УХВАЛА

Іменем України

30жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 205/3636/22

провадження № 51 - 6447ск 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 20 липня 2023 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000249 по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2023 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн.

За обставин, детально наведених у вироку місцевого суду, 20 травня 2022 року приблизно о 19:15 год ОСОБА_5 разом з ОСОБА_6 , знаходилися за адресою: АДРЕСА_2 . На ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, діючи умисно, ОСОБА_5 , знаходячись в одній із кімнат будинку у безпосередній близькості до потерпілого ОСОБА_6 наніс останньому один удар правою рукою стиснутою у кулак в область голови, внаслідок чого ОСОБА_6 в цілях самозахисту, руками схопив руки ОСОБА_5 , а останній в свою чергу також схопив своїми руками руки ОСОБА_6 .

Останній, тримаючи своїми руками за руки ОСОБА_6 , виконав прийом боротьби «підніжка», внаслідок чого ОСОБА_6 впав на підлогу правим боком свого тіла. Після чого ОСОБА_5 почав наносити хаотичні удари обома ногами у область голови, тулуба та кінцівок ОСОБА_6 .

Продовжуючи свої дії, ОСОБА_5 , у момент коли ОСОБА_6 зміг перейти з положення лежачи у положення полусидячи, наніс останньому один удар кулаком правої руки у область лівої скроні, внаслідок чого ОСОБА_6 дезорієнтувався та впав правим боком свого тіла на підлогу.

В результаті завданих ударів ОСОБА_5 спричинив ОСОБА_6 легкі тілесні ушкодження.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 20 липня 2023 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2023 року - без змін.

До Верховного Суду надійшла касаційна скарга захисника ОСОБА_4 , в якій він порушує питання про скасування оскаржуваних судових рішень та направлення кримінального провадження на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Не погоджуючись з наданою судами оцінкою доказам, захисник вказує на невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги зазначає, що:

· ОСОБА_5 безпідставно визнано винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення;

· суд першої інстанції критично поставився до показань обвинуваченого, при цьому суд не надав належної оцінки відеозаписам, які вказують на те, що ініціатором подій був потерпілий

· потерпілий та свідки сторони обвинувачення є близькими родичами та зацікавленими особами, надали свідчення, які не відображають фактичні обставини справи;

· апеляційний суд не звернув увагу на те, що суддя місцевого суду ОСОБА_7 був упередженим під час розгляду справи, у зв`язку з чим йому було заявлено відвід;

· цей суд без виклику потерпілого, свідків та без безпосереднього дослідження доказів, безпідставно погодився із рішенням суду першої інстанції;

· суди не врахували, що під час проведення слідчих експериментів за участю потерпілого та свідка ОСОБА_8 , приймали участь в якості понятих працівники поліції;

· ?судові рішення є невмотивованими та не відповідають вимогам статей 94 та 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Доводи, викладені в касаційній скарзі захисника, якими він обґрунтовує заявлені вимоги, аналогічні доводам його апеляційної скарги, яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду.

Зміст доводів касаційної скарги захисника фактично зводиться до того, що ОСОБА_5 безпідставно визнано винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Так, в постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції, зазначив, що висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, ґрунтуються на зібраних у справі доказах, які детально наведені у вироку та відповідають фактичним обставинам справи, досліджених у ході судового розгляду та оцінених судом з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що в судовому засіданні безпосередньо у встановленому законом порядку суд першої інстанції допитав обвинуваченого ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , зміст показань яких детально викладений у вироку.

Крім того, суди встановили, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується іншими дослідженими в ході судового розгляду доказами, зокрема, даними протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 25 травня 2022 року, відповідно до якого ОСОБА_6 просить органи поліції прийняти міри до ОСОБА_5 , який 20 травня 2022 року завдав йому фізичний біль за адресою: АДРЕСА_2 ; даними протоколу слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_6 від 08 червня 2022 року, відповідно до якого потерпілий у присутності двох понятих відтворив та продемонстрував обставини нанесення ОСОБА_5 тілесних ушкоджень та механізм їх нанесення; даними протоколу слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_8 від 10 червня 2022 року, відповідно до якого свідок у присутності двох понятих відтворив обставини нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_5 потерпілому; висновком спеціаліста № 1102 від 23 травня 2023 року, відповідно до якого у ОСОБА_6 виявлені тілесні ушкодження, які відносяться до легких; висновком експерта № 1362е від 15 червня 2022 року.

