УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 619/380/23

провадження № 51-5863ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Дергачівського районного суду Харківської області від

24 березня 2023 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 26 червня

2023 року щодо ОСОБА_4 ,

встановив:

Вироком Дергачівського районного суду Харківської області від 24 березня

2023 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець м. Охтирки Сумської області, житель АДРЕСА_1 ,

засуджений за ч. 5 ст. 407 Кримінального кодексу України (далі - КК) із застосуванням ст. 69 КК (в редакції, що діяла на час вчинення кримінального правопорушення) до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців. На підставі ст. 62 КК, ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі замінено на покарання у виді тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців на строк 1 рік 6 місяців.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК у строк відбуття покарання ОСОБА_4 зараховано період його тримання під вартою з 23 грудня 2022 року по 09 січня 2023 року

з розрахунку один день позбавлення волі за один день тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців.

Харківський апеляційний суд ухвалою від 26 червня 2023 року зазначений вирок

залишив без зміни, а апеляційну скаргу захисника - без задоволення.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він під час дії воєнного стану, без дозволу командування та поважних причин, 22 серпня 2022 року, самовільно залишив місця тимчасової дислокації військової частини, яка на той момент розташовувалась в АДРЕСА_2 , де він проходив військову службу на посаді командира 2 стрілецького відділення

2 стрілецького взводу 4 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , та перебував поза межами розташування особового складу військової частини, де проводив службовий час на власний розсуд, не пов`язаний з проходженням військової служби до

04 вересня 2022 року.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити оскаржувані судові рішення та пом`якшити йому покарання, а саме призначити покарання у вигляді службового обмеження для військовослужбовців на строк 1 рік 6 місяців. Аргументуючи свою вимогу, захисник зазначає, що суди попередніх інстанцій всупереч ст. 65 КК належним чином не врахували всіх даних, що характеризують особу засудженого, обставини, які пом`якшують покарання, а також те, що командування військової частини не заперечувало про призначення ОСОБА_4 покарання не пов`язаного з позбавленням чи обмеженням волі. Вказує, що його підзахисний має намір продовжувати військову службу в зоні активних бойових дій.

Перевіривши доводи, викладені у касаційній скарзі та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Із долученої до касаційної скарги копії вироку суду першої інстанції видно, що судовий розгляд кримінального провадження стосовно ОСОБА_4 здійснено відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК. Фактичні обставини кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 5 ст. 407 КК та правильність кваліфікації його дій, захисник у касаційній скарзі не оскаржує, як і не оскаржував в суді апеляційної інстанції.

Що стосується доводів касаційної скарги про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та даним про особу засудженого через суворість, то вони, на думку колегії суддів, є необґрунтованими.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі виду та розміру покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винуватій особі вид

і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами

і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Згідно з ст. 69 КК за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може за особливо тяжкий, тяжкий злочин або злочин середньої тяжкості призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті за цей злочин.

Як убачається зі змісту судових рішень, призначаючи ОСОБА_4 покарання, місцевий суд врахувавхарактер ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 ККналежить до категорії тяжких, дані про особу винного, який уперше притягується до кримінальної відповідальності, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, позитивну характеристику з військової частини.

Суд узяв до уваги обставини, що пом`якшують покарання - щире каяння, активне сприяння розкриттю злочину, наявність на утриманні малолітньої дитини та батьків похилого віку. Обставин, які обтяжують покарання, суд не встановив.

Врахувавши наведене та взявши до уваги сукупність обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, ставлення засудженого до вчиненого ним кримінального правопорушення та його бажання продовжувати військову службу, місцевий суд дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст. 69 КК

в редакції, що діяла на час вчинення кримінального правопорушення, замінивши ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на покарання у виді тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців на строк 1 рік 6 місяців.

Не погодившись із таким рішенням суду, сторона захисту оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі захисник вказував на наявність підстав до застосування до засудженого ОСОБА_4 положень ст. 75 КК.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, крім випадків засудження за корупційні злочини.

Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам сторони захисту, однак підстав в для звільнення засудженого від відбування призначеного йому покарання за ст. 75 цього Кодексу, не знайшов. Така позиція апеляційного суду не суперечить положенням указаної норми матеріального права.

Крім того, на переконання апеляційного суду, твердження сторони захисту про можливість виправлення ОСОБА_4 без ізоляції від суспільства, є необґрунтованими, оскільки він під час воєнного стану незаконно покинув військову частину провівши вільний час на власний розсуд, що не тільки не сприятиме запобіганню вчинення нових кримінальних правопорушень, а також може призвести до підриву військової дисципліни у військах, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави в умовах воєнного стану.

Колегія суддів апеляційного суду визнала безпідставними посилання сторони захисту на те, що суд першої інстанції під час призначення покарання не врахував обставин які пом`якшують покарання, а саме, що ОСОБА_4 пожалкував про скоєне, проявив щиросердечне каяття, вину у вчиненому злочині визнав повністю, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, має на утриманні малолітню дитину і батьків похилого віку, позитивно характеризується за місцем служби та бажає продовжувати військову службу, оскільки саме ці обставини були враховані судом першої інстанції при призначенні розміру та виду покарання.

З такими висновками судів попередніх інстанцій погоджується й Верховний Суд та вважає доводи захисника про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання у вигляді службового обмеження для військовослужбовців на строк 1 рік 6 місяців безпідставними.

На думку колегії суддів, призначене місцевим судом ОСОБА_4 покарання відповідає вимогам статей 50 та 65 КК, є законним та обґрунтованим, і підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через його суворість не має. Відсутні вони і в касаційній скарзі захисника, оскільки останній посилається на обставини, які вже були враховані судом під час призначення покарання, а інших доводів про можливість виправлення засудженого без ізоляції його від суспільства у касаційній скарзі не наведено.

Колегія суддів вважає, що постановлена за результатами розгляду апеляції ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК та погоджується з наведеними у ній висновками про законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції.

Оскільки з касаційної скарги захисника та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, то згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Враховуючи викладене і керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Дергачівського районного суду Харківської області від 24 березня 2023 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 26 червня 2023 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3