ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 646/2560/20 Номер провадження 11-кп/814/768/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем з участю прокурора обвинуваченогоОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава кримінальне провадження №0002923 за апеляційною скаргою прокурора Слобідської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_8 на вирок Ленінського районного суду м. Полтави від 05 червня 2023 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Ош Киргизської Республіки, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , мешканець, як внутрішньо переміщена особа, АДРЕСА_2 , громадянин України, з середньою освітою, проживаючий у цивільному шлюбі, працюючий за трудовими договорами, судимий,

визнаний винуватим та засуджений за ч.2 ст.296 КК України на 3 (три) роки позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки з покладенням певних обов`язків, передбачених ст.76 цього Кодексу.

Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 моральну шкоду в сумі 25000 грн.

Вирішено питання про речові докази.

Згідно з вироком, ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що він 06 жовтня 2019 року близько 22 год. 20 хв., групою осіб з ОСОБА_10 (засуджена вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25 лютого 2021 року), перебуваючи у магазині «Продукти», розташованому за адресою: м. Харків, вул. Азербайджанська, 37, умисно, з мотивів явної неповаги до суспільства, грубо порушуючи громадський порядок, безпричинно почали виражатись грубою нецензурною лайкою на адресу продавця ОСОБА_9 , яка повідомила про неможливість продажу товарів у зв`язку із закінченням робочого часу.

Виходячи із приміщення магазину, ОСОБА_7 , діючи з особливою зухвалістю, кулаком правої руки безпричинно наніс ОСОБА_9 удар в ліву область обличчя, після чого почав хапати потерпілу руками в районі лівого плеча та за ліву руку.

В подальшому, під час триваючої словесної перепалки, ОСОБА_10 безпричинно завдала ОСОБА_9 удар скляною пляшкою в область голови.

Внаслідок вказаних дій ОСОБА_10 та ОСОБА_7 потерпілій спричинені легкі тілесні ушкодження у вигляді садна на шкірі лівої щоки та синців на верхніх кінцівках.

Кримінальне провадження розглянуте в порядку, передбаченому ст.349 КПК України.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок суду у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого внаслідок м`якості та ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_7 за ч.2 ст.296 КК України на 3 роки позбавлення волі.

При цьому зазначає про відсутність підстав для застосування положень ст.75 КК України при призначенні покарання.

Вважає, що саме по собі щире каяття не є підставою для звільнення від відбування покарання з випробуванням, оскільки ОСОБА_7 раніше притягувався до кримінальної відповідальності та вчинив умисний злочин через певний проміжок часу після звільнення умовно-достроково з установи відбування покарання, що свідчить про відсутність позитивних змін у його поведінці та підвищену суспільну небезпеку.

Звертає увагу на особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується посередньо, не працює, вчинив злочин у період дії воєнного стану.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора на підтримання доводів апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого, який вважав рішення суду законним та обґрунтованим, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого.

Винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину за наведених у вироку обставин та кваліфікація його дій за ч.2 ст.296 КК України в апеляційній скарзі не оспорюються.

Доводи прокурора щодо м`якості призначеного покарання є непереконливими.

Положеннями статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обираючи ОСОБА_7 захід примусу, місцевий суд дав належну оцінку ступеню тяжкості вчиненого злочину, виходячи не лише з визначених у ст.12 КК України формальних критеріїв, а й з особливостей конкретного кримінального правопорушення.

Так, суд, виконуючи приписи ст. 65 цього Кодексу, узяв до уваги, що обвинувачений вчинив нетяжкий злочин, обставини, які пом`якшують покарання визнання вини та щире каяття, обставину, яка обтяжує покарання рецидив кримінальних правопорушень і обґрунтовано призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Більше того, прокурор в апеляційній скарзі хоча і стверджує про м`якість призначеного покарання, проте новим вироком прохає призначити таке ж покарання у виді 3 років позбавлення волі, яке визначив суд першої інстанції.

При цьому прокурор в апеляційній скарзі не заперечує встановлених судом обставин, які пом`якшують покарання визнання вини та щирого каяття.

Що стосується доводів прокурора про необхідність призначення обвинуваченому реального покарання у виді позбавлення волі, колегія суддів приходить до такого.

У ст.65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною.

Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

За змістом ст.75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Оцінюючи, як тяжкість вчиненого злочину, так і конкретні обставини кримінального провадження; відсутність тяжких наслідків; особу винного, який змінив свою поведінку на краще, хоча і неофіційно, але постійно працює, проживає у цивільному шлюбі; його ставлення до вчиненого, а саме щире каяття та розуміння наслідків; враховуючи належну процесуальну поведінку ОСОБА_7 протягом майже п`яти років після вчинення нетяжкого злочину, колегія суддів вважає, що усі наведені обставини в своїй сукупності істотно знижують фактичний ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особливо ступінь небезпечності обвинуваченого для суспільства та утворюють підставу для висновку про можливість його виправлення без відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком, з покладенням відповідних обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Доводи прокурора про вчинення злочину у період воєнного стану є помилковими, оскількив Україні воєнний стан введено із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, а інкриміновані дії ОСОБА_11 вчинив 06 жовтня 2019 року.

Таким чином, належно умотивувавши свою позицію, суд першої інстанції обґрунтовано вирішив звільнити засудженого від відбування покарання з випробуванням, а застосований судом у даному конкретному випадку захід примусу відповідає меті покарання, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого.

Отже, апеляційна скарга прокурора не підлягає до задоволення.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Вирок Ленінського районного суду м. Полтава від 05 червня 2023 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора Слобідської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4