ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2023 року м. Рівне

Рівненський міський суд в особі судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт по кримінальному провадженні №0001096 від 04.08.2023 відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Рівне, мешканця АДРЕСА_1 , одруженого, з середньою спеціальною освітою, працюючого експедитором в ТОВ «Міл-сервіс», раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст. 390-1 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_4 , потерпілої ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_3 ,-

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_3 , будучи ознайомленим 25.05.2023 із рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 25.05.2023, нехтуючи обов`язковими приписами та обмеженнями суду, переслідуючи умисел, спрямований на порушення нормальної діяльності органів правосуддя по забезпеченню виконання рішення суду, всупереч вимог ч. 4 ст. 350-6 ЦПК України, відповідно до яких видача обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання, маючи фізичну можливість виконувати дане рішення суду, у період часу з 22.04.2023 по 23.06.2023 порушував заборони, викладені у вказаному рішенні суду.

Так, 07.07.2023 приблизно о 23:51 год., ОСОБА_3 телефонував до потерпілої, вів телефонні переговори з ОСОБА_5 та наблизився на відстань, ближче ніж на 100 метрів до місця проживання та реєстрації ОСОБА_5 до квартири за адресою: АДРЕСА_2 а саме: приходив до квартири, що за адресою: АДРЕСА_2 , де вимагав відкрити вхідні двері, ображав потерпілу, вчиняв сварки в ході телефонної розмови, чинив психологічний тиск на потерпілу, чим порушив вимоги обмежувального припису від 25.05.2023, винесеного Рівненським міським судом.

Крім того, 13.07.2023 приблизно о 21:18 год. ОСОБА_3 вів телефонні переговори та листування через мобільний телефон, а саме програму «Telegram» із потерпілою ОСОБА_5 , в ході чого ображав та погрожував потерпілій, чинив психологічний тиск на потерпілу, чим порушив вимоги обмежувального припису від 25.05.2023, винесеного Рівненським міським судом.

Також, 09.08.2023 приблизно о 23:39 год., ОСОБА_3 наблизився на відстань, ближче ніж на 100 метрів до місця проживання та реєстрації ОСОБА_5 , до квартири за адресою: АДРЕСА_2 , де нецензурно висловлювався в адресу ОСОБА_5 , вимагав відкрити вхідні двері, ображав потерпілу, вчиняв сварки, чим також порушив вищевказані вимоги обмежувального припису від 25.05.2023, винесеного Рівненським міським судом.

Таким чином, ОСОБА_3 вчинив кримінальний проступок, передбачений ст. 390-1 КК України - як своїми умисними діями, які виразилися в умисному невиконанні обмежувального припису особою, щодо якої такий захід застосовано судом.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд за клопотанням учасників судового розгляду, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, потерпілої та дослідженням характеризуючих даних на обвинуваченого.

Судом з`ясовано, що обвинувачений та інші учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин та наслідки їх не оспорювання. Сумнівів у добровільності та істинності їх позиції у суду немає. Крім того суд роз`яснив, що учасники судового розгляду будуть позбавлені права оспорювати у апеляційному порядку ті фактичні обставини справи, які в судовому засіданні не досліджувались, і які ніким не оспорюються.

Так, допитаний в судовому засіданні ОСОБА_3 свою вину у вчиненні інктимінованого проступку визнав повністю, щиро покаявся, кваліфікацію проступку не оспорював та підтвердив факт того, що дійсно він 07.07.2023 приблизно о 23:51 год., телефонував до потерпілої ОСОБА_5 , вів з нею телефонні переговори та наблизився на відстань, ближче ніж на 100 метрів до місця проживання та її реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , а саме: приходив до квартири і вимагав відкрити вхідні двері, ображав потерпілу, вчиняв сварки в ході телефонної розмови, чинив психологічний тиск на потерпілу.

