УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 759/2034/21

провадження № 51-5625ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 01 липня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 01 серпня 2023 року в кримінальному провадженні №0003855 щодо

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Херсона, жителя

АДРЕСА_1 , раніше

не судимого,

засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185,

п. 12 ч. 2 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 01 липня 2022 року, залишеним без зміни ухвалою Київського апеляційного суду від 01 серпня

2023 року, ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 185 КК - на строк 2 роки; п. 12 ч. 2 ст. 115 КК - на строк 10 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_4 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі

на строк 10 років.

Цим вироком засудженого також ОСОБА_5 , судові рішення щодо якого засудженим ОСОБА_4 не оскаржуються.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду ОСОБА_4 засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК, за наступних обставин.

Так, у невстановлений час, проте не пізніше 16 вересня 2020 року, у невстановленому місці та за невстановлених обставин ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , відчуваючи неприязнь до ОСОБА_6 , попередньо домовились про умисне протиправне заподіяння смерті останньому.

У подальшому 16 вересня 2020 року, точний час стороною обвинувачення

не встановлений, ОСОБА_5 з метою реалізації свого злочинного умислу, діючи за попередньою змовою із ОСОБА_4 , перебуваючи у невстановленому місці, під час телефонної розмови з ОСОБА_6 , домовився з ним про зустріч поряд із супермаркетом «Новус», розташованим на пр. Академіка Палладіна, 7А

у м. Києві.

Цього ж дня ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , зустрівшись із ОСОБА_6

за вказаною вище адресою, викликали таксі та поїхали до лісопаркової зони неподалік озера № 15 на вул. Обухівській, 135 в м. Києві, з надуманою ОСОБА_5 та ОСОБА_4 метою провести спільне дозвілля.

Надалі у цей же день приблизно о 22:10 ОСОБА_4 , перебуваючи

у зоні відпочинку неподалік вищевказаного озера, реалізуючи спільний

з ОСОБА_5 злочинний умисел, спрямований на умисне вбивство ОСОБА_6 , завдав йому численні удари долонями по обличчю, від яких останній втратив рівновагу та впав на землю.

У свою чергу ОСОБА_5 , діючи відповідно до раніше узгодженого

із ОСОБА_4 плану, завдав предметом, ззовні схожим на ніж, який тримав

у правій руці, 14 ударів у шию ОСОБА_6 , внаслідок чого останній помер.

Після цього, ОСОБА_5 разом із ОСОБА_4 , залишивши помираючого ОСОБА_6 на місці вчинення злочину, забравши з собою знаряддя злочину, таємно викрали належний потерпілому мобільний телефон марки «Apple» моделі «Iphone 11» вартістю 23 000 грн, яким розпорядились на власний розсуд, здавши його до ломбарду «Кредит Юніон» на вул. Кутузова, 18/7 у м. Києві, чим завдали йому матеріальної шкоди на вказану суму.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Засуджений ОСОБА_4 у касаційній скарзі, заперечуючи правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження, посилаючись

на невідповідність висновків неправильне застосування закону України

про кримінальну відповідальність, просить перекваліфікувати його дії з п. 12 ч. 2

ст. 115 КК на ст. 396 КК.

В обґрунтування вказаних вимог стверджує, що його було засуджено за вбивство людини, яку він не вбивав і взагалі не мав такого наміру. Зазначає, що не очікував, що ОСОБА_5 накинеться з ножем на потерпілого та вб`є його. Вказує на те, що після завдання ОСОБА_5 ножових поранень ОСОБА_6 хотів викликати швидку, але злякався, що ОСОБА_5 і його вб`є.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За змістом статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту,

а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати і визнавати доведеними обставини,

що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання

про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Зазначені обставини були досліджені судами першої та апеляційної інстанцій і

не підлягають перегляду в касаційному порядку відповідно до вимог зазначених статей, а отже під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Як убачається із копії вироку, суд першої інстанції, мотивуючи висновок

про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК, послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно

до приписів ст. 94 КПК.

Доводи засудженого щодо неправильної кваліфікації дій ОСОБА_4 за п. 12 ч. 2

ст. 115 КК та необхідність перекваліфікації його дій на ст. 396 КК колегія суддів вважає безпідставними.

Статтею 396 КК визначено, що особа підлягає кримінальній відповідальності

за заздалегідь не обіцяне приховування тяжкого чи особливо тяжкого злочину.

Верховний Суд звертає увагу на те, що за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК передбачена кримінальна відповідальність у випадку вчинення вбивства за попередньою змовою групою осіб.

За змістом ч. 2 ст. 28 КК кримінальне правопорушення визнається таким, що вчинене за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку кримінального правопорушення, домовилися про спільне його вчинення.

Домовитись про спільне вчинення злочину заздалегідь означає дійти згоди щодо його скоєння до моменту виконання його об`єктивної сторони. Таким чином,

ця домовленість можлива на стадії готування до злочину, а також у процесі замаху

на злочин. Як убачається з ч. 2 ст. 28 КК, домовленість має стосуватися спільності вчинення злочину (узгодження об`єкта злочину, його характеру, місця, часу, способу вчинення, змісту виконуваних функцій тощо). Така домовленість може відбуватися

у будь-якій формі - усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій,

що висловлені не у формі усної чи письмової пропозиції, а безпосередньо через поведінку, з якої можна зробити висновок про такий намір. Учасники вчинення злочину такою групою діють як співвиконавці (справа № 405/2648/18, провадження № 51-4763км19; справа № 207/1447/18, провадження № 51-622км20; справа

№ 725/855/18, провадження № 51-196км20; справа № 577/4064/16-к, провадження № 51-7637км18).

Згідно з вироком ОСОБА_4 засуджено за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК, тобто його визнано винуватим в умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині (вбивстві), вчиненому за попередньою змовою групою осіб, зокрема із ОСОБА_5 .

Як встановили суди, ОСОБА_4 , реалізуючи спільний з ОСОБА_5 злочинний умисел, спрямований на умисне вбивство ОСОБА_6 , наблизившись

до останнього, який в цей час не усвідомлював дійсних намірів обвинувачених, почав завдавати йому численні удари долонями по обличчю, від яких він втратив рівновагу та впав на землю, таким чином призвівши потерпілого в безпорадний стан, в свою чергу ОСОБА_5 , застосовуючи предмет, ззовні схожий на ніж, який тримав у правій руці, завдав ним 14 ударів в шию ОСОБА_6 ,

що підтверджується показаннями обвинувачених.

Як убачається з оскарженого вироку, суд першої інстанції зазначив,

що про наявність між обвинуваченими попередньої змови та умислу на вбивство потерпілого свідчить також і те, що обвинувачені під час вчинення злочину перебували разом із потерпілим, після завдання ОСОБА_4 ляпасів потерпілому, останній впав, після чого ОСОБА_5 завдав потерпілому

14 ударів ножем, що перебуває в прямому причинному зв`язку із настанням смерті потерпілого та після цього залишили місце вчинення злочину. Таким чином, судом було встановлено, що спричинення смерті потерпілому відбувалось на невеликій території, де кожен з учасників подій мали змогу бачити та усвідомлювати дії один одного, погоджувалися із ними та продовжували свої протиправні дії, направлені

на позбавлення життя потерпілого.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду, в тому числі щодо

ОСОБА_4 за апеляційною скаргою його захисника ОСОБА_7 , який так само як і засуджений у касаційній скарзі порушував питання про необхідність перекваліфікації його дій на ст. 396 КК, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши

в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.

При цьому суд вказав на те, що версія захисника ОСОБА_7 про відсутність попередньої змови на вчинення вбивства не ґрунтується на матеріалах кримінального провадження. Так, з показань обвинувачених убачається, що насильницькі дії щодо ОСОБА_6 були розпочаті ОСОБА_4 та закінчені

ОСОБА_5 без будь-якого розриву у часі, до місця події у глибині лісу обвинувачені йшли узгоджено, після вбивства разом покинули місце злочину, разом викрали рюкзак загиблого з телефоном, який потім здали до ломбарду і спільно розпоряджалися отриманими коштами.

Вказаними обставинами, як зазначив суд, стверджується наявність попередньої змови обвинувачених як на умисне вбивство ОСОБА_6 , так і на таємне викрадення чужого майна, та спростовуються доводи про відсутність попередньої неузгодженості їх фактичних дій.

Колегія суддів вважає, що постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

Так, з оскаржених судових рішень вбачається, що ОСОБА_5 , маючи неприязні стосунки із ОСОБА_6 , про які зазначав як він, так і ОСОБА_4

в суді першої інстанції, відчуваючи разом із ОСОБА_4 неприязнь

до потерпілого, попередньо домовились із ОСОБА_6 про зустріч та поїздку на пікнік, де ОСОБА_4 , реалізуючи спільний з ОСОБА_5 злочинний умисел, спрямований на умисне вбивство ОСОБА_6 , завдав йому численні удари долонями по обличчю, від яких він втратив рівновагу та впав на землю, тобто виконав дії, спрямовані на приведення потерпілого в безпорадний стан, після чого ОСОБА_5 , застосовуючи предмет, ззовні схожий на ніж, завдав потерпілому 14 ударів в шию. Після вбивства засуджені разом покинули місце вчинення кримінального правопорушення, разом викрали рюкзак загиблого з телефоном, який потім здали до ломбарду і спільно розпоряджалися отриманими коштами.

Таким чином, засуджені із самого початку діяли як співвиконавці: злагоджено та послідовно, що свідчить про наявність єдиної спільної мети та попередню домовленість між ними на вчинення вбивства.

Зважаючи на наведене, дії ОСОБА_4 суд правильно кваліфікував за п. 12 ч. 2

ст. 115 КК, про що обґрунтовано ствердив і суд апеляційної інстанції.

З урахуванням викладеного Суд не вбачає підстав для зміни оскаржених судових рішень внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність шляхом перекваліфікації дій ОСОБА_4 з п. 12 ч. 2 ст. 115 КК

на ст. 396 КК.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень, Судом

не встановлено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,

постановив:

Відмовити засудженому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 01 липня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду

від 01 серпня 2023 року щодо нього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3