Номер провадження: 11-кп/813/1542/23
Справа № 496/503/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника ОСОБА_7 ,

представника цивільних позивачів ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_10 ОСОБА_9 , представника потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 - адвоката ОСОБА_7 , представника потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 адвоката ОСОБА_8 на вирок Біляївського районного суду Одеської області від 06.04.2023 у кримінальному провадженні №0001256, внесеному до ЄРДР 09.10.2021 відносно:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Звенигородка, Черкаської області, українця, громадянина України, одруженого, освіта середньо-спеціальна, працюючого водієм ТОВ «Авантра Транс», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Оскаржуваним вироком суду першої інстанції ОСОБА_10 визнано виним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України та призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді 2 (двох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком 3 (три) роки.

Обрано ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання до набрання вироком законної сили з покладенням на нього обов`язків: з`являтися за першою вимогою до суду та повідомляти суд про зміну свого місця проживання, роботи.

Цивільні позови законного представника ОСОБА_11 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_16 , малолітніх ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_12 ; ОСОБА_15 ; ОСОБА_20 , який діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_13 ; ОСОБА_14 до ТОВ «Аванта Транс», про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчиненням кримінального правопорушення - залишено без задоволення.

Стягнуто з ОСОБА_10 в дохід держави витрати за проведення судових експертиз на загальну суму у розмірі 17161 грн.

Вироком також вирішено питання щодо долі речових доказів.

Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_10 визнано винним у тому, що він 09.10.2021 року приблизно о 21 годині 15 хвилин, допустив порушення вимог пунктів 2.3 (б); 13.1 Правил дорожнього руху України, якими передбачено: п. 2.3. «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: п/п б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»; п. 13.1. «Водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу».

У зазначений день та час, водій ОСОБА_10 , керуючи технічно справним автопоїздом у складі тягача «MAN TGX 18.480», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та напівпричепа «SCHWARZMULLER SPA-ЗЕ», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухаючись у першій смузі руху (за наявності трьох смуг для руху в кожному напрямку) прямої ділянки сухого, чистого асфальтобетонного покриття на 455 км автодороги Київ-Одеса Одеського району Одеської області, збоку м. Одеса, в напрямку м. Києва, в умовах темної пори доби, вкрай уважним не був, за дорожньою обстановкою не стежив, чим виявив злочинну самовпевненість, тобто передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків, легковажно розраховував на їх відвернення, а саме: маючи можливість заздалегідь виявити автобус «ЗАЗ І-VAN» державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_21 , який відновлював рух після висадки пасажирів на першій смузі попутного напрямку руху, частково на правому асфальтобетонному узбіччі, не дотримався безпечного інтервалу, в результаті чого допустив зіткнення передньою правою частиною керованого ним автопоїзда з задньою частиною автобуса «ЗАЗ І-VAN».

У результаті дорожньо-транспортної події, пасажирка автобуса ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримала тілесні ушкодження у вигляді травми голови: розтрощення голови з екстракцією головного мозку; закритої травми тулуба: рваної рани правої сідниці; перелому грудини поміж 2-3-м ребрами; розтрощення 1-12-го лівих ребер; перелому 1-9-го правих ребер по лопатковій лінії; багатоуламкового перелому правої лопатки; розриву лобкового симфізу; розтрощення легень, серця, печінки, селезінки; травми кінцівок: рваної рани в ділянці правого плечового суглоба; множинних саден правої кисті та пальців; синця в ділянці лівого плечового суглоба; садна лівого передпліччя з переходом на кисть; рваної рани лівого стегна; рваної рани лівої гомілки; рваної рани правої гомілки; відкритого багатоуламкового перелому правої плечової кістки; закритого перелому лівої променевої кістки; відкритого перелому лівої стегнової кістки; відкритого багато уламкового перелому обох кісток гомілок. Смерть ОСОБА_22 знаходиться у прямому причинному зв`язку з наявними у неї тілесними ушкодженнями.

