Справа № 307/1735/22
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.01.2024 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження 11-кп/4806/30/23 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 16.11.2022.

Цим вироком:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Майське, Джанкойського району (Автономна Республіка Крим), зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , мешканець АДРЕСА_2 , громадянин України, з незакінченою середньою освітою, одружений, приватний підприємець, несудимий, засуджений:

- за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 04 (чотири) роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 02 (два) роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з моменту взяття його під варту.

Речові докази: автомобіль марки «DAF», моделі XF92.430, д.н.з. НОМЕР_1 залишено в ОСОБА_6 ; велосипед знищено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави 2872 (дві тисячі вісімсот сімдесят дві) грн 96 коп. за проведення експертиз.

Заходи забезпечення кримінального провадження застосовані ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 06.08.2021 скасовано.

Згідно вироку ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

04.08.2021 близько 14 год 30 хв ОСОБА_6 , керуючи технічно-справним вантажним автомобілем марки «DAF», моделі XF92.430, д.н.з. НОМЕР_1 та рухаючись у напрямку центру міста по вул. Незалежності, з одностороннім рухом у м. Тячів, проявив неуважність до дорожньої обстановки, що склалася, під час проїзду лівостороннього заокруглення дороги, в порушення вимог п. «б» п. 2.3., 10.1., 12.3. та 13.1. Правил дорожнього руху України, маючи можливість тримати в полі зору велосипедистку ОСОБА_10 , яка рухалася попереду нього в попутному напрямку не змінюючи напрямку руху, не дотримався безпечного бічного інтервалу, внаслідок чого допустив контакт передньою правою частиною свого транспортного засобу з лівою рукою потерпілої, від якого вона втратила рівновагу та впала на дорогу, де автомобіль, правими задніми колесами здійснив переїзд через її тіло. Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень потерпіла померла.

-2-

В апеляційній скарзі захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_8 порушується питання про скасування вироку суду і закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_6 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом без належних підстав не взято до уваги й піддано критичній оцінці зібрані стороною захисту докази, зокрема, висновок судової автотехнічної експертизи № 0831-1/22 від 16.09.2022, який проведено належною особою та який ґрунтується на матеріалах кримінального провадження, зокрема експертом здійснено покадрову роздруківку відеозапису, визначено відстань між велосипедистом та автомобілем, встановлено траєкторію руху даних транспортних засобів, проведено повний аналіз матеріалів кримінального провадження, на яких базувалось обвинувачення тощо. Звертає увагу на те, що всі експертизи, ініційовані стороною обвинувачення, аналогічним чином проводились на підставі огляду відеозапису, при цьому відеозапис не є однозначним та чітким, відеокамера розташована у місці, де не можна бачити чітко факту контакту між велосипедистом та автомобілем. Органом досудового розслідування не встановлено відстані між велосипедистом та автомобілем упродовж руху(видимості), як і відстані між велосипедистом та узбіччям (тротуаром). Крім того, органом досудового розслідування не встановлено відстань, яка була між велосипедистом та автомобілем під час руху та під час падіння велосипедиста під задні колеса автомобіля. Натомість експертизою проведеною за ініціативою сторони захисту, така відстань встановлена та згідно експертного дослідження рух транспортних засобів відбувався паралельно, з чого зроблено висновок про падіння велосипедистки внаслідок неуважності, а не від контакту з автомобілем. Вважає, що в дорожній ситуації, яка склалася, дії водія ОСОБА_6 відповідали вимогам п. 12.4, 13.1 та 13.3 Правил дорожнього руху України. Окрім того, зазначає, що серед доказів вини обвинуваченого, зазначено показання потерпілого ОСОБА_11 , який стверджував про хороший стан здоров`я потерпілої ОСОБА_10 , однак вважає, що ОСОБА_11 не міг бути визнаний потерпілим та в подальшому допитаний судом як потерпілий, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які відомості про його родинні зв`язки з потерпілою. Самі по собі показання потерпілого ОСОБА_11 носили суперечливий характер, оскільки спочатку він зазначав про те, що потерпіла була досить здоровою, а потім зазначав, що вона часто хворіла та її захворювання мало тяжкий перебіг і вона лікувалась у лікарні. Про стан здоров`я потерпілої зазначено у висновку судово-медичної експертизи, де чітко вказано, що в неї, окрім іншого, було виявлено ознаки ішемічної хвороби серця, атеросклеротичного ураження магістральних судин та перенесеного в минулому інфаркту. Смерть потерпілої ОСОБА_10 настала через п`ять годин після ДТП, що ставить під сумнів висновок експерта про настання смерті потерпілої внаслідок травматичного шоку, оскільки симптоми, які описує судово-медичний експерт у висновку відповідають смерті внаслідок геморагічного шоку. Окрім того, згідно висновку експерта від 13.09.2021 на елементах кузова та кабіни автомобіля відсутні будь-які пошкодження, характерні для контактування з наданим на дослідження велосипедом. Зазначена експертиза, спростовує вину обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину. Судом не дано оцінки іншим доказам, зокрема: протоколу додаткового огляду місця події та фототаблиці. Надаючи оцінку відеозапису та твердження про контакт автомобіля з велосипедистом, суд не врахував, що кермо велосипедиста не є виступаючою поверхнею транспортного засобу та лікоть не може знаходитись ближче до кузова, ніж кермо, при цьому ознак контакту керма велосипеда з автомобілем немає. Під час досудового розслідування допущено однобічність і неповноту, зокрема, слідчим було безпідставно проігноровано клопотання сторони захисту про проведення ряду слідчих дій та експертних досліджень, що призвело допущення досудовим розслідування грубих помилок в отриманні доказів та невірного встановлення обставин дорожньо-транспортної пригоди.

