Справа № 130/208/23
Провадження №11-кп/801/95/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2024 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого судді : ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

зі секретарем: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці апеляційні скарги прокурора Жмеринської окружної прокуратури ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 на вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 03.10.2023 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.01.2023 року за № 0000001 по обвинуваченню

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Станіславчик Жмеринського району Вінницької області, жительки АДРЕСА_1 , громадянки України, непрацюючої, з вищою освітою, раніше не судимої,

у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України

за участю сторін кримінального провадження

прокурора: ОСОБА_9

захисника: ОСОБА_7

обвинуваченої: ОСОБА_8

потерпілого: ОСОБА_10 ,

законного представника потерпілого: ОСОБА_11

ВСТАНОВИВ:

Захисник ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 , просила скасувати вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 03.10.2023 року, яким обвинувачену ОСОБА_8 визнано винуватою у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України та призначено їй покарання у виді громадських робіт на строк двісті годин.

Ухвалити новий вирок ,яким обвинувачену ОСОБА_8 виправдати за ч.1 ст. 125 КК України у зв`язку з недоведеністю її вини, відсутністю в діянні обвинуваченої складу та події кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України.

Вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 03.10.2023 року обвинувачену ОСОБА_8 визнано винуватою у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та призначено їй покарання у виді громадських робіт на строк двісті годин.

Строк покарання відраховувати з часу приведення вироку до виконання.

Вирішено долю речових доказів.

Згідно вироку суду обвинувачена вчинила кримінальне правопорушення за наступних обставин.

ОСОБА_8 02.01.2023 о 18:39 годині, перебуваючи на території комунального закладу «Жмеринський ліцей №2», який розташований за адресою: вулиця Центральна, 2, місто Жмеринка, Жмеринський район, Вінницька область на ґрунті раптово виниклого конфлікту, вчинила сварку із малолітнім ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та його товаришами, які попередньо завадили її донці грати м`ячем на футбольному полі. В подальшому, ОСОБА_8 діючи умисно, з метою спричинення фізичного болю, шкоди здоров`ю та нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , реалізовуючи свій протиправний умисел, усвідомлюючи та бажаючи настання наслідків, схопила останнього правою рукою за шию, притиснувши до огорожі футбольного поля, чим спричинила ОСОБА_10 тілесні ушкодження. Відповідно до висновку експертизи №01 від 09.01.2023 у ОСОБА_10 виявлено три садна на шиї, які спричинені діями тупих предметів 02.01.2023, якими могли бути нігті пальців руки (правої), за механізмом дії тертя та належать до легких тілесних ушкоджень.

Вимоги апеляційної скарги захисника мотивовано тим, що судом дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.1 ст. 125 КК України, хоча висновки суду спростовуються відеозаписом події.

Судом невірно зазначено про необхідну оборону, хоча під час судового розгляду сторона захисту наголошувала про уявну оборону зі сторони обвинуваченої ОСОБА_8 .

В матеріалах справи наявний висновок експерта №1 від 09.01.2023 року, який лише свідчить про наявність у потерпілого тілесних ушкоджень, віднесених до легких і не може бути доказом винуватості обвинуваченої у заподіянні тілесних ушкоджень.

Покази свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 про те, що обвинувачена « розвернулася та правою рукою почала душити потерпілого» спростовується відеозаписом від 09.01.2023 року.

Стороною обвинувачення не надано беззаперечних доказів того, що саме ОСОБА_8 02.01.2023 року, діючи умисно, спричинила ОСОБА_10 легке тілесне ушкодження, тобто обвинувачення грунтується на припущеннях.

Достатні докази доведеності вини ОСОБА_8 не встановлені, відеодоказ, спростовує пояснення свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , кваліфікацію дій ОСОБА_8 .

До початку апеляційного розгляду прокурором Жмеринської окружної прокуратури ОСОБА_14 подано заяву про відмову від апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, думку прокурора ОСОБА_9 , який просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника, захисника ОСОБА_7 , яка просила апеляційну скаргу задоволити, обвинувачену ОСОБА_8 , яка просила задоволити апеляційну скаргу захисника, потерпілого ОСОБА_10 , законного представника потерпілого ОСОБА_11 , які просили вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги захисника, суд вважає, що в задоволенні апеляційної скарги захисника слід відмовити, провадження за апеляційною скаргою прокурора підлягає закриттю.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Суд першої інстанції на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України ухвалив законне, обгрунтоване рішення відносно ОСОБА_8 за ч.1 ст. 125 КК України.

Приймаючи рішення щодо ОСОБА_8 , суд першої інстанції в дотримання вимог ст. 91 КПК України з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження перевірив та безпосередньо дослідив докази, отримав усно показання учасників кримінального провадження.

Сторона захисту вважає, що стороною обвинувачення недоведено вину обвинуваченої ОСОБА_8 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України.

