УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2024 року

м. Київ

справа № 145/1874/22

провадження № 51 - 7747 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в засудженої ОСОБА_5 , на вирок Тиврівського районного суду Вінницької області від 24 березня 2023 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 13 листопада 2023 року,

встановив:

За вироком Тиврівського районного суду Вінницької області від 24 березня 2023 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК в строк відбуття ОСОБА_5 покарання зараховано строк перебування в установі попереднього ув`язнення з 07 лютого 2022 року по 08 лютого 2022 року та з 14 грудня 2022 року по 27 грудня 2022 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення дорівнює одному дню позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання визначено рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Запобіжний захід ОСОБА_5 у вигляді застави з покладеними обов`язками до набрання вироком законної сили залишено без змін, після набрання вироком законної сили запобіжний захід у вигляді застави вирішено скасувати.

Згідно вироку суду 07 лютого 2022 року приблизно о 10:00 год ОСОБА_5 , за попередньою змовою групою осіб спільно з ОСОБА_6 та іншою особою, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, будучи об`єднаними між собою спільним злочинним умислом, спрямованим на таємне викрадення чужого майна, перебуваючи по АДРЕСА_1 , вирішили реалізувати свій злочинний умисел по відношенню до особи похилого віку - ОСОБА_7 .

З цією метою ОСОБА_6 підійшла до домоволодіння потерпілої № 26 , де у хвіртці зі сторони вулиці зустріла ОСОБА_7 , з якою навмисно ініціювала діалог, з метою відвернення уваги останньої.

В цей же момент ОСОБА_5 та особа, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, та, скориставшись тим, що ОСОБА_6 за їх попередньою домовленістю між собою відволікала потерпілу ОСОБА_7 , зайшли з лівого боку через нежиле сусіднє домоволодіння № 27 , обійшовши через присадибну земельну ділянку, пройшли з тилу на територію подвір`я та до житлового будинку ОСОБА_7 та діючи умисно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи протиправність своїх дій та настання негативних наслідків, реалізовуючи спільний злочинний умисел, через вхідні двері, не зачинені потерпілою на замок, пройшли всередину будинку, де в одній з житлових кімнат відшукали розміщений під столом кошик, звідки викрали пенсійні заощадження потерпілої в розмірі 20 000 грн (всі з яких купюрами номіналом по 500 гривень).

В подальшому, в момент продовження розмови між потерпілою ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , вийшовши зворотнім шляхом з домоволодіння, ОСОБА_5 та особа, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, повідомили ОСОБА_6 про те, що їх спільний злочинний умисел реалізовано, після чого всі троє з місця злочину зникли, завдавши потерпілій ОСОБА_7 матеріального збитку на вищевказану суму.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 13 листопада 2023 року вирок місцевого суду змінено.

Виключено з резолютивної частини вироку вказівку про обрахування ОСОБА_5 початку строку відбування покарання з дня набрання вироком законної сили.

Вказано у резолютивній частині вироку, що початок строку відбування покарання рахувати з дня затримання ОСОБА_5 на виконання вироку Тиврівського районного суду Вінницької області від 24 березня 2023 року.

В решті вирок місцевого суду залишено без зміни.

Захисник ОСОБА_4 у касаційній скарзі, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої внаслідок суворості, просить змінити оскаржені судові рішення, та на підставі ст. 75 КК звільнити його підзахисну ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк.

Свої вимоги захисник мотивує тим, що судами під час призначення його підзахисній покарання не враховано, що вона відшкодувала завдані потерпілій збитки, є особою з інвалідністю ІІІ групи, страждає тяжкою онкологічною хворобою, є матір`ю двох дітей, одна з яких є неповнолітньою та перебуває на її утриманні. Зазначає, що у недотримання положень ст. 419 КПК, суд апеляційної інстанції не перевірив аналогічних доводів його апеляційної скарги та не навів мотивів, з яких вирок суду першої інстанції залишив без змін.

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, і правильність кваліфікації її дій у касаційній скарзі захисника не оспорюються.

Доводи захисника щодо невідповідності призначення покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої через суворість, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

За правилами ст. 75 КК, у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У даному кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

Як убачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 , дотримуючись наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував характер та ступінь суспільної небезпечності скоєного кримінального правопорушення, яке є тяжким кримінальним правопорушенням, дані про особу винної, яка є раніше в силу ст. 89 КК несудимою, не перебуває на обліку у психіатра та нарколога, проживає з повнолітнім сином ОСОБА_8 , 2003 року народження та з неповнолітньою (на момент судового розгляду судом першої інстанції) дочкою ОСОБА_9 , 2005 року народження, посередньо характеризується за місцем проживання, є ініціатором вчинення кримінального правопорушення, переховувалась від органів досудового розслідування, а також взяв до уваги обставини, що пом`якшують покарання, якими визнав визнання винуватості та щире каяття. До обставини, що обтяжує покарання судом віднесено вчинення злочину стосовно особи похилого віку. Також судом першої інстанції було прийнято до відома досудову доповідь, складену Хмельницьким районним відділом № 2 філії ДУ «Центр пробації» у Вінницькій області, згідно якої ризик вчинення повторного кримінального правопорушення обвинуваченою оцінено як високий, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінено як середній.

Урахувавши усі обставини, які за законом мають правове значення, в тому числі й ті, на які посилається захисник у своїй касаційній скарзі, суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення винної без реального відбування нею призначеного покарання.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_4 , доводи якої є аналогічними доводам касаційної скарги, постановив ухвалу про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.

При цьому, як зазначено судом апеляційної інстанції, не є перешкодою для відбування призначеної судом першої інстанції реальної міри покарання і те, що засуджена проживає з донькою ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 , так як вбачається з копії свідоцтва про народження ОСОБА_9 , остання є донькою ОСОБА_5 , проте на час апеляційного розгляду досягла 18 років та згідно чинного законодавства України є повнолітньою особою. Документів, які б підтверджували факт перебування повнолітньої ОСОБА_9 на утриманні матері ОСОБА_5 стороною захисту під час апеляційного розгляду надані не були.

Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

Таким чином, Суд не вбачає підстав для зміни оскаржуваних судових рішень внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої, та не вважає призначене покарання явно несправедливим через його суворість.

В касаційній скарзі захисника не наведено переконливих доводів на обґрунтування невиправданої суворості призначеного ОСОБА_5 покарання та необхідності застосування до неї положень ст. 75 КК.

Крім того, доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_4 про те, що засуджена має тяжку хворобу, ІІІ групу інвалідності, не можуть бути безумовною підставою для пом`якшення останній покарання або звільнення її від відбування призначеного покарання із іспитовим строком, однак питання про звільнення засудженої ОСОБА_5 від відбування покарання за станом здоров`я може вирішуватися у порядку виконання вироку відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 537 КПК.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для зміни або скасування судових рішень, у касаційній скарзі захисника не наведено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженої ОСОБА_5 , на вирок Тиврівського районного суду Вінницької області від 24 березня 2023 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 13 листопада 2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3