Справа № 504/498/24
Провадження № 1-кс/504/64/24
У Х В А Л А

01.02.2024смт.Доброслав

Слідчий суддя Комінтернівського районного суду Одеської області ОСОБА_1 , попередньо розглянувши скаргу ОСОБА_2 , на бездіяльність органу досудового розслідування щодо невнесення відомостей до ЄРДР за його заявою про кримінальне правопорушення, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до слідчого судді із скаргою, якою просить слідчого суддю визнати незаконною бездіяльність органу досудового розслідування щодо невнесення відомостей до ЄРДР за його заявою про кримінальне правопорушення.

Скарга викладена іноземною російською мовою.

Скарга за формою не відповідає загальним правилам КПК України, Закону України «Про засади державної мовної політики».

У частинах першій та третій статті 10 Конституції України зазначено, що державною мовою в Україні є українська.

Статтею 7 КПК України закріплено принцип державної мови судочинства.

Правилом статті 29 КПК України визначено, що кримінальне судочинство здійснюється державною мовою.

Відповідно до частини третьої статті 14 Закону України «Про засади державної мовної політики» сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою.

У межах території, на якій поширена регіональна мова (мови), що відповідає умовам частини третьої статті 8 цього Закону, допускається подача до суду письмових процесуальних документів і доказів, викладених цією регіональною мовою (мовами), з перекладом, у разі необхідності, на державну мову без додаткових витрат для сторін процесу.

Рішенням Конституційного Суду України від 28 лютого 2018 року у справі № 1-1/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), Закон України «Про засади державної мовної політики» від 3 липня 2012 року.

Європейський суд з прав людини у рішенні «Менцен проти Латвії (заява № 71074/01) зазначив: «... що свобода використання мови як така не є однією з прав і свобод, які регулюються Конвенцією.

Загальновизнаним є те, що не існує жорсткої лінії розмежування мовної політики від сфери, охопленої Конвенцією, а захід, вжитий в рамках такої політики, може стосуватися одного або декількох положень Конвенції.

Разом з тим, фактом залишається те, що, за винятком конкретних прав, передбачених статтями 5 § 2 та 6 § 3 (а), (е), Конвенція сама по собі не гарантує права на використання певної мови при комунікації з органами державної влади або право отримувати інформацію вільно обраною мовою.

Отже, за умови поваги до прав, захищених Конвенцією, кожна Висока Договірна Сторона має право регулювати та встановлювати зобов`язання щодо використання своєї офіційної мови або мов у документах, що посвідчують особу та інших офіційних документах.

Суд також зазначає, що більшість Високих Договірних Сторін вирішили надати одній або декільком мовам статус офіційної або державної мови та закріпити їх як такі у своїх відповідних конституціях.

Таким чином, Суд визнає, що державна мова для цих держав є однією з фундаментальних конституційних цінностей, подібних до території, державного устрою та національного прапору.

Мова жодним чином не є абстрактним поняттям.

Вона нерозривно пов`язана з тим, як її фактично використовують носії.

Отже, зробивши мову своєю офіційною, держава принципово зобов`язується гарантувати своїм громадянам право використовувати цю мову як для передачі, так і для отримання інформації без перешкод не лише в особистому житті, але й у спілкуванні з органами влади.

На думку Суду, насамперед, з цієї точки зору слід враховувати заходи, спрямовані на захист певної мови.

Іншими словами, уявлення про державну мову - це наявність певних суб`єктивних прав для носіїв цієї мови».

Враховуючи викладене, слідчий суддя вважає, що відмова у доступі до суду з підстав невиконання вимог закону щодо дотримання української мови скарги, не є такою, що несумісна з гарантіями, передбаченими статтею 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини.

Отже, скарга заявника не відповідає наведеним нормам процесуального та матеріального закону.

Кримінальний процесуальний кодекс України як кримінальне процесуальне законодавство є систематизованим зведенням кримінальних процесуальних норм, які регулюють порядок досудового розслідування та судового провадження. У випадках, коли положення КПК не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади такого провадження, визначені положеннями ч. 1 ст. 7 КПК (ч. 6 ст. 9 КПК).

Слідчий суддя вважає, що в даному випадку слід відмовити у відкритті провадження у справі.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 7, 9, 303, 305, 306, 309 КПК України, слідчий суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_2 , на бездіяльність органу досудового розслідування щодо невнесення відомостей до ЄРДР за його заявою про кримінальне правопорушення.

Ухвала не підлягає оскарженню.

Слідчий суддя ОСОБА_1