Пунктом 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Вказане положення становить підґрунтя для регламентації цього принципу в національному законодавстві.

Згідно із ч. 1 ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Також такий конституційний принцип презумпції невинуватості майже аналогічно закріплено безпосередньо в тексті закону України про кримінальну відповідальність (ч. 2 ст. 2 КК України), а також відображено у кримінальному процесуальному законі (ст. 7 та ч. 1 ст. 17 КПК України). Отже, згідно з чинним законодавством винуватість особи може бути встановлено лише обвинувальним вироком суду.

Відповідно до ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Обвинувальний вирок може бути ухвалений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів.

Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Цей стандарт у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_5 , на думку колегії суддів касаційного суду, було дотримано.

Так, під час судового засідання у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав та зазначив, що коли він зайшов до будинку то побачив на кухні маму та брата ОСОБА_6 . Брат почав протягувати йому руку нібито для вітання, проте замахнувся та наніс удар правою рукою в його праву щелепу, після чого вони стали битися. Бійка тривала на кухні близько 3 хвилин. Після цього він втік на другий поверх та пізніше зателефонував адвокату, який порадив викликати поліцію, що він і зробив. Пізніше ОСОБА_10 покликав його, бо приїхала поліція. ОСОБА_5 пояснив, що він вийшов до поліції, які сказали відкрити ворота з вулиці, проте ворота були закриті та він повернувся до будинку, але і будинок вже був закритий. Він переліз через паркан та пішов пояснювати поліцейським обставини події і написав пояснення. Поліцейські зателефонували матері та брату, після чого поїхали, а він, ОСОБА_5 , залишився на вулиці та додому більше на той час не приходив. Також, ОСОБА_5 зазначив, що його мати при допиті надала неправдиві показання щодо бійки, оскільки має намір позбавити його права на спадщину на даний будинок та заперечив, що завдавав в той день будь-які удари своєму брату ОСОБА_11 . Окрім того, ОСОБА_5 повідомив, що від удару, який йому завдав ОСОБА_6 він відчував фізичний біль, проте тілесних ушкоджень він цього удару не було спричинено, у зв`язку з чим до лікарні він не звертався.

Разом з тим, суди першої та апеляційної інстанції позицію обвинуваченого ОСОБА_5 про невизнання винуватості оцінили критично, зазначивши при цьому, що вина обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення є встановленою згідно з критерієм її доведеності «поза розумним сумнівом», підтверджується сукупністю належних та допустимих доказів, безпосередньо досліджених у судовому засіданні.

Так, потерпілий ОСОБА_8 пояснив суду, що 20 травня 2022 року близько 19:15 год. він почув, що до будинку матері прийшов його брат ОСОБА_5 та вчинив з нею сварку, почав її ображати, хватати за руки. Він, ОСОБА_6 , пішов на захист матері та зробив брату зауваження, щоб він так не розмовляв з матір`ю. ОСОБА_6 пояснив, що в момент, коли він підійшов, ОСОБА_12 відштовхнув матір від себе та наніс удар кулаком правої руки в його ліве око. ОСОБА_6 зазначив, що далі вони з братом ОСОБА_13 схопилися руками та почали боротися, штовхали один одного та поступово перемістилися в їдальню і там ОСОБА_13 зробив йому підніжку, внаслідок чого він впав на підлогу. Після цього, ОСОБА_13 почав бити його ногами по голові та в живіт, всього було близько двадцяти ударів, в момент ударів він закривався руками та ногами. В цей час він почув як його мати ОСОБА_9 покликала на допомогу його молодшого сина ОСОБА_14 , який був на другому поверсі вказаного будинку. Коли його син ОСОБА_15 прибіг, він став намагатися відтягти обвинуваченого ОСОБА_5 від нього. Далі, він, ОСОБА_6 , почав вставати на коліна та в цей момент обвинувачений ОСОБА_5 вирвався та наніс йому удар кулаком правої руки в ліву скроню, в результаті чого він впав на підлогу. Потім обвинувачений ОСОБА_5 продовжив його бити ногами, а його син - ОСОБА_16 відтягнув обвинуваченого ОСОБА_5 від нього та встав між ними, на цьому бійка закінчилась, при цьому він жодних ударів обвинуваченому ОСОБА_5 не наносив. Також потерпілий ОСОБА_6 вказав, що після цього він з матір`ю та сином піднявся на другий поверх, де йому надали допомогу. Далі близько 20 год 00 хв. на АДРЕСА_2 приїхала дружина обвинуваченого ОСОБА_5 з її сестрою, які намагались відкрити хвіртку, потім перелізли через паркан, били вікна, у зв`язку з чим він, ОСОБА_6 , викликав поліцію.

Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_8 в суді першої інстанції підтвердили фактичні обставини справи та надали аналогічні показання.

Як зазначив суд,під час проведення слідчих експериментів 08 та 10 червня 2022 року потерпілий ОСОБА_6 та свідок ОСОБА_8 відтворили обставини та механізм нанесення тілесних ушкоджень потерпілому в область голови, тулуба та кінцівок. При цьому повідомлені в ході проведення слідчих експериментів з участю потерпілого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_8 механізм спричинення тілесних ушкоджень повністю відповідає як їх показам, наданим в ході судового провадження, так і висновку експерта за результатами судово-медичної експертизи.

Водночас судами встановлено, що показання потерпілого та свідків узгоджуються між собою й з іншими доказами та однозначно стверджують про нанесення обвинуваченим ОСОБА_5 ударів по голові, обличчю, передпліччі, гомілці, внаслідок чого у потерпілого ОСОБА_6 , відповідно до висновку спеціаліста № 1102 від 23 травня 2022 року, виявлені тілесні ушкодження у вигляді: внутрішньо-шкіряного крововиливу та садна на голові, синця на обличчі, крововиливу та садна в проекції верхньої губи, синців та саден на лівому передпліччі, синця на лівій гомілці, що спричинені від дії тупого твердого предмету (предметів), частина яких можливо з обмеженою контактуючою поверхнею, можливо в термін, на який вказує обстежений. Виявлені тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Доводи захисника про те, що судом першої інстанції не було надано оцінки доказам сторони захисту, а саме - відеозаписам, долучених до матеріалів провадження, які, на думку адвоката, вказують на те, що ініціатором бійки був саме потерпілий та на спланований з боку останнього характер конфлікту, не заслуговують на увагу.

Так, надаючи оцінку вказаному відеозапису суди дійшли висновку, що він не може бути покладений в основу судового рішення по кримінальному провадження, адже обставини, зафіксовані на ньому та досліджені в судовому засіданні не можуть ані підтвердити, ані спростувати фактичні обставини кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_5 , оскільки на відеозаписі не зафіксовані події бійки, яка відбулася між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 при обставинах, викладених у обвинуваченні, а також на відеозаписі зафіксовані лише розмови між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , в ході яких останні з`ясовують взаємини між собою, проте відсутнє зображення як обвинуваченого ОСОБА_5 так і потерпілого ОСОБА_6 .

Разом з тим, варто зауважити, що згідно з ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Норми ч. 3 ст. 404 КПК України зобов`язують суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, лише коли суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушеннями. Сама по собі незгода захисника із висновками суду, зробленим на підставі досліджених доказів, не може бути безумовною підставою для повторного дослідження тих самих доказів апеляційним судом за відсутності обставин, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України.

Тобто для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, встановлених під час кримінального провадження, кримінальний процесуальний закон визнає обов`язковою наявність (сукупність) як відповідного процесуального приводу (клопотання учасника судового провадження), так і однієї із закріплених у законі умов (неповнота дослідження зазначених обставин або наявність певних порушень у ході їх дослідження), які можна розглядати як фактичну підставу для такого дослідження.

При цьому сама лише незгода учасника судового провадження з оцінкою певних конкретних доказів не може слугувати підставою для їхнього обов`язкового повторного дослідження.

Водночас у касаційній скарзі захисника відсутні будь-які відомості про те, що сторона захисту заявляла клопотання в апеляційному суді щодо повторного дослідження доказів та, що таке клопотання не було розглянуто судом.

Отже, відсутність обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження про дослідження доказів, за умови того, що в оскарженому вироку суд дав оцінку всім доказам, на неправильну оцінку яких посилається сторона на стадії апеляційного оскарження вироку, не зумовлює обов`язку апеляційного суду повторно досліджувати обставини, встановлені під час кримінального провадження, та не створює передумов для використання апеляційним судом свого права дослідити нові докази за наявності підстав, регламентованих положеннями ч. 3 ст. 404 КПК України.

Таким чином, доводи захисника в цій частині не є слушними.

Доводи захисника, що під час проведення слідчих експериментів за участю потерпілого та свідка ОСОБА_8 , були присутні в якості понятих працівники поліції, також є безпідставними.

Так, за змістом п. 15 ч. 1 ст. 7, частин 1-3 ст. 22 КПК України кримінальне провадження, що здійснюється на основі змагальності, передбачає самостійне обстоювання сторонами їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, встановленими цим Кодексом, і вони мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав.

Натомість суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків.

Суд за приписами ч. 2 ст. 26 КПК України у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень кримінальним процесуальним законом. Змагальність сторін та свобода в поданні ними своїх доказів, доведення перед судом переконливості й обґрунтованості власних тверджень і доводів щодо висунутого обвинувачення є однією із засад кримінального провадження згідно з п. 15 ч. 1 ст. 7 КПК України.

Як убачається із оскаржуваного судового рішення, судом апеляційної інстанції встановлено, що під час розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції сторона захисту не заявляла клопотання про допит у якості свідків вказаних осіб.

Змістом поданої касаційної скарги підтверджено, що захисник лише під час судових дебатів звернув увагу на це місцевого суду.

При цьому, судами встановлено, що твердження захисника щодо участі в якості понятих під час проведення слідчих експериментів працівників поліції, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Таким чином, судами першої та апеляційної інстанції не було допущено порушень вимог КПК України у цій частині, оскільки вони діяли у повній відповідності до таких засад кримінально провадження, як змагальність сторін.

Щодо доводів захисника з приводу упередженості судді ОСОБА_7 .

Право на розгляд справи безстороннім судом, встановленим законом, гарантується статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Однією із процесуальних гарантій цього права є забезпечення процедури відводу судді у ситуації, коли суддя має особистий інтерес щодо результату розгляду справи, конфлікт інтересів або іншим чином упереджений стосовно будь-якої особи, яка бере участь у справі.

У кримінальному процесуальному законодавстві України закріплено інститут відводу, самовідводу, який передбачає інструменти для усунення упередженого судді від здійснення судового розгляду кримінального провадження, сприяє підвищенню рівня довіри громадськості до суду та винесених ним рішень.

Суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що як вбачається з наявних матеріалів, 09 серпня 2022 року захисником ОСОБА_4 було заявлено відвід судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_7 з підстав можливості сформуватися у останнього негативної думки щодо обвинуваченого під час прийняття рішення по адміністративній справі щодо ОСОБА_5 .

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.08.2022 року відмовлено у задоволенні заяви адвоката ОСОБА_4 про відвід судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_7 . При цьому суд обґрунтував прийняте рішення тим, що адвокат у своїх доводах не навів жодних обставин, які б унеможливлювати наявність відводу судді, передбачених статтями 75, 76 КПК України або інших обставин, які дійсно викликають реальний сумнів у неупередженості судді при розгляді обвинувального акта щодо ОСОБА_5 . Водночас суд зазначив, що заявлений відвід не містить належних, конкретних та підтверджених даних, які б свідчили про наявність передбачених чинним законодавством підстав для його задоволення.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду слушно визнала доводи захисника в цій частині безпідставними.

Таким чином, за результатами апеляційного розгляду, суд дійшов обґрунтованого висновку, що твердження ОСОБА_5 про те, що до вказаного злочину він не причетний, не узгоджуються із дослідженими під час судового розгляду та наведеними у вироку доказами.

Апеляційний суд, переглядаючи вирок суду першої інстанції, зазначив, що докази по справі були належним чином досліджені під час розгляду в суді першої інстанції, є належними та допустимими відповідно до вимог статей 84-86 КПК України, оцінені судом згідно із ст. 94 КПК України, та в своїй сукупності спростовують доводи сторони захисту про не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Решта доводів касаційної скарги захисника висновків суду апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.

Таким чином, на переконання колегії суддів касаційного суду, під час апеляційного розгляду, суд перевірив доводи апеляційної скарги сторони захисту та надав на них вичерпну відповідь, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів.

Ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованою та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

В той же час, касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які перешкодили чи могли перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412, 413 КПК України, а відтак й необхідності скасування чи зміни судових рішень на підставах, передбачених ч.1 ст. 438 КПК України.

Оскільки з касаційної скарги захисника, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 квітня 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 20 липня 2023 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3