Як убачається з вироку суд першої інстанції, приймаючи рішення щодо наявності в діях обвинуваченої ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України визначив зміст і спрямованість протиправного діяння, що має істотне значення для правової оцінки дій, виходячи з часу, місця, обстановки і інших обставин його вчинення, характеру дій винного, поведінки потерпілого.

Диспозицією ст.125 КК України передбачена кримінальна відповідальність за умисне легке тілесне ушкодження.

В основу судового рішення суд поклав обставини, які були з`ясовані судом під час судового розгляду, які підтверджені сукупністю доказів, які узгоджуються між собою.

З урахуванням позиції обвинуваченої ОСОБА_8 , яка вину не визнала, суд, приймаючи рішення оцінив докази в сукупності, а саме показання потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та докази, а саме: протокол про прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 02.01.2023, відповідно до якого ОСОБА_11 просила прийняти міри до жінки на ім`я ОСОБА_15 , яка нанесла тілесні ушкодження її дитині ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 02.01.2023 о 18:30 год. (а.с.41-43); протокол огляду предмету від 09.01.2023 з проглянутим відеодиском, згідно з якими 02.01.2023 о 18:39:05 на футбольному полі з`являється жінка, прямує до одного із підлітків та починає розмову. О 18:39:35 год. видно як жінка починає брати речі, які знаходяться поруч із входом на поле та виходиться з ними з поля. Однак, один із підлітків побіг за нею та зайшовши о 18:39:46 дана жінка правою рукою бере за горло підлітка та штовхає в металеву огорожу та в ту ж саму мить видно як остання наносить один удар лівою рукою в область шиї останнього (а.с. 52-54); протокол огляду предмету від 24.01.2023 з проглянутим відеодиском, згідно яких видно як на футбольному полі обвинувачена ОСОБА_8 конфліктно розмовляє з неповнолітнім ОСОБА_13 , від якого вимагає залишити футбольне поле, дзвонить його батькові та погрожує взагалі заборонити всім ходити на стадіон школи (а.с. 62, 64-65).

Факт заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_10 обвинуваченою ОСОБА_8 знайшов підтвердження, крім показів потерпілого ОСОБА_10 , в показах свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які підтвердили, що між потерпілим ОСОБА_10 та обвинуваченою ОСОБА_8 був конфлікт, під час якого обвинувачена ОСОБА_8 завдала тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 .

В апеляційній скарзі захисник ставить під сумнів показання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 посилаючись на те, що свідки та потерпілий грали цілий день у футбол, а так як футбол є травмуюча гра, покриття на футбольному полі у вигляді штучної трави тверде та колюче на дотик, що могло і спричинити подразнення у потерпілого на шиї.

Дані твердження захисника є безпідставними, оскільки і потерпілим, і свідками давались послідовні покази, підстави оговорювати обвинувачену ОСОБА_8 не встановлені.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що показання потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , щодо механізму заподіяння тілесних ушкоджень узгоджуються з висновком судово-медичного експерта № 01 від 03.01.2023-09.01.2023 року, відповідно до якого на підставі судово-медичного обстеження неповнолітнього ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 виявлено три садна на шиї, які спричинені діями тупих предметів 02.01.2023, якими могли бути нігті пальців руки (правої), за механізмом дії тертя та належать до легких тілесних ушкоджень, тривалістю не більше як 6 діб. (Згідно п.2.3.2 «б» п. 2.3.5. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» від 1995 року); з протоколом огляду предмету від 09.01.2023 з проглянутим відеодиском, згідно якого 02.01.2023 о 18:39:05 на футбольному полі з`являється жінка, прямує до одного із підлітків та починає розмову. О 18:39:35 год. видно як жінка починає брати речі, які знаходяться поруч із входом на поле та виходиться з ними з поля. Однак, один із підлітків побіг за нею та зайшовши о 18:39:46 дана жінка правою рукою бере за горло підлітка та штовхає в металеву огорожу та в ту ж саму мить видно як остання наносить один удар лівою рукою в область шиї останнього (а.с. 52-54).

Безпідставними є доводи захисника, викладені в апеляційній скарзі щодо визнання недопустимим доказом висновок судово-медичного експерта № 01 від 03.01.2023-09.01.2023 року.

Як зазначив Конституційний Суд України в рішенні №1-31/2011 від 20.10.2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, отримані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та постанови законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно до приписів ч.1-4,7 ст.101 КПК, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи. Кожна сторона кримінального провадження має право надати суду висновок експерта, який ґрунтується на його наукових, технічних або інших спеціальних знаннях. Висновок повинен ґрунтуватися на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо або вони стали йому відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження. Експерт дає висновок від свого імені і несе за нього особисту відповідальність. Запитання, які ставляться експертові, та його висновок щодо них не можуть виходити за межі спеціальних знань експерта. Висновок експерта надається в письмовій формі, але кожна сторона має право звернутися до суду з клопотанням про виклик експерта для допиту під час судового розгляду для роз`яснення чи доповнення його висновку.