-3-

У зміненій апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_12 порушує питання про зміну вироку суду від 16.11.2022 в частині призначеного ОСОБА_6 покарання, пом`якшивши основне покарання до покарання у виді позбавлення волі на строк 03 (три) роки без позбавлення права керування транспортними засобами та на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням з встановлення іспитового строку на 01 (один) рік. В обґрунтування внесених до апеляційної скарги змін, захисник посилається на аналогічні доводи, що і в апеляційній скарзі, додатково вказуючи на суворість призначеного обвинуваченому ОСОБА_13 покарання, так як суд першої інстанції не врахував дані про особу обвинуваченого, який позитивно характеризується, повністю відшкодував заподіяну внаслідок вчинення кримінального правопорушення шкоду, в матеріалах наявна розписка про відсутність у потерпілої претензій до обвинуваченого. Також захисник звертає увагу на те, що в ході досудового розслідування обвинувачений ОСОБА_6 повністю сприяв розкриття злочину та під час перебування потерпілої в лікарні забезпечував її необхідними ліками, підтримував зв`язок з лікарями та родичами потерпілої. Окрім того, в ході судового розгляду обвинувачений визнав свою причетність до вчиненої дорожньо-транспортної пригоди, проте не міг повірити, що така подія могла відбутись безпосередньо з ним, оскільки він має значний стаж водіння транспортними засобами і жодного разу не потрапляв у дорожньо-транспортну пригоду. Єдиним способом заробітку в обвинуваченого є керування транспортним засобом, оскільки його вид підприємницької діяльності пов`язаний із здійсненням вантажних перевезень. Крім того, обвинувачений є особою, яка втратила житло та можливість постійного проживання за місце своєї реєстрації (с. Ольгино, Каховського району Херсонської області), яке перебуває під тимчасовою окупацією. З огляду на вказані обставини, вважає за можливе застосувати при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання з урахуванням положень ст. 75 КК України та вказує на відсутність підстав для призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Судове провадження розглядається за відсутності потерпілого, неявка якого з урахуванням положень ч. 4 ст. 405 КПК України не перешкоджає його розгляду. При цьому, враховується, що потерпілий належним чином повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги на вирок суду, а також те, що від нього не надходили заяви чи клопотання про відкладення розгляду судового провадження на інший термін та відомості про поважність причин його неявки.

Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, доводи апеляційної скарги з урахуванням внесених до неї змін, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 , які підтримали вимоги зміненої апеляційної скарги та просили вирок суду в частині призначеного покарання змінити та призначити обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, без застосування додаткового покарання, промову прокурора на заперечення зміненої апеляційної скарги захисника, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи зміненої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що змінена апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Згідно ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією України принципу верховенства права. Тому суду слід неухильно додержуватись вимог про законність, обгрунтованість та вмотивованість вироку і ухвали у кримінальному

-4-

провадженні. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Цих вимог закону при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_6 судом першої інстанції дотримано не в повній мірі.

