Справа № 132/2981/22
Провадження №1-кп/132/109/24
Вирок

Іменем України

02 лютого 2024 року місто КАЛИНІВКА

КАЛИНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Калинівка Вінницької області, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000292 від 07 жовтня 2022 року, за обвинувальним актом, складеним у відношенні:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Мокроволя Білогірського району Хмельницької області, українця, громадянина України, із загальною середньою освітою, неодруженого, непрацевлаштованого, несудимого в силу ст.89 КК України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України,

за участі сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

потерпілого ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИВ:

Обвинувачений ОСОБА_7 05 жовтня 2022 року о 19год.00хв. рухаючись гужовою повозкою по вулиці Вишневій в селі Лемешівка Хмільницького району Вінницької області, зустрів свого знайомого, а саме місцевого жителя ОСОБА_8 , який в цей час проходив поруч по проїжджій частині дороги. Проїжджаючи повз ОСОБА_8 , ОСОБА_7 направив гужову повозку в його сторону, який в свою чергу замахнувся дерев`яною палицею у бік коня гужової повозки, на якій проїжджав ОСОБА_7 . Такі дії ОСОБА_8 , сильно обурили ОСОБА_7 , та між ними виникла словесна суперечка, під час якої вони один одного почали словесно ображати нецензурною лайкою, в ході якої ОСОБА_7 діючи з прямим умислом, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки у вигляді спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , зупинив гужову повозку та підійшовши до останнього, схопивши лівою рукою за праву верхню частину куртки ОСОБА_8 , умисно наніс йому удар кулаком своєї правої руки в область правого передпліччя, від отримання якого, ОСОБА_8 відшатнувся назад. В конфлікт втрутилася ОСОБА_9 , яка проходячи поруч, розборонила їх, після чого, ОСОБА_7 сів на гужову повозку та поїхав далі, а ОСОБА_8 направився до себе додому, де йому стало зле та він вимушений був звернутися за медичною допомогою. Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 110 від 20.10.2022 року, ОСОБА_8 отримав тілесне ушкодження у вигляді закритого перелому правої ключиці зі зміщенням, яке відноситься до тілесного ушкодження середньої тяжкості.

Обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні при розгляді вказаної справи, свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні не визнав, зазначивши, що дійсно 05.10.2022 року о 19.00год. рухаючись по вулиці Вишневій в селі Лемешівка на гужовій повозці, він побачив ОСОБА_8 , який проходячи поруч по проїжджій частині дороги, замахнувся дерев`яною палицею у бік коня. Це його сильно обурило, та він висловив до ОСОБА_8 зауваження, після чого між ними виникла словесна перепалка, під час якої вони висловлювались один на одного нецензурною лайкою. Зупинивши повозку, він підійшов до ОСОБА_8 та взявши його за куртку, почав його штовхати, при цьому не наносячи йому удари. В цей момент, у конфлікт втрутилася ОСОБА_9 , яка проходячи поруч, розборонила їх, після чого він сівши на повозку, поїхав за місцем свого прямування. Вважає, що від його дій, ОСОБА_8 не міг отримати тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому правої ключиці зі зміщенням, а тому своєї вини у вчиненні даного кримінального правопорушення не визнає.

Суд критично оцінює покази обвинуваченого ОСОБА_7 в частині заперечення своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, вважає його позицію щодо неможливості завдання ним тілесних ушкоджень середньої тяжкості потерпілому ОСОБА_8 безпідставною, з огляду на наступне.

Винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, підтверджується наступними доказами:

Потерпілий ОСОБА_8 в судовому засіданні повідомив, що 05.10.2022 року о 19.00год. він проходячи по вулиці Вишневій в селі Лемешівка, побачив місцевого жителя ОСОБА_7 , який рухаючись на гужовій повозці, направив її в його сторону. В результаті цього, між ними виникла словесна перепалка, під час якої ОСОБА_7 зупинивши повозку та підійшовши до нього, схопив його за праву верхню частину куртки, та наніс йому удар кулаком своєї правої руки в область правого передпліччя, від отримання якого, він відшатнувся назад. В цей момент у конфлікт втрутилася ОСОБА_9 , яка проходячи поруч, розборонила їх, після чого він направився до себе додому, де йому стало зле та він вимушений був звернутися за медичною допомогою. За наслідками такого звернення було встановлено, що йому завдано тілесне ушкодження у вигляді закритого перелому правої ключиці зі зміщенням, яке відноситься до тілесного ушкодження середньої тяжкості.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні повідомила, що 05.10.2022 року о 19.00год. вона проходячи по вулиці Вишневій в селі Лемешівка, побачила конфлікт, який відбувався між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , під час якого ОСОБА_7 схопивши ОСОБА_8 за верхню частину куртки, наніс йому удар кулаком своєї правої руки в область правого передпліччя, від отримання якого, ОСОБА_8 відшатнувся назад. В цей момент, вона втрутилася в конфлікт, розборонивши їх, після чого ОСОБА_7 сів на гужову повозку та поїхав далі, а ОСОБА_8 направився до себе додому.

При викладені показів потерпілого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_9 , суд враховує, що положеннями КПК України не передбачено обов`язку суду дослівно викладати показання потерпілого та свідків, таке джерело доказів відображається судом у тому обсязі, який необхідний для встановлення істини у кримінальному провадженні, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 14.12.2022 року у справі № 754/10882/17 (провадження № 51-1223км22).

З урахуванням цього, покази вищезазначених потерпілого та свідка відображені без зайвої деталізації, а саме містять сутнісну (змістовну) їх складову.

Від допиту іншого свідка обвинувачення - ОСОБА_10 , який зазначений в реєстрі матеріалів досудового розслідування, прокурор ОСОБА_11 відмовилася, а потерпілий ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_7 не наполягали на його виклику та допиті, а тому дана відмова прийнята судом, визнано недоцільним допит вказаної особи під час розгляду кримінального провадження.

Крім показань потерпілого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_9 , які були допитані в судовому засіданні під час розгляду даного кримінального провадження, вина обвинуваченого ОСОБА_7 також підтверджується наступними доказами:

- протоколом проведення слідчого експерименту від 14.10.2022 року та відеозаписом до нього, згідно якого потерпілий ОСОБА_8 показав на місці вчинення кримінального правопорушення, як обвинувачений ОСОБА_7 схопив його своєю лівою рукою за праву верхню частину його куртки, а кулаком своєї правої руки, наніс йому удар в область правого передпліччя;

- протоколом огляду документа від 14.10.2022 року, згідно якого був оглянутий відеозапис з місця вчинення кримінального правопорушення, на якому зафіксовано момент нанесення обвинуваченим ОСОБА_7 удару кулаком правої руки в область правого передпліччя потерпілого ОСОБА_8 ;

- висновком експерта № 110 від 20.10.2022 року, згідно якого у ОСОБА_8 виявлене тілесне ушкодження у вигляді закритого перелому правої ключиці зі зміщенням, яке виникло від ударної дії (удару, співударяння) тупого твердого предмета, по давності утворення може відповідати строку, вказаному в постанові при призначення судово-медичної експертизи 05.10.2022 року, за ступенем тяжкості відноситься до тілесного ушкодження середньої тяжкості. оскільки спричинило тривалий (понад 21 день) розлад здоров`я (згідно п.2.2.2 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 року);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 17.11.2022 року та відеозаписом до нього, згідно якого свідок ОСОБА_9 показала на місці вчинення кримінального правопорушення, як обвинувачений ОСОБА_7 схопив своєю лівою рукою за праву верхню частину куртки потерпілого ОСОБА_8 , а кулаком своєї правої руки, наніс йому удар в область правого передпліччя;

- протоколом проведення слідчого експерименту від 17.11.2022 року та відеозаписом до нього, згідно якого свідок ОСОБА_10 показав на місці вчинення кримінального правопорушення, як обвинувачений ОСОБА_7 схопив своєю лівою рукою за праву верхню частину куртки потерпілого ОСОБА_8 , а кулаком своєї правої руки, наніс йому удар в область правого передпліччя;

- протоколом проведення слідчого експерименту від 18.11.2022 року, згідно якого підозрюваний ОСОБА_7 показав на місці вчинення кримінального правопорушення, як він схопив своєю лівою рукою за праву верхню частину куртки потерпілого ОСОБА_8 , а кулаком своєї правої руки, наніс йому удар в область правого передпліччя;

Відповідно до частини 1 статті 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Положеннями статті 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оцінюючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними та допустимими, такими, що не протирічать один одному, приймає їх та приходить до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч1 ст.122 КК України.

Відповідно до положень статті 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Обвинувальний вирок може бути ухвалений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів.

Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Цей стандарт у кримінальному провадженні, на думку суду було дотримано.

Дослідивши всебічно і об`єктивно усі обставини кримінального провадження, судом не було виявлено таких обставин, яким би версія обвинувачення не надала розумного пояснення або які би свідчили про можливість іншої версії інкримінованої події.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що винність ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінальному правопорушенні при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведені повністю, а його дії за ч.1 ст.122 КК України, а саме умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я потерпілого, правильно кваліфіковані органом досудового розслідування.

Положення частини 2 статті 50 КК України встановлюють, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належать, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання.

Відповідно до змісту статті 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Згідно пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (стаття 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Прокурор ОСОБА_11 у своїй промові, під час виступу у судових дебатах, просила визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на 3 (три) роки. На підставі ст.75 КК України, звільнити засудженого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, із іспитовим строком на 2 (два) роки. Відповідно до п.п.1, 2 ч.1, п.4 ч.3 ст.76 КК України, покласти обов`язки на ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою. Іспитовий строк обчислювати з моменту проголошення вироку суду.

Потерпілий ОСОБА_8 у своїй промові, під час виступу у судових дебатах, підтримав позицію прокурора.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують і обтяжують його покарання.

Обвинувачений ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до положень статті 12 КК України, віднесене до нетяжкого злочину.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_7 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Мокроволя Білогірського району Хмельницької області (паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 14.07.2016 року Козятинським РС УДМС України у Вінницькій області); має загальну середню освіту; неодружений, непрацевлаштований, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 (довідка №538, видана 21.10.2022 року Лемешівським старостинським округом Калинівської міської ради Вінницької області).

Згідно відомостей персонально-довідкового обліку, отриманих з Єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України про притягнення осіб до кримінальної відповідальності, відсутність (наявність) судимості або обмежень, передбачених кримінально-процесуальним законодавством України від 17.10.2022 року, ОСОБА_7 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, однак на даний час в силу ст.89 КК України, судимості не має.

За довідкою-характеристикою № 537, виданою 21.10.2022 року Лемешівським старостинським округом Калинівської міської ради Вінницької області, за час проживання в селі Лемешівка, ОСОБА_7 зарекомендував себе з негативної сторони, авторитетом не користується, добиширить, зловживає спиртним.

Як слідує з консультативних висновків спеціалістів, складених 20.10.2022 року Комунальним підприємством «Калинівська центральна районна лікарня» Калинівської міської ради, ОСОБА_7 на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Органом досудового розслідування в обвинувальному акті зроблений висновок про те, що ОСОБА_7 щиро розкаюється, і ця обставина, що пом`якшує його покарання, повинна бути врахована судом.

Однак суд з цим не погоджується, вважає, що ця обставина не знайшла свого підтвердження, спростовується матеріалами кримінального провадження, та підлягає виключенню за наступних обставин.

Відповідно до роз`яснень, викладених в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію, що склалася.

Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 10.09.2019 року у справі 761/23886/14-к (провадження № 51-8756км18), щире каяття - це обставина, яка відображає психічний стан особи, яка вчинила злочин і передбачає глибокі внутрішні переживання особою того, що сталося, моральне засудження своєї злочинної поведінки, почуття сорому, докорів сумління і готовність нести кримінальну відповідальність. Щире каяття проявляється у самозасудженні особою вчиненого злочину, його наслідків, прагненні усунути нанесену шкоду та рішенні не вчиняти більше злочинів. Вказана форма посткримінальної поведінки особи свідчить про те, що в особи відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності. При цьому, щире каяття не є тотожним поняттям до визнання вини (визнання особою факту вчинення нею злочину).

Отже, сам факт визнання вини у вчиненні кримінального правопорушення не свідчить про щире каяття, оскільки щире каяття передбачає, окрім визнання факту вчинення кримінального правопорушення, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Натомість, суд встановив, що обвинувачений ОСОБА_7 під час судового розгляду своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, не визнав, навіть під тиском вагомих доказів його винуватості, та його поведінка не свідчать про щирий жаль з приводу вчинених дій та їх осуд, оскільки він не приніс вибачення потерпілому та не відшкодував йому шкоди. У матеріалах кримінального провадження відсутні дані на підтвердження вчинення зазначених дій.

