ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/1161/22 Номер провадження 11-кп/814/1473/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2023 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000026, за апеляційною скаргою прокурора - начальника відділу Полтавської обласної прокуратури ОСОБА_7 на ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 30 листопада 2022 року,

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.

Ухвалою суду відносно обвинуваченого

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Донецьк, українця, громадянина України, не одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину та хвору матір похилого віку, з середньою технічною освітою, працюючого монтером колії П418 УЗД «Південне», проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

задоволено клопотання та звільнено його від кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 111 КК України (в редакції Законів №1183-VII від 08.04.2014 року, №1689-VII від 07.10.2014) на підставі ч.3 ст.111 КК України (в редакції Закону № 2113-IX від 03.03.2022) та ч. 2 ст. 111 КК України (в редакції 05.04.2001 року), а кримінальне провадження в цій частині закрито.

Скасовано запобіжний захід тримання під вартою, обраний ОСОБА_8 , у зв`язку з підозрою за ч. 1 ст. 14, ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції Законів №1183-VII від 08.04.2014 року, №1689-VII від 07.10.2014), та звільнено його з-під варти, негайно в залі суду.

Вирішено долю речових доказів.

Приймаючи вказане рішення, суд послався на ч. 3 ст. 111 КК України (в редакції чинній з 07.03.2022 року), якою передбачено, що звільняється від кримінальної відповідальності громадянин України, якщо він на виконання злочинного завдання іноземної держави, іноземної організації або їх представників ніяких дій не вчинив і добровільно заявив органам державної влади про свій зв`язок з ними та про отримане завдання.

Аналогічні положення містяться й у ч. 2 ст. 111 КК України (в редакції 05.04.2001 року), чинній станом на момент інкримінованого ОСОБА_8 злочину.

Суд врахував, що ОСОБА_8 12.03.2022 добровільно видав працівниками УСБУ в Полтавській області свій мобільний телефон Redmi Note 8T (імеіНОМЕР_5, НОМЕР_1 ) з сім картами операторів Лайфсел № НОМЕР_2 , ВФ України № НОМЕР_3 , добровільно повідомив під час допиту відповідний державний орган, а саме слідчого в ОВС УСБУ в Полтавській області про свій зв`язок із ОСОБА_10 та пропозицію останнього перейти на бік ворога, однак таку злочинну пропозицію не прийняв, на її виконання жодних діянь не вчинив.

Хоча з моменту такої пропозиції до його затримання минув значний проміжок часу та ОСОБА_8 об`єктивно, реально міг виконати завдання і нездоланних перешкод не було. Мотиви його добровільної заяви про таке завдання (пропозицію) до органів влади, зокрема каяття, страх покарання, тощо, значення не мають.

Крім того, суд врахував те, що відповідно до ст. 17 КК України, добровільною відмовою є остаточне припинення особою за своєю волею готування до кримінального правопорушення або замаху на кримінальне правопорушення, якщо при цьому вона усвідомлювала можливість доведення кримінального правопорушення до кінця. Особа, яка добровільно відмовилася від доведення кримінального правопорушення до кінця, підлягає кримінальній відповідальності лише в тому разі, якщо фактично вчинене нею діяння містить склад іншого кримінального правопорушення.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор відділу Полтавської обласної прокуратури ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати винуватим ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 14, ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції Законів № 1183-VII від 08.04.2014, № 1689-VII від 07.10.2014) та призначити покарання - 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є власністю обвинуваченого, за ч. 1 ст. 263 КК України - 3 роки позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів остаточно призначити покарання, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є власністю обвинуваченого.

На обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що місцевий суд не дослідив докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та в їх сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку та дійшов помилкового висновку з приводу наявності підстав для звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції Законів № 1183-VII від 08,04.2014, № 1689-VII від 07.10.2014) та на підставі ч. 3 ст. 111 КК України в редакції Закону № 2113-ІХ від 03.03.2022) та ч. 2 ст. 111 КК України в редакції 05.04.2001) та закриття кримінального провадження в цій частині.

