Справа № 188/2368/23
Провадження № 1-кп/188/271/2023
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2023 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в смт Петропавлівка угоду про визнання винуватості у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000350 від 29.06.2023, що надійшла 30 листопада 2023 року, стосовно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Тесів Острозького району Рівненської області, громадянина України, раніше не судимого, на утриманні має малолітню дитину, одруженого, військовослужбовця військової служби за мобілізацією, який проходить військову службу на посаді навідника-оператора 2 механізованої роти військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні старший солдат, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_4 ,.

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И В:

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

На підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

14 березня 2022 року Указом Президента України №133/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

18 квітня 2022 року Указом Президента України №259/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

Разом з тим, старший солдат ОСОБА_3 07 квітня 2022 року наказом № 97 командира військової частини НОМЕР_1 був призначений на посаду навідника-оператора 2 механізованої роти військової частини НОМЕР_1 .

Згідно зі ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 2 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (далі за текстом - Статут) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Водночас, ст. 17 Конституції України визначено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Статутом визначений зміст військової присяги, згідно з яким кожний військовослужбовець, вступаючи на військову службу урочисто присягає Українському народові завжди бути йому вірним і відданим, обороняти Україну, захищати її суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, накази командирів, неухильно додержуватися Конституції України та законів України, зберігати державну таємницю, а також присягає виконувати свої обов`язки в інтересах співвітчизників та ніколи не зраджувати Українському народові.

Згідно зі ст.ст. 6, 11, 16, 127, 128 Статуту, ст.ст. 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України кожен військовослужбовець зобов`язаний знати й сумлінно виконувати вимоги цього Статуту, свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України, дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України, вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання, виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни.

Проте, старший солдат ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією та проходячи її на посаді навідника-оператора 2 механізованої роти військової частини НОМЕР_1 , діючи умисно, в умовах воєнного стану, на порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 14 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, достовірно знаючи, що він є військовослужбовцем і повинен проходити військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , перебуваючи у населеному пункті АДРЕСА_3 , діючи з прямим умислом, в умовах воєнного стану, з мотивів небажання виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України у безпосередньому зіткненні з противником, відмовився від несення обов`язків військової служби, в тому числі від виконання поставлених завдань, в рамках здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації на території Луганської області, діючи з особистих мотивів, з прямим умислом, направленим на самовільне залишення місця служби, 16 квітня 2022 року незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності, територіальної цілісності України та 27 квітня 2022 року самовільно залишив місце служби, а саме місце тимчасового розташування військової частини НОМЕР_1 , яка дислокувалась в АДРЕСА_3 , в умовах військового стану та до 08.11.2023 проводив час на власний розсуд у спосіб, не пов`язаний із проходженням військової служби, чим фактично протизаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України.

Таким чином, ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, - самовільне залишення місця служби, вчинене в умовах воєнного стану військовослужбовцем (крім строкової служби).

Перед підготовчим судовим засіданням 19 грудня 2023 року прокурор Дніпровської спеціалізованої прокуратури у сфері оброни Східного регіону ОСОБА_6 та обвинувачений ОСОБА_3 уклали угоду про визнання винуватості відповідно до норм статей 469 та 472 КПК України, у якій дійшли згоди щодо істотних для цього кримінального провадження обставин, правової кваліфікації дій підозрюваного як кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, - самовільне залишення місця служби, вчинене в умовах воєнного стану військовослужбовцем (крім строкової служби); щодо покарання із застосуванням норми ст. 69 КК України нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 5 ст. 407 КК України, у вигляді позбавлення волі строком на 2 (два) роки, яке на підставі ст. 62 КК України замінити на тримання у дисциплінарному батальйоні для військовослужбовців на строк 2 (два) роки. В строк відбуття покарання зарахувати строк тримання під вартою ОСОБА_3 з 08 листопада 2023 року. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не змінювати.

В угоді передбачені наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості, встановлені статтею 473 КПК України, та наслідки її невиконання, передбачені ст. 476 КПК України.

Розглядаючи питання про затвердження угоди про визнання винуватості, суд виходить з такого.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України при прийнятті рішення у підготовчому судовому засіданні суд має право, зокрема, затвердити угоду.

Відповідно до ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно зі ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, кримінальних правопорушень невеликої чи середньої тяжкості, тяжких кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.

Оцінюючи зміст угоди та суб`єктивне сприйняття угоди сторонами, суд бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у справі «Natsvlishvili тa Togonidze проти Грузії» за заявою № 9043/05 від 29 квітня 2014 року. Зокрема, у рішенні Суд зазначає, що «угоди про визнання вини, що призводять до засудження, без винятку є предметом перегляду компетентним судом і у цьому сенсі суди зобов`язані перевіряти, чи були досягнуті угоди про визнання вини відповідно до чинних процесуальних і матеріальних норм, чи уклав підсудний угоду добровільно і свідомо, чи існують докази, які підтверджують визнання підсудним вини в угоді, і чи є умови угоди відповідними» (п.66). Суд (національний), який розглядає таке питання, як правило, зобов`язаний вивчити матеріали справи, перш ніж вирішити, чи затвердити або відхилити угоду про визнання вини. Він також має переконатися в тому, що наявні в матеріалах справи докази підтверджують визнання обвинуваченим вини в угоді або ж визнавальні свідчення, надані обвинуваченим (п.67).

Судом встановлено в підготовчому судовому засіданні, що ОСОБА_3 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, - самовільне залишення місця служби, вчинене в умовах воєнного стану військовослужбовцем (крім строкової служби); яке згідно зі ст. 12 КК України є тяжким злочином. Обвинувачений визнає свою вину у скоєнні кримінального правопорушення.

При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений, який у підготовчому судовому засіданні просив затвердити угоду, цілком розуміє права, визначені абзацом 1, 4 п. 1 ч. 4 ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження цієї угоди, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди із внесеними змінами судом та наслідки її невиконання.

Прокурор підтримала угоду і просила суд її затвердити.

Захисник обвинуваченого не заперечував проти затвердження угоди про визнання винуватості, вважав, що угода не порушує прав та інтересів обвинуваченого.

Суд переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді, умови угоди не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, не суперечать вимогам закону та інтересам суспільства, існують фактичні підстави для визнання винуватості, правова кваліфікація кримінального правопорушення є вірною, зобов`язання, взяті за угодою обвинуваченим, виконані повністю, узгоджена міра покарання відповідає характеру і тяжкості обвинувачення, обрана із застосуванням ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання у вигляді щирого каяття, сприяння розкриттю кримінального правопорушення, та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відсутності обтяжуючих покарання обставин, враховує особу винного, який має на утриманні малолітню дитину, раніше не судимий, є військовослужбовцем, його характеристику за місцем служби, та норми ст. 62 КК України щодо заміни покарання військовослужбовцям у виді позбавлення волі на строк не більше двох років триманням у дисциплінарному батальйоні, і вважає можливим затвердити угоду про визнання винуватості від 19 грудня 2023 року та призначити обвинуваченому узгоджену сторонами міру покарання.

Запобіжний захід обвинуваченому слід продовжити до набрання вироком законної сили, але не більше, ніж на 60 днів.

На підставі ст. 72 КК України слід зарахувати обвинуваченому попереднє ув`язнення у строк покарання у зв`язку із засудженням до тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців день за день.

Майнова шкода злочином не завдана.

Цивільний позов не заявлено.

Процесуальні витрати відсутні.

Речові докази не вилучалися.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 314, 368-376, 468-476, 392-395, 532 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

Затвердити угоду про визнання винуватості, яку 19 грудня 2023 року уклали прокурор Дніпровської спеціалізованої прокуратури у сфері оброни Східного регіону ОСОБА_6 та обвинувачений ОСОБА_3 .

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, і призначити йому узгоджене сторонами угоди покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк два роки.

На підставі ст. 62 КК України замінити ОСОБА_3 основне покарання у виді позбавлення волі на строк два роки на покарання у виді тримання у дисциплінарному батальйоні для військовослужбовців на строк два роки.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_3 продовжити до набрання вироком законної сили, але не більше, ніж на 60 днів.

Зарахувати ОСОБА_3 попереднє ув`язнення у строк покарання день за день і рахувати початок відбування покарання з 08 листопада 2023 року.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду через Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти діб з дня проголошення вироку.

Вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржений:

1) обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами четвертою, шостою, сьомою статті 474 цього Кодексу, в тому числі не роз`яснення йому наслідків укладення угоди;

2) прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з частиною четвертою статті 469 цього Кодексу угода не може бути укладена.

Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні. .

Суддя ОСОБА_1