Відповідно до ч.2 ст.102 КПК, у висновку експерта обов`язково повинно бути зазначено, що його попереджено про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Крім того, вірно зауважив суд першої інстанції, що у суду немає підстав сумніватися в достовірності проведеної експертизи, оскільки вона проведена з дотриманням встановленого процесуального порядку, компетентними особами, що володіють спеціальними знаннями для вирішення поставлених перед ними питань.

Таким чином, колегія суддів приходить до переконання, що висновок судово-медичного експерта є допустимим доказом.

Щодо тверджень захисника ОСОБА_7 в апеляційній скарзі про те, що обвинувачена ОСОБА_8 могла перебувати у стані уявної оборони, то апеляційний суд їх відхиляє з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 КК України уявною обороною визнаються дії, пов`язані із заподіянням шкоди за таких обставин, коли реального суспільно небезпечного посягання не було, і особа, неправильно оцінюючи дії потерпілого, лише помилково припускала наявність такого посягання.

Уявна оборона виключає кримінальну відповідальність за заподіяну шкоду лише у випадках, коли обстановка, що склалася, давала особі достатні підстави вважати, що мало місце реальне посягання, і вона не усвідомлювала і не могла усвідомлювати помилковості свого припущення.

Жодних доказів, які б свідчили, що потерпілий ОСОБА_10 вчинив дії, які обвинувачена ОСОБА_8 помилково могла сприйняти як погрозу для свого життя та здоров`я, відповідно до ст. 37 КК України, в матеріалах кримінального провадження немає.

Колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_8 мала прямий протиправний умисел на вчинення інкримінованого їй кримінального проступку, враховуючи її протиправні дії, а саме схоплення рукою, направленої саме в область шиї потерпілого ОСОБА_10 , розміщення обвинуваченої обличчям до потерпілого, можливості покинути місце конфлікту, так як конфлікт відбувався на відкритій ділянці місцевості.

Крім того, обвинувачена ОСОБА_8 сама прийшла на футбольне поле, де потерпілий ОСОБА_10 разом з друзями грали в м`яч, своєю поведінкою влаштувала словесний конфлікт, після чого нанесла неповнолітньому потерпілому ОСОБА_10 тілесне ушкодження, тобто обвинувачена повинна була усвідомлювати та розуміти суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та припускати настання останніх.

Враховуючи обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає, що дії потерпілого ОСОБА_10 не становили будь-якої неправомірної поведінки та загрози для здоров`я обвинуваченої ОСОБА_8 , що змусило останню вчинити по відношенню до потерпілого дії, які явно не відповідають захисту небезпечності посягання на охоронювані законом права та інтереси особи, яка захищається.

Підстави для задоволення вимог захисника щодо виправдання ОСОБА_8 відсутні.

Суд першої інстанції проаналізував пояснення потерпілого ОСОБА_10 , обвинуваченої ОСОБА_8 , свідків, врахував всі докази з точки належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку та дійшов вірного висновку, щодо доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України умисне легке тілесне ушкодження.

Висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи.

Висновки суду підтверджені доказами, зібраними у суворій відповідності з вимогами закону і дослідженими в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 за ч.1 ст. 125 КК України в дотримання вимог ст. 370 КПК України є законним, належним чином вмотивованим та обгрунтованим.

Підстави для зміни чи скасування вироку суду, передбачені ст.409 КПК України відсутні

Призначаючи покарання, суд першої інстанції в дотримання вимог ст. 65 КК України, керуючись роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України є нетяжким злочином, особу винної, яка раніше не судима, позитивно характеризується за місцем проживання, відсутність обставин, які згідно ст. 66 КК України пом`якшують покарання та згідно ст. 67 КК України обтяжують покарання та визначив покарання у виді громадських робіт в межах санкції ч.1 ст. 125 КК України.

Суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції в дотримання вимог ст. 50, ст. 65 КК України визначено покарання, яке є за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових злочинів, відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

При цьому суд апеляційної інстанції керується правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 09.10.2018 у справі № 756/4830/17-к, що визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Прокурором Жмеринської окружної прокуратури ОСОБА_14 подано заяву про відмову від апеляційної скарги на вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 03.10.2023 року щодо ОСОБА_8 за ч.1 ст. 125 КК України

Суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст. 403 КПК України, врахувавши думку учасників кримінального провадження, вважає, що наявні підстави для прийняття відмови від апеляційної скарги та закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою прокурора.

Керуючись ст. 403,404, 405,407, 409, 419 КПК України суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ:

Прийняти відмову від апеляційної скарги прокурора.

Закрите апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора.

Відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника.

Вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 03.10.2023 року щодо ОСОБА_8 за ч.1 ст. 125 КК України залишити без змін.

Судове рішення може бути оскаржено до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Відповідно до ч.4 ст. 532 КПК України судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4