Викладені у вироку висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у пред`явленому йому обвинуваченні, а саме у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються перевіреними судом першої інстанції доказами.

Враховуючи наведене, а також з урахуванням позиції сторони захисту в зміненій апеляційній скарзі, колегія суддів висновки суду першої інстанції в частині визнання винним ОСОБА_6 за пред`явленим йому обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України не перевіряє, оскільки такі учасниками судового процесу не оспорюються, а тому відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, апеляційним судом не перевіряються.

Частиною 2 статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Засади призначення покарання зазначені у ч. 1 ст. 65 КК України, відповідно до якої суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 КК України; відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Частиною 2 статті 65 КК України визначено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Такий висновок узгоджується з позиціями, висловленими у постановах Верховного Суду від 22.03.2018 у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та від 07.11.2018 у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17).

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Відповідно до п. 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про

-5-

деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» предбачено, що при призначенні покарання за відповідною частиною статті 286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатаціїтранспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, особу винного. У кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 статті 286 і статті 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання, зокрема, позбавлення права керувати транспортними засобами.

Суд першої інстанції при призначенні основного покарання дотримався вказаних вимог закону, належним чином врахував обставини з якими закон пов`язує правильність та обґрунтованість призначення покарання.

Зокрема, судом враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є необережним тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, а також позицію потерпілого, який не має претензій до обвинуваченого у зв`язку з повним відшкодуванням заподіяної кримінальним правопорушенням шкоди.

Обставинами, що пом`якшують покарання, суд врахував відсутність судимості, позитивну характеристику по місцю проживання, відшкодування заподіяної шкоди.

Обставин, які обтяжують покарання, суд не встановив.

Зваживши на викладені обставин, суд призначив обвинуваченому основне покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України ближче до мінімальної межі.

Разом з тим, при призначенні додаткового покарання суд першої інстанції не врахував наступне.

Санкцією ч. 2 ст. 286 КК України додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами визначене як альтернативне. Тобто суд, у конкретному випадку, з врахуванням усіх обставин кримінального провадження вирішує питання щодо доцільності його призначення. При вирішення вказаного питання суд, зокрема, повинен враховувати встановлену ч. 2 ст. 50 КК України мету покарання, якою є не тільки кара, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Призначаючи додаткове покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд не врахував у повній мірі визнання останнім факту вчинення кримінального правопорушення, дійсне визнання ним своєї провини, бажання виправити наслідки (повне відшкодування потерпілому шкоди) та щиру обіцянку ніколи не вчиняти подібного.

Також, суд першої інстанції не врахував того, що з моменту дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 04.08.2021, до ухвалення судом вироку, ОСОБА_6 не вчинив жодного адміністративного правопорушення, в тому числі й на транспорті.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_6 має значний стаж водіння транспортними засобами, єдиним способом заробітку в обвинуваченого є керування транспортним засобом, оскільки його вид підприємницької діяльності пов`язаний із здійсненням вантажних перевезень. Крім того, обвинувачений є особою, яка втратила житло та можливість постійного проживання за місце своєї реєстрації (с. Ольгино Каховського району Херсонської області), яке перебуває під тимчасовою окупацією, тому у випадку позбавлення його права керування транспортними засобами, не зможе забезпечувати повсякденні побутові потреби родини, що поставить її у важкі життєві умови.

-6-

Суд першої інстанції зазначив, що враховує характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, при цьому формально послався на ст. 12 КК України, яка містить класифікацію злочинів. Водночас суду належало врахувати, що кримінальне правопорушення було вчинено ОСОБА_6 з необережності, за відсутності протиправної мети й мотиву та було наслідком збігу обставин.

В показаннях та заявах, адресованих суду першої інстанції, потерпілий ОСОБА_11 зазначив, що ОСОБА_6 повністю відшкодував заподіяну йому злочином шкоду і він не має до останнього жодних претензій. Зазначені обставини, на переконання колегії суддів, свідчать про факт примирення між потерпілим та обвинуваченим.

Відповідно до ч. 2 ст. 66 КК України при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті. Однак, суд першої інстанції не врахував зазначених обставин та не визнав примирення винного з потерпілою пом`якшуючою покарання обставиною.

Таким чином, колегія суддів враховує, що після ухвалення вироку з`явились нові обставини, які свідчать на користь пом`якшення покарання обвинуваченому.

Зважаючи на викладене, а також враховуючи, що додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами не є обов`язковим згідно санкції ч. 2 ст. 286 КК України, ОСОБА_6 не перебував у стані алкогольного сп`яніння, в суді апеляційної інстанції визнав вину, щиро розкаявся, повністю відшкодував матеріальну шкоду, примирився з потерпілим, наявність спеціального права необхідне для забезпечення життєво важливих потреб сім`ї та можливості здійснення ним подальшої підприємницької діяльності, пов`язаної з транспортними перевезеннями, колегія суддів вважає, що змінену апеляційну скаргу захисника в цій частині слід задовольнити та призначити обвинуваченому покарання за ч. 2 ст. 286 КК України без позбавлення права керування транспортними засобами.

Колегія суддів вважає, що саме таке покарання відповідатиме меті покарання, що визначена ст. 50 КК України, буде справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

В той же час, колегія суддів також вважає за можливе застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на підставі ст. 75, 76 КК України.

Як зазначалось вище, згідно зі ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винуватого і має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

При обранні форми реалізації кримінальної відповідальності суд у визначених законом межах наділений правом вибору не лише виду та розміру покарання, а й порядку його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин кримінального провадження, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на призначення покарання.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК.

-7-

Згідно вказаної норми кримінального закону, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини кримінального провадження, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів, оцінюючи доводи сторони захисту в цій частині та перевіривши матеріали кримінального провадження, бере до уваги те, що ОСОБА_6 вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав, розкаюється у вчиненому, у повному обсязі відшкодував заподіяну потерпілому шкоду. Будь-яких даних про те, що ОСОБА_6 під час дорожньо-транспортної пригоди перебував у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, що обмежують можливість звільнення засудженого від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України, матеріали кримінального провадження не містять.

Водночас колегія суддів звертає увагу, що з урахуванням вищенаведеного, конкретних обставин цього кримінального провадження, зміст і обсяг допущених засудженим порушень правил безпеки дорожнього руху, відсутність в результаті пригоди незворотних наслідків та пом`якшуючих покарання обставин, відношення останнього до вчиненого кримінального правопорушення, позиції потерпілого, який не має претензій до обвинуваченого, колегії суддів вважає, що виправлення ОСОБА_6 можливе без відбування ним реального покарання у виді позбавлення волі, тобто із застосуванням положень ст. 75, 76 КК України в умовах здійснення за ним контролю органом пробації при звільненні від відбування покарання з випробуванням.

Отже, наведені в зміненій апеляційній скарзі захисника твердження щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність є слушними та знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду кримінального провадження.

Пунктом 2 частини 1 статті 407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок.

Відповідно до ст. 409, 408 КПК України, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, є підставами для зміни вироку.

У зв`язку з наведеним вирок підлягає зміні через невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України та необхідність призначення йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України, без призначення додаткового покарання.

За таких обставин змінена апеляційна скарга захисника-адвоката ОСОБА_7 підлягає задоволенню частково.

При прийнятті рішення колегія суддів також, враховує вимоги ст. 26 КПК України, зокрема, те, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та в спосіб, передбачених цим Кодексом; що під час апеляційного розгляду

-8-

стороною обвинувачення не заявлялось клопотань щодо приєднання до матеріалів кримінального провадження доказів (документів), які б могли вплинути на висновки суду; а також положення ст. 404 цього Кодексу в частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Змінену апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 16.11.2022 щодо ОСОБА_14 в частині призначення покарання змінити.

Призначити ОСОБА_15 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 04 (чотири) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_14 від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 01 (один) рік.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_14 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи.

В решті вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 16.11.2022 щодо ОСОБА_14 ,- залишити без змін.

На ухвалу Закарпатського апеляційного суду безпосередньо до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду може бути подана касаційна скарга протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді