а саме те, що він працює прорабом і це є важливим джерелом його доходу;

? при призначенні основного покарання суди також не повністю врахували, зокрема, і те, що обвинувачений є особою молодого віку, одружився, за час розгляду цього кримінального провадження не допустив жодного порушення Правил дорожнього руху України, займається волонтерською діяльністю;

? суд апеляційної інстанції дійшов безпідставного висновку, що відшкодування шкоди потерпілій було часткове. У поданій до суду заяві потерпіла ОСОБА_7 зазначала про те, що жодних претензій до обвинуваченого не має та підтримувала апеляційну скаргу сторони захисту;

? ?у судових рішеннях не наведені належні та достатні мотиви, а також підстави не застосування до ОСОБА_5 положень ст. 75 КК України і застосування додаткового покарання;

? рішення судів є невмотивованими та не відповідають вимогам ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши доводи касаційної скарги захисника та копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.

Разом з тим доводи касаційної скарги захисника фактично зводяться до його незгоди із рішенням судів про відсутність підстав для застосування положень ст. 75 КК України відносно ОСОБА_5 та необхідності призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Так, доводи захисника про те, що суд першої інстанції не долучив письмові докази по справі та не дослідив їх, а також не перевірив окремих фактичних обставин справи, є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Згідно ч. 2 ст. 394 КПК України, судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 цього Кодексу.

Як убачається із вироку суду першої інстанції, цей суд розглянув кримінальне провадження стосовно ОСОБА_5 відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України та визнав не доцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, оскільки проти цього не заперечували учасники судового провадження.

При цьому місцевий суд з`ясував, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

У зв`язку з цим, суд апеляційної інстанції слушно зазначив, що відповідно до положень ч. 2 ст. 394 КПК України, вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_5 не може бути оскаржений з підстав не перевірки судом окремих фактичних обставин справи та не дослідження письмових доказів.

Таким чином, доводи захисника у цій частині є безпідставними.

Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, а також звільнення від покарання та його відбування.

За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції, при призначенні ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі, згідно з указаними нормами закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке у відповідності до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, а також дані про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем проживання скарг не надходило, за місцем роботи характеризується позитивно, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, місцевий суд урахував обставини, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання, а саме: щире каяття та часткове добровільне відшкодування завданої шкоди. Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання, не встановлено.

Крім того, суд першої інстанції врахував думку потерпілої ОСОБА_7 щодо призначення міри покарання обвинуваченому, яка покладалась на розсуд суду, а також часткове добровільне відшкодування завданої шкоди.

Разом з тим, погоджуючись із рішенням місцевого суду, суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, суд першої інстанції із дотриманням вимог ст. 65 КК України та керуючись роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначив ОСОБА_5 покарання, яке є необхідним і достатнім для його виправлення та запобігання вчинення нових злочинів.

Водночас суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок місцевого суду, врахував також заяву потерпілої ОСОБА_7 , в якій остання зазначала, що претензій до ОСОБА_5 не має, вони дійшли згоди щодо відшкодування усіх завданих матеріальних збитків, та просила призначити обвинуваченому міру покарання, яка не буде пов`язана з реальним його відбуттям.

Таким чином, доводи захисника в цій частині також є безпідставними.

Разом з цим, апеляційний суд у своєму рішенні зазначив, що, оскільки внаслідок дій ОСОБА_5 були грубо порушені правила безпеки дорожнього руху з використанням джерела підвищеної небезпеки - автомобіля, від вказаних дій настала смерть особи, підстави для застосування ст. 75 КК України відсутні.

При цьому, апеляційний суд дійшов висновку, що попри вчинення ОСОБА_5 злочину з необережності, думки потерпілої, враховуючи тяжкість наслідків кримінального правопорушення, обмеження порядку реалізації кримінальної відповідальності наглядовими та соціально-виховними заходами не буде очевидно достатнім для реальної корекції соціальної поведінки обвинуваченого та запобігання вчинення ним нових злочинів.

Крім того, суд апеляційної інстанції, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», дійшов висновку, що характер допущених ОСОБА_5 порушень вимог Правил дорожнього руху, які спричинили смерть потерпілого, є достатньою підставою для застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевий суд вірно призначив ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі у мінімальних межах, встановлених санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, яке відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом та розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Решта доводів касаційної скарги захисника ОСОБА_4 висновків судів першої та апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив посилання й інші доводи, викладені захисником в апеляційній скарзі та, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку суду першої інстанції, вмотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі захисника ОСОБА_4 відсутнє таке обґрунтування необхідності застосування ст. 75 КК України до засудженого, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, Суд вважає, що призначене засудженому покарання, не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування.

Отже, касаційна скарга захисника не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, які перешкодили чи могли перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412 - 414 КПК України, а відтак й необхідності скасувати чи змінити вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 05 квітня 2023 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 15 червня 2023 року на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.

Ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованою та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги захисника та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 05 квітня 2023 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 15 червня 2023 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3