Справа 372/1064/21 Головуючий в І інстанції - ОСОБА_1
Провадження 11-кп/824/4575/2023 Доповідач в суді ІІ інстанції - ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

21 грудня 2023 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі суддів:

ОСОБА_2 (головуючий), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Обухівського районного суду Київської області від 12 червня 2023 року, -

в с т а н о в и л а :

Вироком Обухівського районного суду Київської області від 12 червня 2023 року,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Українка, Київської області, українця, громадянина України, приватного підприємця, одруженого, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей, маючого повну середню освіту, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -

засуджено за ч.1 ст.122 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки;

на підставі ст.75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю у 2 роки із покладенням обов`язків, передбачених ч.1 та п.2 ч.3 ст.76 КК України;

вирішене питання про речові докази.

Відповідно до вироку, 18 грудня 2020 року, близько 10 години 30 хвилин, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 перебували на автостоянці, неподалік Міського ринку розташованого за адресою: вул. Юності, буд. 6, м. Українка, Обухівського району, Київської області, де, в ході словесного конфлікту, який між ними виник на ґрунті довготривалих неприязних відносин з приводу здійснення ОСОБА_8 торгівельної діяльності у невстановленому для цього місці, ОСОБА_8 , діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, які спрямовані на спричинення тілесних ушкоджень, кулаком своєї лівої руки наніс ОСОБА_9 не менше 5 ударів в область тулуба з правого боку, спричинивши йому тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.

В апеляційній скарзі захисника указано на незаконність вироку у зв`язку із неповнотою судового розгляду, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. В обґрунтування доводів апеляційної скарги захисник зазначив, що вина ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, спростовуються належними та допустимими доказами, які не були взяті до уваги судом першої інстанції. Зокрема, судом було залишено поза увагою показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , в яких вони вказали, що саме потерпілий ОСОБА_9 раптово та безпричинно здійснив напад на обвинуваченого ОСОБА_8 завдавши удар головою в обличчя. Крім цього, судом не було надано жодної оцінки показанням даних свідків з приводу нанесення ОСОБА_10 ударів ногою в область тулуба потерпілому ОСОБА_9 . Захисник вважав необґрунтованим посилання суду першої інстанції на висновок експерта № 19 від 28 січня 2021 року, оскільки висновок експерта доводить лише наявність травм у потерпілого, однак не доводить причетність ОСОБА_8 до заподіяння тілесних ушкоджень. Звернув увагу на те, що потерпілий ОСОБА_9 звернувся до лікарів через чотири дні після події, що не виключає отримання травм в будь-який інший день в період з 18 грудня 2020 року по 21 грудня 2020 року. На переконання захисника, у даному кримінальному провадженні, прокурором не спростовано належними та допустимими доказами, причетність до нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 іншими особами, окрім ОСОБА_8 . Окрім цього, у матеріалах кримінального провадження міститься копія вироку Обухівського районного суду Київської області від 06 жовтня 2022 року, яким було визнано винним ОСОБА_9 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України. Звернув увагу, що у вказаному вироку було встановлено, що саме ОСОБА_9 розпочав бійку та був ініціатором події 18 грудня 2020 року. Даний вирок набрав законної сили, не оскаржувався ОСОБА_9 , що свідчить про те, що ним визнано обставини викладені у вироку. На переконання захисника, даний вирок спростовує висунуте ОСОБА_8 інкриміноване обвинувачення, передбачене ч.1 ст.122 КК України. Просив вирок скасувати та постановити ухвалу, якою закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 у зв`язку з тим, що не встановлені достатні докази для доведення винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення:

захисника та обвинуваченого, які подану апеляційну скаргу підтримали, підтвердили її доводи та просили її задовольнити;

прокурора, який апеляційну скаргу сторони захисту вважав необґрунтованою, у зв`язку із чим просив залишити її без задоволення;

вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

За змістом ч.3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. Цих вимог закону при розгляді цього кримінального провадження судом першої інстанції дотримано не було.

Обґрунтовуючи доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України суд першої інстанції послався на наявність достатньої кількості належних та допустимих доказів, якими доводиться пред`явлене йому обвинувачення. Однак, такі висновки судом першої інстанції зроблені внаслідок неналежної оцінки зібраних у справі доказів та за наявності істотної неповноти проведеного судового розгляду, за своїм змістом є таким, які не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Відповідно ч. 1 ст. 11 КК України винність діяння є обов`язковою ознакою будь-якого кримінального правопорушення. Винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення: форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України характеризується прямим або непрямим умислом. Водночас, установлення мотиву і мети при вчиненні умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження є обов`язковим, оскільки у ряді випадків наявність певних мотиву чи мети є підставою для кваліфікації такого діяння за іншими статтями КК України, або відмежування від діянь, які виключають кримінальну протиправність діяння, зокрема від необхідної оборони.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

При вирішенні питання щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Стан необхідної оборони існує лише протягом суспільного небезпечного посягання, яке має початковий і кінцевий момент, а також лише за умови необхідності негайного відвернення або припинення такого посягання. Необхідність негайного відвернення або припинення суспільного небезпечного посягання виникає там і тоді, де і коли зволікання з боку того, хто обороняється, в заподіянні шкоди посягаючому, загрожує негайною і невідворотною шкодою для правоохоронюваних інтересів.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного із перебуванням особи в стані необхідної оборони, суд повинен врахувати конкретні обставини справи, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 стверджував, що на місці події зазнав раптової агресії та удару від потерпілого ОСОБА_9 .

Свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , які були очевидцями події, під час допиту у суді першої інстанції зазначені твердження обвинуваченого фактично підтвердили.

Наведене, обумовлювало необхідність вирішення судом питання щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж тощо у діях обвинуваченого ОСОБА_8 . Місцевому суду належало вирішити питання про те, чи були дії обвинуваченого ОСОБА_8 зумовлені необхідністю захисту від посягання потерпілого ОСОБА_9 та чи відповідали ці дії небезпечності посягання та обстановці захисту.

Натомість, як убачається із мотивувальної частини вироку, місцевим судом будь-яка оцінка поставленому питанню та оцінка показанням вказаних свідків надана не була.

Як вбачається із показань обвинуваченого ОСОБА_8 , які він надав у суді першої інстанції та фактично підтвердив у суді апеляційної інстанції, на місці події, перебуваючи біля свого автомобіля йому на зустріч йшов потерпілий ОСОБА_9 , який зненацька без слів схопив його за куртку та вдарив лобом в ніс, потім повалив на автомобіль та продовжував наносити удари по тілу. Вони спочатку впали на автомобіль а потім на землю і потім їх розборонили громадяни, та викликали швидку та поліцію.

Відповідно до показань свідка ОСОБА_10 , які вона надала у суді першої інстанції та фактично підтвердила у суді апеляційної інстанції, остання здійснює торгівлю на ринку де також торгує потерпілий. В них інколи виникали конфлікти з приводу торгівельної діяльності. У день події, до неї на ринок приїхав її чоловік ОСОБА_8 на автомобілі. Коли він вийшов з автомобіля, потерпілий вийшов зі свого магазину та одразу підійшов до чоловіка і без жодних розмов вдарив лобом в обличчя і почав далі наносити удари, всього було приблизно 5 ударів. Чоловік захищався, ударів не наносив, вона теж намагалась захистити чоловіка. В чоловіка була кров на обличчі та синяки під очима, пошкоджений ніс.

Відповідно до показань свідка ОСОБА_12 , які вона надала у суді першої інстанції та фактично підтвердила у суді апеляційної інстанції, остання працює на базарі і в день події, вона була очевидцем того, як попереду неї йшов обвинувачений, а на зустріч йому вийшов потерпілий ОСОБА_9 , який зненацька без слів схопив його за куртку та вдарив лобом в ніс, потім повалив на автомобіль та продовжував наносити удари по тілу.

Із показань допитаного у суді першої інстанції свідка ОСОБА_11 вбачається те, що першим даний конфлікт розпочав потерпілий ОСОБА_9 , оскільки першим наніс удар в обличчя ОСОБА_8 , після чого в останнього пішла кров. Швидка допомога госпіталізувала лише ОСОБА_8 . На наступний день потерпілий продовжував працювати, видимих пошкоджень на ньому не було.

Колегія суддів проаналізувавши показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , які були очевидцями події, у взаємозв`язку із показаннями обвинуваченого ОСОБА_8 приходить до висновку про те, що у момент початку конфлікту обвинувачений ОСОБА_8 першим зазнав акту суспільно небезпечного посягання з боку потерпілого.

Вказаний висновок колегії суддів ґрунтується на тому, що матеріали кримінального провадження містять достатню кількість доказів того, що обвинувачений ОСОБА_8 першим зазнав удару від потерпілого ОСОБА_9 - лобом в область носу, тобто зазнав суспільно небезпечного посягання з боку потерпілого. Від указаного посягання обвинувачений зазнав травми, яка супроводжувалася кровотечею.

Колегія суддів в контексті даної обставини визнає те, що обвинувачений ОСОБА_8 у момент суспільно небезпечного посягання здійснив акт захисту, який проявився у нанесенні тілесних ушкоджень нападнику - потерпілому ОСОБА_9 .

Вказаний висновок колегії суддів ґрунтується на тому, що матеріали кримінального провадження місять достатню кількість доказів того, що бійка між обвинуваченим та потерпілим була короткочасна, акт захисту обвинуваченого ОСОБА_8 не мав розриву у часі з актом суспільно небезпечного посягання з боку потерпілого ОСОБА_9 .

В контексті оцінки співвідношення констатованих акту суспільно небезпечного посягання та акту захисту, колегія суддів зважає на те, що акт захисту обвинуваченого ОСОБА_8 відповідав захисту небезпечності посягання з боку потерпілого ОСОБА_9 .

Вказаний висновок ґрунтується на оцінці способу та фактичних обставин акту суспільно небезпечного посягання з боку потерпілого ОСОБА_9 , який лобом наніс удар в область носу обвинуваченого, від чого у останнього розпочалася кровотеча. Зазнавши вказаного суспільно небезпечного посягання, акт захисту з боку обвинуваченого цілком відповідав небезпечності посягання. Характер небезпеки, що загрожував ОСОБА_8 у момент нападу, із урахуванням його фактичних обставин, раптовості, місця, у сукупності із неготовністю до його відбиття, свідчив про небезпечність посягання, яке співвідносилося із актом захисту.

Колегія суддів не вбачає у діях обвинуваченого ОСОБА_8 перевищення меж необхідної оборони.

У зв`язку із викладеним, колегія суддів констатує те, що обвинувачений ОСОБА_8 , на місці події, з метою захисту охоронюваних законом прав, захищаючись від суспільно небезпечного посягання, заподіяв шкоду потерпілому ОСОБА_9 , яка була необхідною та достатньою в даній обстановці для негайного відвернення та припинення посягання, тобто діяв в межах необхідної оборони.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що вироком Обухівського районного суду Київської області від 06.10.2022 (ЄУН 372/871/21, кримінальне провадження № 0000450 від 25.12.2020) ОСОБА_9 , який є потерпілим у даному кримінальному провадженні, визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.125 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі сімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Цим вироком ОСОБА_9 засуджено за те, що він, 18.12.2020, приблизно о 10 годині 30 хвилин, перебуваючи разом із ОСОБА_8 на автостоянці, неподалік Міського ринку розташованого за адресою: вул. Юності, буд. 6, м. Українка, Обухівського району, Київської області, де в ході словесної сварки між останніми, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, які спрямовані на спричинення тілесних ушкоджень, схопив обома руками ОСОБА_8 за верхній одяг та своєю головою вдарив останнього в область обличчя. Після цього, продовжуючи злочинні дії, умисно наніс декілька ударів кулаком правої та лівої руки в область голови ОСОБА_8 , спричинивши останньому тілесні ушкодження у вигляді множинних поверхневих забоїв м`яких тканин обличчя, струсу головного мозку, перелому кісток носа без зміщення відламків, що утворились від дії не менше 3-х прикладань сили та відповідно до висновку судово-медичного експерта № 14 від 28.01.2021 відносяться за ступенем тяжкості в комплексі - до легких тілесних ушкоджень які призводять до короткочасного розладу здоров`я.

Колегія суддів відмічає те, що описане діяння, за яке ОСОБА_9 засуджено вироком Обухівського районного суду Київської області від 06.10.2022, стосується тієї ж події, в рамках якої ОСОБА_8 висунуте обвинувачення у даному кримінальному провадженні.

Колегією суддів враховується те, що вирок Обухівського районного суду Київської області від 06.10.2022 щодо ОСОБА_9 не був оскаржений в апеляційному порядку та набрав законної сили у встановленому законом порядку 07.11.2022.

Колегія суддів зважає на те, що вирок Обухівського районного суду Київської області від 06.10.2022 щодо ОСОБА_9 немає преюдиціального значення у даному кримінальному провадженні з огляду на положення ст.90 КПК України, положення якої вказують, що преюдиціальне значення мають лише рішення національного чи міжнародного суду, яким встановлено порушення прав і свобод людини, для вирішення питання щодо допустимості тих чи інших доказів.

Між тим, у контексті обґрунтування висновку про перебування обвинуваченого ОСОБА_8 в стані необхідної оборони, колегією суддів враховується вирок Обухівського районного суду Київської області від 06.10.2022 щодо ОСОБА_9 .

Вирішуючи питання про перебування обвинуваченого ОСОБА_8 в стані необхідної оборони, колегія суддів оцінюючи докази, здобуті у кримінальному провадженні, виходила із того, що згідно з положеннями ч. 4 ст. 17 КПК України та ст.62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи. При цьому, як передбачає ч. 6 ст. 22 КПК України суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. За змістом положень ст. 92 КПК України, обов`язок доказування покладений, зокрема на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи «поза розумним сумнівом», чого в цьому кримінальному провадженні зроблено не було. Стороною обвинувачення у даному кримінальному провадженні не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження вини ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України. Наведене залишилось поза належною увагою судді місцевого суду, який за результатами провадження у суді першої інстанції не дав оцінки кожному доказу окремо, обмежившись лише поверхневою оцінкою сукупності зібраних у кримінальному провадженні доказів.

Оцінюючи показання допитаних у суді першої інстанції свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які фактично свідчать про іншу версію розвитку конфлікту між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , ніж та, яку показали свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , колегія суддів зважає на те, що ці показання не усувають протиріч та розумних сумнівів у пред`явленій версії обвинувачення ОСОБА_8 , які колегією суддів відповідно до положень ч.4 ст.17 КПК України та ст. 62 КК України тлумачаться на користь обвинуваченого. Із урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність у ході даного кримінального провадження наявності у діях обвинуваченого суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України, що указує на недоведеність наявності у його діях складу цього кримінального правопорушення.

За наведених обставин вирок Обухівського районного суду Київської області від 12 червня 2023 року щодо ОСОБА_8 підлягає скасуванню, акримінальне провадження закриттю із підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.284 КПК України, а саме у зв`язку із відсутністю в діянні ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисника задовольнити.

Вирок Обухівського районного суду Київської області від 12 червня 2023 року щодо ОСОБА_8 скасувати.

Кримінальне провадження № 0000010 від 04.01.2021 про обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України закрити із підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.284 КПК України, а саме у зв`язку із відсутністю в діянні ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ

____________________ _________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4