З урахуванням вищезазначеного, суд дійшов до висновку про неможливість визнання каяття обвинуваченого ОСОБА_7 таким, що є щирим у розумінні статті 66 КК України, що виключає в даному випадку можливість визнання щирого каяття обвинуваченого в якості обставини, яка пом`якшує покарання останнього.

Обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 , що визначені статтею 66 КК України, та які обтяжують його покарання, що визначені статтею 67 КК України, судом під час судового розгляду, не встановлено.

За правилами статті 75 КК України, у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.

Згідно роз`яснень, викладених в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року № 7, судам необхідно мати на увазі, що частиною 1 статті 75 КК України передбачено звільнення від відбування покарання з випробуванням тільки тих осіб, які засуджуються до виправних робіт, службового обмеження (для військовослужбовців), обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, тобто лише щодо основного покарання, що має бути належним чином вмотивовано у вироку. Звільнення від відбування призначеного судом додаткового покарання за цією нормою закону не допускається. Звільнити з випробуванням засуджену особу від відбування іншого виду покарання або позбавлення волі на строк понад п`ять років суд не вправі. Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване. При звільненні особи від відбування покарання з випробуванням суди у резолютивній частині вироку мають посилатися на статтю 75 КК України. Звільняючи особу від відбування покарання з випробуванням, суд може покласти на неї обов`язки, передбачені статтею 76 КК України, з метою організації органами виконання покарань належного контролю за її поведінкою. Перелік цих обов`язків є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Поклавши на засудженого обов`язок, передбачений пунктом 4 частини 1 статті 76 КК України, суд не встановлює періодичність та дні проведення реєстрації; відповідно до частини 3 статті 13 КВК України вирішення цього питання віднесено до компетенції кримінально-виконавчих інспекцій. Іспитовий строк встановлюється судом тривалістю від одного до трьох років (частина 3 статті 75 КК України). Цей строк обчислюється з дня постановлення вироку незалежно від того, судом якої інстанції застосовано статтю 75 КК України.

З урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеру діяння, обстановки, способу, місця, часу його вчинення, відсутністю обтяжуючих обставин, особи обвинуваченого, позиції потерпілого, суд погоджується із запропонованим прокурором покаранням, а саме призначенням ОСОБА_7 покарання в межах санкції, передбаченої ч.1 ст.122 КК України, із застосуванням ст.ст.75, 76 КК України, оскільки дане покарання на думку суду, відповідатиме вимогам кримінального та кримінального процесуального законодавства України, є відповідним вчиненому кримінальному правопорушенні, а також за своїм видом та розміром - необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.

Згідно частини 9 статті 100 КПК України, питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили.

Речовий доказ, вилучений в ході розслідування кримінального провадження, а саме оптичний диск із відеозаписом фіксації нанесення тілесного ушкодження потерпілому, який згідно постанови слідчого СВ відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_12 від 14.10.2022 року, визначено зберігати при матеріалах кримінального провадження, після набуття вироком законної сили, необхідно залишити в матеріалах цього кримінального провадження.

Арешт на вказаний речовий доказ, відповідно до матеріалів кримінального провадження, в ході досудового розслідування, не накладався.

Заходи забезпечення кримінального провадження відносно обвинуваченого в ході досудового розслідування та судового розгляду не застосовувались. Цивільний позов потерпілою особою не заявлявся. Судові витрати відсутні.

Керуючись ст.ст. 349, 368, 370, 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ст.75 КК України, звільнити засудженого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, із іспитовим строком на 2 (два) роки.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.1, п.4 ч.3 ст.76 КК України, покласти обов`язки на ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Іспитовий строк обчислювати з моменту проголошення вироку суду, тобто з 02 лютого 2024 року.

Речовий доказ, вилучений в ході розслідування кримінального провадження, а саме оптичний диск із відеозаписом фіксації нанесення тілесного ушкодження потерпілому, який згідно постанови слідчого СВ відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_12 від 14.10.2022 року, визначено зберігати при матеріалах кримінального провадження, після набуття вироком законної сили, залишити в матеріалах цього кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Роз`яснити засудженому, що він має право подати та/або заявити клопотання про помилування, про ознайомлення із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Копію цього вироку негайно після його проголошення вручити під розписку засудженому та прокурору.

Суддя