Крім того, 13.07.2023 приблизно о 21:18 год. вів телефонні переговори та листування через мобільний телефон, а саме програму «Telegram» із потерпілою ОСОБА_5 , в ході чого ображав та погрожував потерпілій, чинив психологічний тиск на потерпілу. Також 09.08.2023 приблизно о 23:39 год., він наблизився на відстань, ближче ніж на 100 метрів до місця проживання та реєстрації ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_2 , де нецензурно висловлювався в адресу ОСОБА_5 , вимагав відкрити вхідні двері, ображав потерпілу, вчиняв сварки, чим також порушив вищевказані вимоги обмежувального припису від 25.05.2023, винесеного Рівненським міським судом. Своїми діями порушив вимоги обмежувального припису від 25.05.2023, винесеного Рівненським міським судом. Просить суд суворо його не карати.

Потерпіла ОСОБА_5 у судовому засіданні підтвердила факти, що обвинувачений 07.07.2023 приблизно о 23:51 год., телефонував їй, та наблизився на відстань, ближче ніж на 100 метрів до місця її проживання та реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 а саме: приходив до квартири, що за адресою: АДРЕСА_2 , де вимагав відкрити вхідні двері, ображав її, вчиняв сварки в ході телефонної розмови. 13.07.2023 приблизно о 21:18 год. ОСОБА_3 вів із нею телефонні переговори та листування через програму «Telegram» у мобільному телефоні, в ході чого ображав та погрожував, чинив психологічний тиск. Також 09.08.2023 приблизно о 23:39 год., ОСОБА_3 наблизився на відстань, ближче ніж на 100 метрів до місця її де нецензурно висловлювався в її адресу, вимагав відкрити вхідні двері, ображав, вчиняв сварки. Просить призначити покарання обвинуваченому судом на власний розсуд.

Постановою дізнавача СД Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_6 від 08.08.2023 визнано речовим доказом та приєднано до матеріалів кримінального провадження СD-R диск марки «Verbatim» (а.к.п. 59-60).

Витрат на залучення експерта відсутні.

Міра запобіжного заходу відносно обвинуваченого не обиралась.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого суд вважає щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.

Обтяжуючих обставин суд не встановив.

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ст. 17 ч. 1 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Таким чином, за результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 мало місце, воно містить склад кримінального проступку, передбаченого ст. 390-1 КК України, і останній винен у його вчиненні.

При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує, що вказане правопорушення відноситься до кримінальних проступків.

Що стосується особи обвинуваченого ОСОБА_3 , то суд враховує, що він має постійне місце проживання, де характеризуються посередньо, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, раніше не судимий, має на утриманні одну дитину, працює експедитором в ТОВ «Міл-сервіс».

Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2013 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. У кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Як слідує з п. 3 даної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину його обставини його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчиненого групою осіб і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Статтею 17 Закону України від 23.02.2016 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справи суди застосовують Конвенцію та практику суду, як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005, так і в справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005, Європейський суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» п. 38 рішення від 16.10.2008 ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалось пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий тягар для особи».

Згідно зі статтями 50,65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступені тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування того чи іншого покарання.

Враховуючи характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого правопорушення, обставини його вчинення, особу винного та обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого, а обтяжуючих обставин суд не встановив, то суд прийшов до переконання, що обвинуваченому має бути призначене покарання без ізоляції від суспільства в межах санкції інкримінуємої статті Кримінального Кодексу України у виді обмеження волі з випробуванням, з іспитовим строком, оскільки саме такий вид покарання є адекватний характеру вчинення обвинуваченим кримінально-караних дій, і буде необхідний й достатній для його виправлення та попередження нових правопорушень.

Суд також вважає, що таке покарання відповідатиме тяжкості правопорушення, та не буде становити «особистий надмірний тягар для обвинуваченого та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства вимогам захисту основоположних прав особи". За цих же обставин, суд не вбачає підстав для призначення обвинуваченому покарання більш м`якого, ніж передбачено законом. Крім того, призначене покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, і воно випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.370,374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст. 390-1 КК України та призначити покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 1 (один) рік, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки.

У відповідності до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_3 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Міру запобіжного заходу відносно ОСОБА_3 не обирати.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 починається з часу проголошення вироку.

Речові докази, а саме: СD-R диски марки «Verbatim» залишити при матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений обвинуваченим, прокурором шляхом подачі апеляційної скарги до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили, якщо інше не передбачене цим Кодексом після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок, який набрав законної сили, обов`язковий для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для всіх фізичних чи юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягає виконанню на всій території України.

Копія вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя -