Дата документу 24.08.2023 Справа № 317/3668/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №317/3668/23 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/1109/23 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 серпня 2023 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Запорізького районного суду Запорізької області від 19 липня 2023 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт.Михайлівка Запорізької області, громадянина України, який має середню освіту, не працює, на утриманні малолітніх дітей не має, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.289, ч.4 ст.185 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 - в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Запорізький слідчий ізолятор».

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 19 липня 2023 року, якою задоволене клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 та продовжений строк дії запобіжного заходу щодо останнього у виді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів тобто до 17 вересня 2023 року включно, з можливістю внесення застави у розмірі 40 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 107360,00 гривень.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, та тим, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, не забезпечить належної поведінки обвинуваченого.

В апеляційній захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову ухвалу, якою обрати щодо нього запобіжний захід, який не пов`язаний з триманням під вартою.

В обґрунтування своєї скарги зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 щодо відсутності наміру на вчинення інкримінованих йому злочинів.

Вважає, що ризики, які встановлені прокурором є недоведеними та мають характер припущення.

Сторона захисту зазначає, що на тимчасово окупованій території в обвинуваченого ОСОБА_6 залишилася матір ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка має тяжке захворювання та потребує матеріальної допомоги.

Окрім цього, суд першої інстанції не прийняв обґрунтованого та законного рішення щодо розгляду звернення ОСОБА_10 про взяття на особисту поруку обвинуваченого ОСОБА_6 .

Вважає, що на обґрунтування неможливості застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 менш суворих запобіжних заходів ніж тримання під вартою ані в клопотанні прокурора, ані в оскаржуваній ухвалі суду вагомих аргументів не наведено.

Згідно з ухвалою суду, у провадженні Запорізького районного суду Запорізької області знаходиться кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень за ч.4 ст.185, ч. 2 ст.289 КК України.

Під час досудового розслідування обвинуваченому ОСОБА_6 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою стоком на 60 днів, який спливає 25 липня 2023 року.

В зв`язку з тим, що строк тримання під вартою обвинуваченого спливає, прокурор ОСОБА_7 звернувся до суду з клопотанням про продовження запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою на 60 днів, мотивуючи клопотання тим, що ризики, які були підставою для обрання запобіжного заходу щодо обвинуваченого не змінились, він може переховуватись від суду, впливати на свідків та потерпілого, місце перебування яких відоме обвинуваченому, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник - адвокат ОСОБА_7 проти задоволення клопотання прокурора заперечували в повному обсязі, вважають клопотання необґрунтованим, оскільки прокурором не надано доказів неможливості застосувати більш м`який запобіжний захід. Крім того, звернулись із зустрічним клопотанням про обрання обвинуваченому більш м`якого запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронного засобу контролю, або передачу особи на поруки ОСОБА_10 , яка звернулась до суду із відповідною заявою.

Захисник у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився, про день, час та місце розгляду провадження повідомлявся належним чином, клопотань про розгляд апеляційної скарги за його участі не заявляв.

Оскільки, виходячи з положень кримінального процесуального законодавства, участь захисника при розгляді апеляційної скарги на ухвалу про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого не є обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути вищевказану апеляційну скаргу без участі захисника.

Заслухавши доповідь судді; думку обвинуваченого ОСОБА_6 на підтримання апеляційної скарги; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, остання підлягає частковому задоволенню, з таких підстав

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.

Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).

Наведені у клопотанні прокурора підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції при розгляді клопотання. При цьому у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника, думка прокурора та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.

Так, із наданих матеріалів оскарження ухвали убачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.289, ч.4 ст.185 КК України, які є тяжкими злочинами.

Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, вказані прокурором, не зменшились та існують на даний час.

Такими ризиками є: ризик переховування від суду; незаконного впливу на потерпілого та свідків у цьому кримінальному провадженні; вчинення іншого кримінального правопорушення - з огляду на характер висунутого обвинувачення, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого йому правопорушення, відомості про особу обвинуваченого, який не працює, постійного джерела доходів не має, в наявних матеріалах провадження відсутні відомості, які б свідчили про наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, раніше він неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів в т.ч. має не погашену судимість.

Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов правильного висновку про те, що задля забезпечення цього провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.

Практика ЄСПЛ не вбачає тяжкість обвинувачення або підозри самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення або підозра у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".

Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що задля забезпечення цього провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, оскільки ризики, які існували на момент застосування до останнього вказаного запобіжного заходу не зменшились, з огляду на особу обвинуваченого, характер та ступінь тяжкості інкримінованих йому правопорушень та суворість можливого покарання, і інші запобіжні заходи будуть недостатніми для запобігання цих ризиків.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, та ті, що заявлені при апеляційному розгляді, на думку колегії суддів, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Твердження сторони захисту щодо відсутності ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, перевірялися судом першої інстанції та спростовані в оскаржуваній ухвалі, яка є належним чином вмотивованою.

В ухвалі зазначені обставини, з урахуванням яких суд дійшов висновку про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу.

При цьому, суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі визначив одночасно з продовженням строку тримання під вартою альтернативний запобіжний захід у виді застави, яку обвинувачений або заставодавець мають право внести у будь-який момент у розмірі, визначеному оскаржуваною ухвалою, протягом строку дії судового рішення.

На думку колегії суддів, ризики, які встановлені судом першої інстанції є обґрунтованими та підтвердженими наявними в справі доказами.

Твердження сторони захисту в апеляційній скарзі про те, що прокурором не доведено наявність заявлених ризиків, є необґрунтованим та суперечить фактичним обставинам справи.

Свої висновки про необхідність продовження строку тримання обвинуваченого під вартою суд також належним чином вмотивував.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не прийняв обґрунтованого та законного рішення щодо розгляду звернення ОСОБА_10 про взяття на особисту поруку обвинуваченого ОСОБА_6 , суд апеляційної інстанції звертає увагу на таке.

В мотивувальній частині суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність будь-яких даних про зменшення чи нівелювання ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які б були підставою для скасування або зміни на більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою, у зв`язку із чим було відмовлено у задоволенні клопотань адвоката ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу.

Посилання сторони захисту про те, що у обвинуваченого ОСОБА_6 на окупованій території залишилась матір ОСОБА_9 , яка має тяжке захворювання та потребує матеріальної допомоги, на думку колегії суддів, правильність висновків суду першої інстанції не спростовує, оскільки суттєво не зменшує встановлених ризиків та в даному випадку не свідчить про достатність застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу для забезпечення його належної процесуальної поведінки і запобігання встановлених ризиків.

Більш того, доводи сторони захисту з зазначеного приводу нічим не підтверджені.

Дані про те, що обвинувачений за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні, та при апеляційному розгляді суду апеляційної інстанції таких відомостей не надано.

Разом з тим, щодо визначення судом першої інстанції строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , колегія суддів звертає увагу на таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.197 КПК України, строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.

Проте, оскаржуваною ухвалою суд першої інстанції помилково продовжив строк дії запобіжного заходу у виді тримання на два місяці замість 60 днів, визначивши строк дії ухвали до 17 вересня 2023 року включно.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає за необхідне змінити вказану ухвалу на підставі ст.ст.407-408 КПК України і визначити, що строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , продовжений до 16 вересня 2023 року включно.

В подальшому питання щодо запобіжного заходу щодо обвинуваченого має вирішуватися в порядку, передбаченому ст.331 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства, які були б підставою для скасування оскаржуваної ухвали, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.407, 422-1 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 19 липня 2023 року, якою задоволене клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 та продовжений строк дії запобіжного заходу щодо останнього у виді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів тобто до 17 вересня 2023 року включно, з можливістю внесення застави у розмірі 40 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 107360,00 гривень, змінити в частині строку дії зазначеної ухвали, встановивши цей строк до 16 вересня 2023 року включно.

У решті ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3