Пасажир автобуса ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , отримав тілесні ушкодження у вигляді поєднаної травми голови, тулуба та кінцівок: закрита черепно-мозкова травма у вигляді синців обличчя, крововиливу в м`які тканини голови, перелому кісток склепіння та основи черепу, крововиливів під м`які мозкові оболонки; закрита травма грудної клітки та органів грудної порожнини у вигляді розриву легенів з крововиливом у плевральні порожнини (по 450 мл); закрита травма живота у вигляді розриву печінки, селезінки, з крововиливом у черевну порожнину (900 мл); відкритий перелом обох кісток правої гомілки в нижній третині, відкритий багатоуламковий перелом кісточки лівої великогомілкової кістки, садна обох гомілок. Смерть ОСОБА_23 находиться в прямому причинному зв`язку з отриманим тілесними ушкодженнями. Безпосередньо причиною смерті став шок.

Пасажир автобуса ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , отримала тілесні ушкодження у вигляді розриву часткового крижово-поздовжнього зчленування зліва, перелому латеральної маси куприка зліва зі зміщенням уламків, перелому обох вертлюгових западин, перелому сідничних кісток зі зміщенням уламків, розходження лонного зчленування, перелому поперекових відростків 5-го поперекового хребця без значного зміщення відламків, перелому зовнішньої щиколотки лівої малогомілкової кістки, що супроводжувалось травматичним шоком, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень.

Пасажир автобусу ОСОБА_24 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми в форматі струсу головного мозку, забійних ран правої скронево-тім`яної ділянки, закритого перелому 10-го правого ребра, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Пасажир автобуса ОСОБА_25 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми в форматі струсу головного мозку легкого ступеню, забійної рани голови, перелому кісток лицевого черепу, забою верхніх часток обох легень, закритого перелому акроміального кінця лівої ключиці зі зміщенням, садна правої поперекової області, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Пасажир автобуса ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому обох кісток лівої гомілки, черепно-мозкової травми у формі струсу головного мозку, забійних ран голови та шиї які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Пасажир автобуса ОСОБА_26 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , отримала тілесні ушкодження у вигляді забійної рани голови, різаної рани другого пальця правої стопи, перелому проксимальної фаланги третього пальця правої стопи з травматичним її відчленуванням, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Пасажир автобуса ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого скалкового перелому правої плечової кістки в верхній третині зі зміщенням уламків, підшкірна гематома правого плеча, закритих переломів 6-8-го ребер зліва які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Пасажир автобуса ОСОБА_27 , ІНФОРМАЦІЯ_10 отримала тілесні ушкодження у вигляді перелому фаланги 5-го пальця лівої стопи, синця лівого стегна, садна лівої стопи, забою шийного відділу хребта та струсу шийного відділу спинного мозку, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Згідно висновку експертів №21-6516/6578 комп`ютерно-технічної та авто технічної експертизи від 17.12.2021 року, ОСОБА_10 належним виконанням вимог пунктів: 2.3 (б); 13.1 Правил дорожнього руху України, мав технічну можливість запобігти дорожньо-транспортній пригоді і його фактичні дії перебувають у причинному зв`язку з виникненням події цієї пригоди.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись із вироком суду в частині призначення покарання захисник обвинуваченого ОСОБА_10 ОСОБА_9 , подав апеляційну скаргу.

Вказує, що суд першої інстанції не в повній мірі дотримувався принципам призначення покарання, оскільки дійсно мала місце дуже трагічна подія в результаті ненавмисних дій ОСОБА_10 спричинені тяжкі наслідки у вигляді загибелі двох людей та травмуванні інших, однак це стало результатом не зухвалих дій водія ОСОБА_10 . Зазначає, що ОСОБА_10 раніше не вчиняв подібних дій, після скоєння ДТП дуже емоційно пережив цю подію та дійсно щиро покаявся. Наголошує, що він в міру своїх фінансових можливостей відшкодував шкоду потерпілим та вибачився перед ними. Звертає увагу, що ОСОБА_10 , не зважаючи на стан його здоров`я, під час досудового слідства, перебував під вартою, де також у повній мірі відчув наслідки скоєного. Вказує, що ОСОБА_10 позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, має на утриманні престарілу та хвору мати. Звертає увагу, що ОСОБА_10 є інвалідом 3 групи та страждає онкологічним захворюванням (рак горла) , а також цукровий діабет, у зв`язку з чим ці захворювання потребують постійного медичного нагляду, лікування специфічними та дорогими ліками. Вважає, що у місцях позбавлення волі ОСОБА_10 буде позбавлений можливості отримувати належні лікування та ліки. Наголошує, що обставини покарання ОСОБА_10 перетворяться у заподіяння йому фізичних страждань та ніяким чином не буде сприяти його виправленню та перевихованню, а навпаки , знаходження ОСОБА_10 у місцях позбавлення волі буде саме спричиняти йому фізичні страждання та потягне за собою або погіршення стану його здоров`я або навіть приведе до більш трагічних наслідків. Вказує, що у разі направлення ОСОБА_10 у місця позбавлення волі буде суттєво погіршено й становище його матері, оскільки він є єдиною рідною та близькою особою, яка на теперішній час піклується про неї та вона знаходиться на його фактичному утриманні, а позбавлення ОСОБА_10 волі призведе до того, що його мати залишиться без сторонньої допомоги.

