Справа № 462/7481/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/607/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

судового засідання

13 грудня 2023 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглядаючи у закритому судовому засіданні в місті Львові, в режимі відеоконференції, кримінальне провадження № № 0001305 за апеляційними скаргами прокурора обвинуваченого, захисника обвинуваченого на вирок Залізничного районного суду м. Львова від 05.05.2023 у кримінальному провадженні, відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України,

за участю:

прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

законного представника малолітнього потерпілого ОСОБА_9 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_10 ,

захисника- адвоката ОСОБА_11 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

встановила:

Захисники обвинуваченого ОСОБА_6 адвокати ОСОБА_12 , ОСОБА_13 подали клопотання про зміну обвинуваченому ОСОБА_6 міру запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобової домашній арешт із застосуванням електронного засобу контролю, заборонивши залишати місце проживання, а саме: АДРЕСА_1 . Термін зміненого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронних засобів контролю обчислювати з дати постановлення рішення суду і протягом двох місяців після цього. Обвинуваченого ОСОБА_6 звільнити з-під варти в залі суду.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_6 , що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України, працівники поліції з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_6 , що у разі невиконання покладених на нього обов`язків до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід.

Захисники свої вимоги мотивують тим, що ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 18.04.2023 року по справі № 462/7481/20 задоволено клопотання прокурора та продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 60 днів, тобто по 16 червня 2023 року включно.

Відтак строк запобіжного заходу ОСОБА_6 закінчив свою дію 17.06.2023 року. Тобто, з 17.06.2023 року, строк дії запобіжного заходу ОСОБА_6 закінчився повністю. Жодного іншого клопотання та/або ухвали про продовження дії запобіжного заходу до 16.06.2023 року та після ні подано, ні винесено не було.

05.05.2023 року Залізничним районним судом міста Львова було проголошено вирок по справі № 462/7481/20, яким ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 152 К України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років. Строк відбуття покарання ОСОБА_6 рахується з моменту фактичного затримання, тобто з 18 червня 2020 року. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 залишено без змін до набрання вироком законної сили.

У зв`язку із зазначеним вище захисник ОСОБА_12 вважає, що у порушення вимог ч.1 ст. 197 КПК України, якою передбачено, що строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати 60 днів, не було вирішено питання зміни запобіжного строку обвинуваченому. Такі дії суду суперечать практиці Європейського Суду та ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зокрема це підтверджується рішенням ЄСПЛ від 22.06.2023 (справа Комар та інші проти України).

Захисники вважають, що зазначеним вище рішенням ЄСПЛ було встановлено необгрунтованість доводів, наведених у судах; непроведення оцінки можливого застосування інших запобіжних заходів щодо тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 .

У зв`язку з встановленим ЕСПЛ порушенням прав ОСОБА_6 захисники вважають, що суд має відновити порушене право шляхом саме зміни ОСОБА_6 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт. Наголошують, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом. У вироку від 05.05.2023 року взагалі не наведено належних та достатніх підстав та аргументів для тримання ОСОБА_6 під вартою, в тому числі не обґрунтовано, неможливість застосування альтернативних запобіжних заходів, таких, як цілодобовий домашній арешт.

Заслухавши суддю - доповідача, думку захисника - адвоката ОСОБА_13 , підтриману обвинуваченим ОСОБА_6 , про задоволення клопотань про зміну запобіжного заходу, міркування прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , представника потерпілого адвоката ОСОБА_10 , законного представника малолітнього потерпілого ОСОБА_9 , які, кожен окремо, заперечили проти задоволення заявленого клопотання, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з частиною п`ятою статті 9 КПК України передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У відповідності до ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставі та в порядку , встановленому законом.

Статтею 21 Конституції України встановлено, що усі люди вільні і рівні у своїй гідності та правах.

Відповідно до ч.3 ст. 377 КПК України якщо обвинуваченого, який тримається під вартою, засуджено до позбавлення волі, суд лише у виняткових випадках з урахуванням особи та обставин, встановлених під час кримінального провадження, має право змінити йому запобіжний захід до набрання вироком законної сили на такий, що не пов`язаний з триманням під вартою та звільнити такого обвинуваченого з-під варти.

На підставі п. 14 ч. 1 ст. 368 КПК України ухвалюючи вирок суд зобов`язаний вирішити питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження.

До заходів забезпечення кримінального провадження, відповідно до приписів п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України, відносяться, зокрема, запобіжні заходи.

За таких обставин колегія суддів прийшла висновку про те, що при ухваленні оскарженого вироку, суд першої інстанції, обираючи обвинуваченому запобіжний захід, діяв у межах своїх повноважень і відповідно до положень кримінального процесуального закону, тому доводи клопотань захисників в цій частині не ґрунтуються на вимогах закону.

Вирішуючи питання щодо наявності ризиків, колегія суддів дійшла висновку про те, що існує ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_6 від суду, зважаючи на засудження обвинуваченого судом першої інстанції до реального покарання у виді позбавлення волі.

Для того, щоб відповідати вимогам законності, тримання під вартою повинно здійснюватися «відповідно до процедури, передбаченої законом». Це означає, що тримання під вартою має відповідати матеріальним і процесуальним нормам національного права (чи міжнародного права, коли це доречно, (рішення ЄСПЛ Medvedyev and Others v. France (Медвєдєв та інші проти Франції).

Позбавлення волі повинно здійснюватися «після» засудження. При цьому, поняття «після» означає не тільки те, що ув`язнення повинно відбуватися після винесення обвинувального вироку з точки зору часу: крім того, ув`язнення повинно бути результатом, наслідком засудження, залежати від чи здійснюватися в силу обвинувального вироку (рішення ЄСПЛ Van Droogenbroeck v. Belgium (Ван Дрогенбрук проти Бельгії), Weeks v. the United Kingdom (Уікс проти Сполученого Королівства), M. v. Germany (М. проти Німеччини). Іншими словами, повинен існувати достатній причинно-наслідковий зв`язок між засудженням та відповідним позбавленням волі (рішення ЄСПЛ Monnell and Morris v. the United Kingdom (Моннел та Морріс проти Сполученого Королівства), M. v. Germany (М. проти Німеччини).

При визначенні строку тримання під вартою в очікуванні суду, відповідно до статті 5 параграфа 3 Конвенції, період, який слід враховувати, починається в день затримання обвинуваченого і закінчується в день винесення вироку, навіть, якщо його винесено тільки судом першої інстанції (рішення Solmaz v. Turkey (Солмаз проти Туреччини), Kalashnikov v. Russia (Калашніков проти Росії), Wemhoff v. Germany (Вемхофф проти Німеччини).

У силу суттєвого зв`язку між статтею 5 параграфа 3 Конвенції та параграфом 1 (с) цієї статті, особа, засуджена в першій інстанції, не може розглядатися як особа взята під варту «з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення», як зазначено в останньому положенні, але знаходиться у стані, забезпеченому статтею 5 параграфа 1(а), яка санкціонує позбавлення волі «після засудження компетентним судом» (рішення - Belevitskiy v. Russia (Белевицький проти Росії), Piotr Baranowski v. Poland (Пьотр Барановський проти Польщі), Gorski v. Poland (Горський проти Польщі).

Друга частина статті 5 параграфа 3 не надає суду вибору між тим, щоб притягнути обвинуваченого до суду у розумний строк або дарувати йому тимчасове звільнення до суду. До засудження обвинувачений повинен вважатися невинним, і мета такого положення полягає передусім у забезпеченні умовного звільнення, якщо продовження його затримання більше не є обґрунтованим.

Тому безперервне тримання під вартою у конкретному випадку може бути виправдане тільки за наявності дійсної необхідності захисту суспільних інтересів, яка, незважаючи на презумпцію невинності, має переважне значення порівняно з вимогою -поваги до особистої свободи відповідно до статті 5 Конвенції.

У даному кримінальному провадженні на теперішній час наявний такий конкретний суспільний інтерес.

Суд, з огляду на принцип презумпції невинності, вивчає всі факти, що свідчать на користь або проти існування необхідності захисту суспільних інтересів, яка б виправдовувала відступ від принципу поваги до особистої свободи за статтею 5 Конвенції.

Завжди необхідно встановити, чи продовжували інші підстави, наведені раніше судом, виправдовувати позбавлення волі, чи були ці підстави «доречними» та «достатніми».

Аргументи на користь і проти звільнення не можуть бути «загальними та абстрактними» (Boicenco v. Moldova (Бойченко проти Молдови), Khudoyorov v. Russia (Худойоров проти Росії), але повинні стосуватись специфічних фактів і особистих обставин заявника, які виправдовують його тримання під вартою (Aleksanyan v. Russia (Алексанян проти Россії).

Прецедентне право Конвенції сформулювало чотири базових причини для відмови у звільненні : а) ризик того, що підсудний не з`явиться в судове засідання; б) ризик того, що підсудний вживатиме заходів для запобігання відправленню правосуддя; в) скоїть інші правопорушення; г) стане причиною порушення громадського порядку (Tiron v. Romania (Тирон проти Румунії), Smirnova v. Russia (Смирнова проти Росії), Piruzyan v. Armenia (Пірузян проти Вірменії).

Керуючись ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

постановила:

Відмовити захисникам обвинуваченого ОСОБА_6 адвокатам ОСОБА_12 , ОСОБА_11 у задоволенні клопотання про зміну обвинуваченому ОСОБА_6 міри запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт із застосуванням електронного засобу контролю.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: