Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

12 грудня 2023 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача: ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівне апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 11 вересня 2023 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0001298 від 11 травня 2021 року відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Рівне, українця, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 17 вересня 2020 року Рівненським міським судом Рівненської області за ч.2 ст.389, ст.126-1, ч.2 ст.185 КК України до 03 (трьох) років обмеження волі, звільненого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України з іспитовим строком на 1 (один) рік,

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 11 вересня 2023 року ОСОБА_6 визнано винуватим за ч.2 ст.185 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.

На підставі ст.71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 17 вересня 2020 року, призначено остаточне покарання ОСОБА_6 3 роки 1 місяць обмеження волі.

До набрання вироком чинності запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 ухвалено не обирати.

Вирішено питання щодо речових доказів у даному кримінальному провадженні.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави документально підтверджені процесуальні витрати на залучення експерта в сумі 343,24 грн.

За вироком суду ОСОБА_6 10 травня 2021 року, о 21 год. 04 хв., перебуваючи за столиком, розташованим біля входу в кафе «Zoom» по вул. Соборна, 364, в м. Рівне, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, керуючись корисливим мотивом, з метою власного матеріального збагачення, діючи повторно, шляхом вільного доступу, таємно викрав жіночу сумку чорного кольору, в якій знаходились грошові кошти в сумі 8 500 гривень та безпровідні навушники марки «Samsung Gelaxy Buds Live Bronze», бронзового кольору, вартістю 3 795,55 гривень, які належать потерпілій ОСОБА_7 , чим завдав останній майнової шкоди у сумі 12 295,55 грн.

В поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 покликається на суворість призначеного судом покарання.

Вважає, що з врахуванням встановлених судом першої інстанції характеристик та обставин, суд мав можливість та законні підстави призначити менш суворе покарання в межах санкції статті, зокрема у виді обмеження волі на строк 1 рік.

Просить вирок суду від 11.09.2023 року відносно нього за ч.2 ст. 185 КК України змінити. Призначити покарання за ч.2 ст. 185 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік.

Обвинувачений та його захисник, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце апеляційного розгляду, в призначений час до суду апеляційної інстанції не з`явилися, про поважність причин своєї неявки суду не повідомили і клопотань про відкладення апеляційного розгляду ними не подано, а тому, відповідно до вимог ч.4 ст.405 КПК України, апеляційний суд, враховуючи, що їх неявка не перешкоджає проведенню розгляду, вважає можливим розглянути апеляційну скаргу обвинуваченого без участі сторони захисту.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, перевіривши вирок суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно вимог ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судовий розгляд даного кримінального провадження здійснювався в порядку ч.3 ст. 349 КПК України, відповідно висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, за обставин, викладених у вироку, та правильність кваліфікації його дій, в апеляційній скарзі не оскаржується і апеляційною інстанцією вирок суду в зазначеній частині не перевіряється.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого щодо суворості призначеного покарання, то колегія суддів виходить з наступного.

Положеннями ст. 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

При цьому дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Згідно із ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

У даному кримінальному провадженні, як видно з матеріалів, не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_6 призначено з порушенням визначених у законі загальних засад.

Доводи обвинуваченого щодо явно несправедливого призначеного йому покарання внаслідок суворості та наявності підстав для зміни вироку в частині призначеного покарання, є безпідставними, оскільки спростовуються врахуванням судом першої інстанції встановлених законом критеріїв та вимог законодавства при призначенні покарання.

Так, при вирішенні питання щодо виду і міри покарання ОСОБА_6 судом першої інстанції були враховані характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним злочину, який згідно ст.12 КК України відноситься до нетяжких злочинів, обставини вчинення злочину, його наслідки, особу винного, який свою вину у вчиненому визнав повністю, не працює, неодружений, за місцем проживання характеризується посередньо, участі у громадському житті не приймає, на обліку у лікаря нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, раніше судимий, судимість не знята і не погашена в установленому законом порядку. Судом враховано також обставини, які пом`якшують покарання ? повне визнання вини обвинуваченим, щире каяття, активне сприяння в розкритті злочину, добровільне відшкодування завданих збитків та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до переконливого висновку про неможливість виправлення і перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства, призначивши покарання за інкримінований злочин у виді обмеження волі з призначенням остаточного покарання на підставі ст. 71 КК України з застосуванням принципу часткового приєднання невідбутого покарання за попереднім вироком.

Колегія суддів бере до уваги, що відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним»; «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

Таким чином, на переконання колегії суддів, кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності його понести, та з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.

На думку колегії суддів, беручи до уваги встановлені судом першої інстанції обставини, зважаючи на ту обставину, що обвинуваченим вчинено злочин під час іспитового строку, що свідчить, про те, що і це не призвело до позитивних змін в особистості обвинуваченого і не створило готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, вчинивши новий злочин проти власності, то призначене останньому покарання є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових злочинів, адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Відтак правових підстав для зміни вироку в частині призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_6 не вбачається, оскільки за інкримінований останньому злочин судом першої інстанції і так призначено покарання наближене до мінімального, передбаченого санкцією ч.2 ст. 185 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік, що й порушується обвинуваченим у вимогах апеляційної скарги (просив призначити покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 185 КК України, у виді обмеження волі строком 1 рік).

Що стосується призначеного остаточного покарання ОСОБА_6 у виді обмеження волі на строк 3 роки 1 місяць, то судом першої інстанції правильно застосовано положення ст. 71 КК України щодо призначення покарання за сукупністю вироків в силу вчинення останнім інкримінованого злочину в період іспитового строку при застосуванні інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням відповідно до попереднього вироку Рівненського міського суду Рівненської області від 17 вересня 2020 року.

Так, ч.1 ст. 71 КК України передбачено, що, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, то суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Положення вказаної норми є імперативними, тобто обов`язковими для застосування. Таким чином, приєднання невідбутої частини покарання, призначеного за попереднім вироком, є обов`язком суду, який призначає покарання за сукупністю вироків. У разі ж вчинення нового злочину у період іспитового строку при звільненні від відбування покарання з випробуванням невідбутою частиною покарання є раніше призначене покарання в його повному обсязі, за винятком строку попереднього ув`язнення.

Відповідно до вимог ч.4 ст. 71 КК України, остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Відтак, відсутні правові підстави для призначення ОСОБА_6 при встановлених обставинах остаточного покарання у даному випадку у виді обмеження волі на строк 1 рік, а тому доводи апеляційної скарги обвинуваченого є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

За таких обставин доказів на спростування висновків суду першої інстанції обвинуваченим в апеляційній скарзі не наведено, і в ході судового засідання апеляційної інстанції не здобуто.

З огляду на викладене, вирок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, є законним, обгрунтованим і вмотивованим, відтак підстав для його зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, ?

УХВАЛИЛА:

Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 11 вересня 2023 року відносно ОСОБА_6 за ч.2 ст. 185 КК України залишити без зміни, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3