Вказує, що місцевий суд, за результатами аналізу доказів у кримінальному провадженні, фактично ставить під сумнів наявність складу кримінального правопорушення, інкримінованого ОСОБА_8 та одночасно робить припущення про наявність складу іншого правопорушення, який на час його вчинення не був кримінально караним.

Вказує, що судом не враховано, що готування до злочину - це одна з початкових стадій вчинення кримінально караного діяння, що характеризується діяльністю суб`єкта спрямованою на створення умов, необхідних для вчинення злочину. При готуванні до злочину особа ще не виконує об`єктивну сторону конкретного складу злочину.

Об`єктивною стороною державної зради є перехід на бік ворога, що полягає в наданні безпосередньої допомоги державі, з якою Україна перебуває в умовах воєнного стану або збройного конфлікту. Формами такого переходу є перехід до ворога через лінію фронту, вступ до армії ворожої держави, участь за її завданням у бойових діях проти України, надання різної допомоги агентам такої держави та інше.

Зазначає, що суд першої інстанції не дав належної оцінки тому, що ОСОБА_8 користувався забороненою в Україні соціальною мережею «Одноклассники», додаток якої мав у своєму телефоні та використовував його для обговорення питань з ОСОБА_10 .

Натомість суд першої інстанції ставить під сумнів законність вилучення телефону та відсутність експертних досліджень за вилученим телефоном та інформацією, що в ньому малась.

Вказує, що не зважаючи на власні сумніви щодо належності та допустимості доказів, суд задовольняє клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 про звільнення від кримінальної відповідальності.

Посилається, що судом відхилено клопотання прокурора про виклик в судове засідання слідчого в ОВС слідчого відділу УСБУ в Полтавській області ОСОБА_11 , який проводив огляд мобільного телефону ОСОБА_8 , добровільно виданого, згідно протоколу огляду речей та документів 12.03.2022 з 09.20 години до 09.30 години, що суперечить висновкам суду щодо часу добровільного повідомлення ОСОБА_8 слідчому про обставини переписки з ОСОБА_10 12.03.2022 з 14.52 години до 15.48 години та судом не усунуто вказану суперечність, що свідчить про неповноту судового розгляду.

Вказує, що постановляючи рішення про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 14, ч. 1 ст. 111 КК України, суд першої інстанції не дав логічної та послідовної оцінки поведінки обвинуваченого з початку досудового розслідування та до останнього слова.

Зазначає, що даному випадку суд не приділив належної уваги та не дав оцінки тому, що громадянин України ОСОБА_8 , маючий відношення до військової служби, який воював на боці України, у той же час готувався до переходу на бік ворога, користуючись забороненою в Україні соціальною мережею «Одноклассники». При цьому, мотивуючи свою позицію тим, що не задоволений владою, примусовими щепленнями, відмовою у виділенні земельної ділянки, тобто виправдовуючи свій вчинок наводить дріб`язкові підстави та в подальшому заявив клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності, але в судових дебатах та в останньому слові висловив позицію, яка свідчить про невизнання вини та наполягав на ухваленні виправдувального вироку.

Посилається, що судом не наданий аналіз та оцінка вказаним доводам обвинуваченого та його нестабільній процесуальній поведінці та безпідставно прийнято рішення про звільнення від кримінальної відповідальності.

Крім того посилається, що для застосування ч. 3 ст. 111 КК України потрібно встановити наявність обов`язкових двох умов: 1. невчинення громадянином України жодних дій на виконання злочинного завдання іноземної держави, іноземної організації або їх представників; 2. добровільна заява органам державної влади про свій зв`язок з іноземною державою, іноземною організацією, їх представниками і про отримане завдання. Добровільною визнається заява за умови, що об`єктивно, реально особа могла виконати завдання і нездоланних перешкод не було. Відсутність хоча б однієї з цих умов виключає можливість звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Вказує, що оскільки друга умова - про добровільну заяву органам державної влади про свій зв`язок з іноземною державою, іноземною організацією, їх представниками і про отримане завдання взагалі відсутня, судом безпідставно застосовано положення ч.3 ст. 111 КК України.

