Справа № 739/2462/23 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/4823/536/23
Категорія - Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

з участю учасників судового провадження:

прокурора - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали провадження за апеляційною скаргою прокурора Новгород-Сіверської окружної прокуратури Чернігівської області ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 31 жовтня 2023 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою відмовлено в задоволенні клопотання прокурора Новгород-Сіверської окружної прокуратури ОСОБА_7 про арешт майна, в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань ( далі - ЄРДР) за №0000025 від 13 вересня 2021 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України, за фактом заволодіння бюджетними коштами, виділеними на проведення окремих ремонтних робіт.

Мотивуючи рішення, слідчий суддя зазначив, що на час розгляду клопотання цивільного позову у кримінальному провадженні не заявлено, а ухвалою слідчого судді Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 10 жовтня 2023 року, у застосуванні відносно ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - відмовлено, через недоведеність обґрунтованої підозри і додаткових доказів на обґрунтування підозри щодо останнього прокурором не надано.

На зазначену ухвалу слідчого судді прокурором Новгород-Сіверської окружної прокуратури Чернігівської області ОСОБА_6 була подана апеляційна скарга, в якій він просить скасувати її та задовольнити клопотання про арешт майна. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що обґрунтованість підозри ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень підтверджується наданими до суду документами та іншими матеріалами справи. Вказує, що санкція ч. 5 ст. 191 КК України, за якою підозрюється ОСОБА_8 , передбачає додатковий вид покарання у виді конфіскації майна. Прокурор також вважає, що слідчий суддя не навів мотивів, з яких вважає підозру ОСОБА_8 не обґрунтованою та не взято до уваги існування ризику відчуження останнім автомобіля на користь третіх осіб.

Заслухавши доповідача, доводи прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів.

При апеляційному розгляді встановлено, що у даному кримінальному провадженні слідчим суддею обґрунтовано відмовлено у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, та правильно визначені правові підстави для цього.

Колегія суддів звертає увагу, що наведені в клопотанні прокурора доводи про накладення арешту на майно перевірялись судом першої інстанції, при цьому було вислухано доводи прокурора , досліджено матеріали судового провадження, а також з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, що має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону.

Вказана норма також узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Колегія суддів вважає, що слідчий суддя, встановлюючи наявність правових підстав для арешту майна, виходячи з наданих органом досудового розслідування матеріалів, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність таких підстав у цьому кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Беручи до уваги вищевказані правові норми, якими регулюється порядок застосування інституту забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, колегія суддів приходить до висновку, що доводи, наведені органом досудового розслідування в клопотанні про арешт майна є необґрунтованими, а підстави для накладення арешту на майно, визначені ст. 170 КПК України, в даному провадженні відсутні.

В ухвалі слідчого судді проаналізовано, з чим погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції, що прокурором не доведено правових підстав для накладення арешту, що встановлюються під час кримінального провадження.

Зокрема, зазначено, що у даному кримінальному провадженні вже перевірялася обґрунтованість висунутої ОСОБА_8 підозри при розгляді клопотання про обрання відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та констатовано в результаті перевірки та аналізу наданих матеріалів, що не було доведено обґрунтованість підозри ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України.

З огляду на викладене, зазначені в апеляційній скарзі доводи та підстави, з яких ставиться питання про скасування ухвалу суду не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи і не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

У поданому клопотанні та апеляційній скарзі сторона обвинувачення посилається на ризики, які мають місце при не накладенні арешту, а саме ризик, що автомобіль може бути відчуженим на користь третіх осіб.

Разом з тим, жодних доводів на підтвердження таких ризиків стороною обвинувачення не наведено, окрім вчинення іншим фігурантом у справі таких дій після повідомлення про підозру, однак не доведено їх реальності у разі не застосування арешту майна. При цьому також слід враховувати, що суду не було надано доказів, які б свідчили, що після повідомлення про підозру ОСОБА_8 вчиняв дії з намірами відчуження майна.

Оскільки стороною обвинувачення не було належним чином доведено обґрунтованість підозри у вчинення кримінального правопорушення, накладення арешт на майно призведе до суттєвого втручання в право власності володільця автомобіля, таке втручання не буде виправданим та доцільним.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, як про це ставиться питання в апеляційній скарзі прокурора, не вбачається.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 418, 419, 422 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Новгород-Сіверської окружної прокуратури Чернігівської області ОСОБА_6 - залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 31 жовтня 2023 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання прокурора Новгород-Сіверської окружної прокуратури ОСОБА_7 про арешт майна, в рамках кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000025 від 13 вересня 2021 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4