Просить вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання змінити, застосувати відносно ОСОБА_10 вимоги ст. 75 КК України та звільнити від відбування покарання х випробуванням.

Не погоджуючись із вироком суду в частині призначення покарання та частині вирішення цивільного позову представник потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 - адвокат ОСОБА_7 зазначає, що факт працевлаштування ОСОБА_10 встановлено судом першої інстанції у вироку, у зв`язку з чим шкода, завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Наголошує, що суд недостатньо врахував тяжкість злочину, а саме те, що обвинувачений, порушивши одразу кілька пунктів Правил дорожнього руху, спричинив загибель двох людей, заподіяв тяжкі тілесні ушкодження одній особі і тілесні ушкодження середньої тяжкості шести особам. Вказує, що наявність лише однієї обставини, що пом`якшує покарання, а саме щирого каяття, не знижує істотно ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Вважає, що в даній ситуації ст. 69 КК України застосуванню не підлягає, а отже покарання ОСОБА_10 має бути призначене в межах санкції ч. 3 ст. 286 КК України та становити десять років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на три роки. Звертає увагу, що судом не наведено обґрунтованих підстав для залишення цивільного позову без задоволення та не надано юридичної оцінки мотивів, якими він керувався ухвалюючи в цій частині рішення, недостатнього досліджено докази, а також призначено покарання, яке с занадто м`яким, приховуючи обставини справи та тяжкість злочину.

Просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначення покарання та відмови у задоволені цивільного позову, ухвалити у цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 покарання в межах санкції ч. 3 ст. 286 КК України у виді 10 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.

Цивільний позов законного представника ОСОБА_11 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_16 , малолітніх ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_12 до ТОВ «Аванта Транс» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої вчиненням кримінального правопорушення задовольнити у повному обсязі:

Стягнути з ТОВ «АВАНТА ТРАНС» на користь ОСОБА_11 яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_16 , малолітніх ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_12 , моральну шкоду у розмірі 500000 гривень.

Не погоджуючись із вироком суду в частині вирішення цивільного позову до ТОВ «Аванта Транс» представник потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 адвокат ОСОБА_8 подав три аналогічні апеляційні скарги в яких зазначає, що рішення суду в частині вирішення цивільного позову не відповідає фактичним обставинам та ухвалений з порушенням норм матеріального права, оскільки висновки суду, що ТОВ «Аванта Транс» не є належним відповідачем по даній справі не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Доводи обґрунтовує тим, що суд першої інстанції необґрунтовано взяв до уваги та визнав належним і допустимим доказом наявності орендних правовідносин заяву ОСОБА_10 від 08.10.2021 та наказ №08/10/21-01 директора ТОВ «Аванта Транс» про передачу автомобіля в користування. Вказує, що матеріалами справи встановлено, що обвинувачений ОСОБА_10 заподіяв вказану шкоду потерпілим, виконуючи трудові обов?язки водія ТОВ «Аванта Транс», з яким перебував у трудових відносинах, що підтверджується копією наказу №52-K від 18.08.2020 про прийняття на роботу, та за яким згідно наказу №18/08-01 від 18.08.2020 закріплено автомобіль «MAN TGX 18.480» реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ТОВ «Аванта Транс».

Просить вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову змінити, задовольнити цивільний та стягнути з ТОВ «Аванта Транс» на користь: ОСОБА_13 200000 гривень моральної шкоди; ОСОБА_14 150000 гривень моральної шкоди; ОСОБА_15 300000 гривень моральної шкоди.

Позиції учасників судового розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника, який підтримав подану апеляційну скаргу, представника ОСОБА_7 , який підтримав подану апеляційну скаргу, представника ОСОБА_8 , який підтримав подану апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував проти задоволення всіх апеляційних скарг, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд доходить таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги, але положеннями ч. 2 цієї ж статті передбачено, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Відповідно до кримінального провадження та оскаржуваного вироку обвинувачений ОСОБА_10 винним себе у порушені правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілим середньої тяжкості тілесне ушкодження, заподіяло тілесне ушкодження та причинило загибель кількох осіб, а саме за ознаками кримінального правопорушення ч. 3 ст. 286 КК України визнав у повному обсязі та підтвердив обставини вчинених злочинів.

За таких обставин суд першої інстанції за погодженням із учасниками судового провадження, у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження інших доказів, обмежившись лише допитом обвинуваченого відносно фактичних обставин кримінального правопорушення та дослідженням доказів, які характеризують особистість обвинуваченого.

У апеляційних скаргах представників потерпілих та захисника не оспорюються фактичні обставини вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, встановленого судом першої інстанції та доведеність його вини у вчинені злочину, у зв`язку з чим апеляційний суд не переглядає вирок у цій частині.

Таким чином, апеляційний суд вважає вірними висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_10 у скоєнні ним кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 286 КК України, за встановлених районним судом та викладених у вироку обставин.

Щодо доводів представників потерпілих про невідповідність призначеного обвинуваченому ОСОБА_10 покарання тяжкості скоєного кримінального правопорушення та його особі, колегія суддів вважає, що апелянти фактично порушують питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання є: кримінально-правові відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема, у справі «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду тощо.

Апеляційним судом не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що покарання обвинуваченому призначено із порушенням визначених у законі загальних засад.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_10 виду і розміру покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_10 , згідно ст. 66 КК України, районний суд визнав щире каяття обвинуваченого.

Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченому, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановленні.

Також районним судом враховано дані про особу обвинуваченого, зокрема, те що він до кримінальної відповідальності раніше не притягувався, одружений, має постійне місце проживання, за останнім місцем праці та місцем проживання характеризується позитивно, є особою з інвалідністю ІІІ групи безстроково та страждає онкологічним захворюванням (рак горла), вчинив тяжкий злочин з необережності.

Крім того, судом враховано ставлення ОСОБА_10 до вчиненого, а саме те що він відшкодував шкоду потерпілим, а також наявність нотаріально завірених заяв потерпілих ОСОБА_26 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_25 , ОСОБА_27 , про те, що вони не мають матеріальних та моральних претензій до ОСОБА_10 у зв`язку із повним відшкодуванням моральної та матеріальної шкоди, при цьому просили не позбавляти його волі.

З урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_10 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком 3 роки.

При цьому апеляційний суд не приймає до уваги позицію представника потерпілих ОСОБА_7 , який наполягає на суворій мірі покарання щодо обвинуваченого, оскільки позиція потерпілої сторони у судовому засіданні щодо обрання заходу примусу не є обов`язковою для суду, натомість, ураховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст. 65 КК України, і не має над ними юридичної переваги.

Рішенням ЄСПЛ від 29.06.2007 року у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (O'Halloran and Francis v. the United Kingdom), заяви №15809/02 і N 25624/02) наголошено, що «будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі».

Приймаючи рішення про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_10 суд першої інстанції в повному обсязі врахував ступінь тяжкості та конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, характеризуючі дані про обвинуваченого, його поведінку та відношення до скоєного, який, як наведено вище, вину у вчиненому визнав повністю, щиро розкаявся, добровільно відшкодував завдані збитки та думку інших потерпілих, які просили суворо не карати обвинуваченого.

Врахувавши всі обставини, які за законом мають правове значення, суд першої інстанції, дотримуючись принципу індивідуалізації та, виходячи з особливостей конкретного кримінального правопорушення, реалізовуючи свої дискреційні повноваження, всупереч доводів представника потерпілих обґрунтовано призначив ОСОБА_10 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, з додатковим покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк.

Що стосується доводів захисника, наведених в апеляційній скарзі щодо можливості застосування до ОСОБА_10 інституту звільнення від відбуття основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, апеляційний суд вважає їх безпідставними.

Вчинення дорожньо-транспортної пригоди хоча і носить необережний характер, однак створило загрозу життю і здоров`ю потерпілих та спричинило загибель двох потерпілих, відтак, апеляційний суд не знаходить підстав для можливості звільнення обвинуваченого від основного покарання із застосуванням ст. 75 КК України з випробуванням, як про це просить захисник, тому апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню.

Разом з тим, апеляційний суд також вважає необґрунтованими доводи представників ОСОБА_9 та ОСОБА_8 про стягнення з ТОВ «Аванта Транс» моральної шкоди з огляду на таке.

Згідно статей 128, 129 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження пред`явити цивільний позов до обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого, який розглядається судом за правилами, встановленими цим кодексом. Ухвалюючи обвинувальний вирок суд, залежно від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє цивільний позов чи відмовляє в ньому.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає серед іншого, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Частиною 1 ст. 1172 ЦК України встановлено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Отже, з наведеної норми вбачається, що відповідальність юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником, настає лише у випадках, коли заподіювач шкоди перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах та заподіяв відповідну шкоду у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків.

На думку колегії суддів, жодних доказів, які б підтверджували перебування ОСОБА_10 у трудових відносинах із ТОВ «Аванта Транс» під час судового розгляду в районному суду та суду апеляційної інстанції не надано і така обставина категорично заперечувалась представником цивільного відповідача та не підтверджена будь яким доказами.

Судом встановлено, що ОСОБА_10 дійсно прийнятий на роботу до ТОВ «Аванта Транс» та обіймає посаду водія, а також за ним закріплено автомобіль «MAN TGX 18.480» реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Однак, у день скоєння ДТП ОСОБА_10 використовував автомобіль для власних потреб на підставі заяви від 08.10.2021 року та наказу №08/10/21-01 директора ТОВ «Аванта Транс» про те, що автомобіль «MAN TGX 18.480» реєстраційний номер НОМЕР_1 надано ОСОБА_10 для особистого користування.

Приймання-передачу автомобіля у тимчасове користування підтверджено актом приймання-передачі від 08.10.2021 р., відповідно до якого ТОВ «Аванта Транс» передало, а ОСОБА_10 прийняв у строкове користування автомобіль «MAN TGX 18.480» реєстраційний номер НОМЕР_1 з причіпом марки SCHWARZMULLER моделі SPA- ЗЕ реєстраційний номер НОМЕР_2 .

За таких обставин, всупереч доводів апеляційних скарг, під час скоєння зазначеної вище ДТП, ОСОБА_10 володів та користувався автомобілем на законних підставах - автомобіль передано йому у тимчасове користування для власних потреб, а не для виконання трудових обов`язків. Тому, відповідно до вимог норми ст. 1187 ЦК України, саме ОСОБА_10 є власником джерела підвищеної небезпеки.

Отже, під час скоєння ДТП ОСОБА_10 , керуючи автомобілем, не виконував трудові обов`язки перед ТОВ «Аванта Транс», а користувався автомобілем в своїх особистих інтересах, через що немає правових підстав для застосування вимог ст. 1172 ЦК України.

Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

За змістом ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

У відповідності до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що під час зазначеної ДТП автомобілем марки «MAN TGX 18.480» реєстраційний номер НОМЕР_1 , володів саме обвинувачений ОСОБА_10 , а ТОВ «Аванта Транс», є неналежним відповідачем по даній справі, тому правомірно відмовив позивачам у задоволенні позовів до ТОВ «Аванта Транс».

Таким чином, колегія суддів не виявила допущених істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону під час розгляду справи та постановлення вироку суду, а тому вважає, що ухвалений по справі вирок відносно ОСОБА_10 є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування або зміни за результатами апеляційного розгляду не встановлено.

Аналізуючи сукупність усіх обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції слід залишити без змін.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_10 ОСОБА_9 ,представника потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 - адвоката ОСОБА_7 , представника потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 адвоката ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Вирок Біляївського районного суду Одеської області від 06.04.2023 у кримінальному провадженні №0001256, внесеному до ЄРДР 09.10.2021 відносно ОСОБА_10 , засудженого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який утримується під вартою, протягом цього ж строку з моменту отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4