Зазначає, що в матеріалах провадження є дані про те, що з 24.02.2022 по 01.03.2022 ОСОБА_8 підшукував можливості для переходу на бік ворога (вступу на військову службу до Збройних сил Російської Федерації) в період збройного конфлікту. Кримінальне провадження розпочате аж 10.03.2022 про готування до державної зради, а саме переходу на бік ворога.

Вказує, що до 10.03.2022, до реєстрації кримінального провадження громадянин ОСОБА_8 не звертався із добровільною заявою до органів державної влади про свій зв`язок з представниками Російської Федерації, хоча і мав таку можливість.

Крім того зазначає, що судовий розгляд завершений 08.11.2022, а клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_8 заявив перед судовими дебатами 29.11.2022.

Вказує, що 11.03.2022 був проведений обшук за місцем проживання ОСОБА_8 , та лише після його проведення, на наступний день обвинувачений сам погодився надати для огляду свій мобільний телефон та повідомив про наявні там смс повідомлення, тобто громадянин ОСОБА_8 вже зрозумів, що його дії по готуванню для вступу на військову службу до ворожої держави закінчилися та справа не буде доведена до кінця, оскільки він викритий працівниками Служби Безпеки України.

Позиції учасників судового провадження.

В суді апеляційної інстанції прокурор підтримав апеляційні вимоги та просив їх задовольнити. Обвинувачений та його захисник заперечили проти доводів апеляційної скарги, просили ухвалу суду залишити без змін.

Мотиви суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції не дотримався вказаних вимог закону та ухвалив судове рішення, у якому висновки не відповідають фактичним обставинам справи.

Відповідно до обвинувального акту ОСОБА_8 обвинувачується у наступному.

Статтями 1-2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Статтею 17 Конституції України визначено, що захист суверенітету і цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Згідно з частиною 1 статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН від 09.12.1981 N 36/103 про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями від 16.12.1970 No 2734 (XXV), що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки; від 21.12.1965 Ло 2131 (ХХ), що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та обмеження їх суверенітету та від 14.12.1974 N 3314 (XXIX), що містить визначення агресії, установлено, що ні одна з держав не має право здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-яко1 причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації; здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншими міжнародно-правовими актами, є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом. Всупереч вказаним нормам міжнародного гуманітарного права президент Російської Федерації (далі - РФ) ОСОБА_12 , а також інші невстановлені на цей час досудовим розслідуванням представники влади РФ, діючи всупереч вимогам п. П. 1,2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципам Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимогам ч. 4 ст. 2 Статуту ООН і Декларацій Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 Ne 36/103, від 16.12.1970 N° 2734 (XXV) від 21.12.1965 No 2131 (XX), від 14.12.1974 No 3314 (XXIX), спланували, підготували і розв`язали агресивну війну та воєнний конфлікт проти України, а саме віддали наказ на вторгнення підрозділів ЗС РФ на територію України.

Так, 24.02.2022 близько 05 години ранку збройні сили Російської федерації спільно з підрозділами незаконних збройних формувань так званих «ДНР» і «ЛНР» здійснили інтенсивні ракетно-бомбові та артилерійські обстріли по військовим та цивільним об`єктам на всій території України, перетнули державний кордон України та вторглися на територію України на ділянках Чернігівської, Сумської, Харківської, Луганської, Донецької та Херсонської областей, тобто розпочали відкритий міжнародний збройний конфлікт між Російською Федерацією (держава-агресор) та Україною.

Збройна агресія РФ продовжується по теперішній час та призводить до загибелі людей та інших тяжких наслідків.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України від 24.02.2022 Ne64/2022, із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 днів в Україні введено воєнний стан.

Досудовим розслідуванням встановлено, що громадянин України ОСОБА_8 , будучи колишнім військовослужбовцем Збройних Сил України - учасником бойових дій, маючи негативне ставлення до чинної влади в Україні та української держави у цілому, діючи умисно, усвідомлюючи всі вищеназвані обставини, з метою завдання шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, у період часу з 24.02.2022 по 01.03.2022 (28.02.2022 о 20 год. 01 хв. - 00 год 05 хв.), перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , підшуковував можливості для переходу на бік ворога (вступу на військову службу до Збройних Сил Російської Федерації) в умовах воєнного стану.

Так, ОСОБА_8 з метою умисного створення умов для вчинення державної зради, в умовах воєнного стану в Україні, протягом 24.02.2022 - 01.03.2022 вів перемовини з ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцем м. Грозний, російська федерація, ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , який перебуває на непідконтрольній території України в лавах не передбачуваних законом збройних формувань так званої «ДНР». Умови переходу на сторону ворога ОСОБА_8 обговорював з останнім через соціальну мережу «Однокласники, про що ОСОБА_8 повідомив своєму сину у месенджері «Viber», який перебуває у Республіці Білорусь, м. Мінськ.

Тобто, ОСОБА_8 здійснив готування до державної зради, тобто діяння, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України, а саме переходу на бік ворога в умовах воєнного стану.

Таким чином, ОСОБА_8 обвинувачується у готуванні до державної зради, тобто умисному створенні громадянином України умов для вчинення діяння на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України, а саме переходу на бік ворога в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 14, ч. 1 ст. 111 КК України (В редакції Законів № 1183-VII від 08.04.2014, № 1689-VII від 07.10.2014)».

Задовольняючи клопотання ОСОБА_8 та закриваючи провадження за ч.3 ст.111 КК України в (ред. закону від 07.10.2014) із звільненням обвинуваченого від кримінальної відповідальності суд врахував наступне.

ОСОБА_8 12.03.2022 добровільно видав працівниками УСБУ в Полтавській області свій мобільний телефон Redmi Note 8T (імеі НОМЕР_5 , НОМЕР_1 ) з сім картами операторів Лайфсел № НОМЕР_2 , ВФ України № НОМЕР_3 , добровільно повідомив під час допиту відповідний державний орган, а саме слідчого в ОВС УСБУ в Полтавській області про свій зв`язок із ОСОБА_10 та пропозицію останнього перейти на бік ворога, однак таку злочинну пропозицію не прийняв, на її виконання жодних діянь не вчинив.

Суд вважав, що хоча з моменту такої пропозиції до його затримання минув значний проміжок часу та ОСОБА_8 об`єктивно, реально міг виконати завдання і нездоланних перешкод не було. Мотиви його добровільної заяви про таке завдання (пропозицію) до органів влади, зокрема каяття, страх покарання, тощо, значення не мають.

Для таких випадків законодавець передбачив спеціальне, обов`язкове звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Так, частиною 3 ст. 111 КК України (в редакції чинній з 07.03.2022 року) передбачено, що звільняється від кримінальної відповідальності громадянин України, якщо він на виконання злочинного завдання іноземної держави, іноземної організації або їх представників ніяких дій не вчинив і добровільно заявив органам державної влади про свій зв`язок з ними та про отримане завдання.

Аналогічні положення містяться й у ч. 2 ст. 111 КК України (в редакції 05.04.2001 року), чинній станом на момент інкримінованого ОСОБА_8 злочину.

Добровільною визнається заява за умови, що об`єктивно, реально особа могла виконати завдання і нездоланних перешкод не було. Мотиви добровільної заяви значення не мають (каяття чи страх перед покаранням тощо).

До того ж слід враховувати й те, що відповідно до ст. 17 КК України, добровільною відмовою є остаточне припинення особою за своєю волею готування до кримінального правопорушення або замаху на кримінальне правопорушення, якщо при цьому вона усвідомлювала можливість доведення кримінального правопорушення до кінця. Особа, яка добровільно відмовилася від доведення кримінального правопорушення до кінця, підлягає кримінальній відповідальності лише в тому разі, якщо фактично вчинене нею діяння містить склад іншого кримінального правопорушення.

Врахувавши викладені обставини, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_8 підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.14, ч.1 ст.111 КК України (в редакції чинній до 07.03.2022 року) (готування до державної зради переходу набік ворога в умовах воєнного стану) на підставі ч.3 ст.111 КК України (в редакції Закону № 2113-IX від 03.03.2022) та ч. 2 ст. 111 КК України (в редакції 05.04.2001 року), а кримінальне провадження в цій частині підлягає закриттю.

Прокурор не погодився із викладеним і вважає недоведеною обов`язкову умову для звільнення від кримінальної відповідальності - добровільну заяву органам державної влади про свій зв`язок з іноземною державою, іноземною організацією або їх представників.

Колегія суддів вважає доводи прокурора слушними.

Як вже було зазначено вище, частиною 3 ст. 111 КК України (в редакції чинній з 07.03.2022 року) передбачено, що звільняється від кримінальної відповідальності громадянин України, якщо він на виконання злочинного завдання іноземної держави, іноземної організації або їх представників ніяких дій не вчинив і добровільно заявив органам державної влади про свій зв`язок з ними та про отримане завдання.

Добровільність означає, що особа не примушується до зазначеної заяви органами державної влади України, службовими особами, робить її не в результаті насильства чи примусу і не про людське око, і що вона має можливість і надалі певний (можливо, досить тривалий) час приховувати від них факт свого зв`язку з іноземною державою, іноземною організацією або їх представниками. Добровільність не матиме місця, якщо особа зізналася про зв`язок з іноземною державою, іноземною організацією або їх представниками після пред`явлення їй доказів такого зв`язку під час проведення досудового розслідування у кримінальній справі.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, відомості в ЄРДР за ч.1 ст.14 ч.1 ст.111 КК України щодо ОСОБА_8 були внесені 10.03.2022. Тобто на цей день правоохоронні органи України мали певні відомості про те, що обвинувачений здійснює готування до державної зради.

11.03.2022 за місце проживання ОСОБА_8 в АДРЕСА_1 було проведено обшук, а наступного дня 12.03.2022 ОСОБА_8 був затриманий та згідно його заяви, перебуваючи в приміщенні органу досудового слідства видав мобільний телефон, про що написав заяву. Як стверджує сторона захисту, саме в цей момент ОСОБА_8 повідомив слідчого, що у телефоні мається переписка із ОСОБА_10 .

Таким чином, слід констатувати, що взагалі відсутня заява ОСОБА_8 до органів державної влади про отримання завдання від іноземної держави, іноземної організації або їх представників. Є лише заява про добровільну видачу мобільного телефону. Крім того, видача мобільного телефону відбулася вже після внесення відомостей до ЄРДР за ч.1 ст.111 КК України щодо ОСОБА_8 та його затримання, у зв`язку з чим виключається елемент добровільності, передбачений як одна із двох основних умов для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції допустив невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам провадження, а також неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, у зв`язку з чим ухвала суду підлягає скасуванню на підставі ст. 411, п.1ч.1 ст.413 КПК України.

Відповідно до ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок. Обов`язковою умовою ухвалення судом апеляційної інстанції свого вироку є скасування вироку суду першої інстанції, а не ухвали. Отже вимоги прокурора в цьому контексті суперечать вимогам закону, а тому скарга підлягає до часткового задоволення.

Зважаючи на викладене, після скасування ухвали суду слід призначити новий розгляд у суді першої інстанції, під час якого підлягають перевірці доводи прокурора про винуватість обвинуваченого.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду ,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора - начальника відділу Полтавської обласної прокуратури ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 30 листопада 2022 року про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції Законів №1183-VII від 08.04.2014 року, №1689-VII від 07.10.2014) на підставі ч.3 ст. 111 КК України (в редакції Закону № 2113-IX від 03.03.2022) та ч. 2 ст. 111 КК України (в редакції 05.04.2001 року) скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4