Справа № 201/9013/22
Провадження № 1-в/201/206/2023
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2023 року м. Дніпро

Суддя Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 , дослідивши клопотання засудженого ОСОБА_2 , -

ВСТАНОВИВ:

Вироком Судової колегії з кримінальних справ Дніпропетровського обласного суду від 08.05.1997 року ОСОБА_2 визнано винним за ст. 222 ч. 1, 89 ч. 1, 86-1, 93 «а», «г» КК України (в ред. 1963 року) і призначено покарання із застосуванням ст. 42 КК України до смертної казні. Ухвалою Судової колегії з кримінальних справ Дніпропетровського обласного суду від 30.05.2000 року призначене ОСОБА_2 покарання у вигляді смертної казні замінено на довічне позбавлення волі з конфіскацією майна.

14 листопада 2022 року до суду надійшло клопотання від ОСОБА_2 , в якому він просить вищевказані судові рішення скасувати в частині призначення покарання, визнавши безспірними факти порушення його конституційних прав і свобод при їх винесенні, призначити йому максимальну міру покарання у вигляді 15 років позбавлення волі та врахувати покарання в 28 років, яке він вже відбув, звільнити його з-під варти, зняти судимість.

Своє клопотання засуджений обґрунтовує порушенням норм матеріального і процесуального права судами при розгляді його справи.

Перевіривши клопотання засудженого ОСОБА_2 , вважаю за необхідне відмовити у відкритті провадження та повернути його засудженому, виходячи з наступного.

Так, засуджений у своєму клопотанні не посилається на норму права, якою йому надано право після набрання чинності судовими рішеннями на їх оскарження та подальше їх скасування. Засуджений не посилається на нововиявлені чи виключні обставини, які стали йому відомі, а у клопотанні наводить власні міркування та тлумачення українського законодавства, які зводяться до незгоди із винесеними щодо нього судовими рішеннями.

Також суд звертає увагу, що засуджений не просить призначити йому максимальну міру покарання у вигляді 15 років позбавлення волі, тобто замінити покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, а просить скасувати судові рішення, які набрали чинності.

Разом з цим, відповідно до вимог ст. 64 КК України, довічне позбавлення волі це один із видів покарання, який застосовується за вчинення особливо тяжких злочинів та у випадках, спеціально передбачених законом. Застосування даного виду покарання не суперечить Конституції України.

Стаття 533 КПК України передбачає, що вирок або ухвала суду, які набрали законної сили, обов`язкові для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України.

Відповідно до ч.1 ст.459 КПК України судові рішення, що набрали законної сили можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Втім, оскільки засуджений не посилається на нововиявлені чи виключні обставини, то суд не наділений повноваженнями переглядати вирок за іншими обставинами, які не є нововиявленими чи виключними.

Крім того, суд звертає увагу, що згідно з положеннями розділу VIII КПК України зазначені питання вирішуються під час виконання вироку в порядку ст.539 КПК України місцевим судом, у межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання.

Вказана правова позиція викладена в ухвалах Великої Палати Верховного Суду у справі №1-1/2004 від 20.10.2021, від 26.10.2021 у справі №1-1/2006, від 01.11.2021 №13-225зво21, від 09.11.2021 №13-226зво21, ін.

ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№1)», в якій засуджений відбуває покарання, не відноситься до територіальної юрисдикції Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

Суд наголошує, що вказане клопотання не відповідає вимогам ст. 29 КПК.

Згідно ст 29. КПК мова, якою здійснюється кримінальне провадження: 1. Кримінальне провадження здійснюється державною мовою. Сторона обвинувачення, слідчий суддя та суд складають процесуальні документи державною мовою ; 2. Особа повідомляється про підозру у вчиненні кримінального правопорушення державною мовою або будь-якою іншою мовою, якою вона достатньо володіє для розуміння суті підозри у вчиненні кримінального правопорушення ; 3) Слідчий суддя, суд, прокурор, слідчий забезпечують учасникам кримінального провадження, які не володіють чи недостатньо володіють державною мовою, право давати показання, заявляти клопотання і подавати скарги, виступати в суді рідною або іншою мовою, якою вони володіють, користуючись у разі необхідності послугами перекладача в порядку, передбаченому цим Кодексом ; 4) Судові рішення, якими суд закінчує судовий розгляд по суті, надаються сторонам кримінального провадження або особі, стосовно якої вирішено питання щодо застосування примусових заходів виховного або медичного характеру, а також представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у перекладі на їхню рідну або іншу мову, якою вони володіють. Переклад інших процесуальних документів кримінального провадження, надання копій яких передбачено цим Кодексом, здійснюється лише за клопотанням зазначених осіб. Переклад судових рішень та інших процесуальних документів кримінального провадження засвідчується підписом перекладача.

Таким чином, згідно практики ККС ВС документи подані не державною мовою, повертаються заявнику, таку позицію висловив у своїй ухвалі 521/12324/18 від 19.09.2022 року.

Таку ж позицію висловив Верховний суд в ухвалі Касаційного кримінального суду від 19.09.2022 року у справі № 521/12324/18, де зазначив. Процесуальні документи подані особою на іноземній мові, підлягають поверненню такій особі.

Перевіряючи обґрунтованість зазначених доводів, наведених у клопотанні, суд враховує таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Конституції України державною мовою в Україні є українська мова.

У Рішеннях Конституційного Суду України від 14 грудня 1999 року № 10-рп/99 та від 14 липня 2021 року№ 1-р/2021 зазначено, що українська мова як державна є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом.

Також ч. 5 ст. 10, п. 4 ч. 1 ст. 92 Основного Закону України регламентовано, що застосування мов в Україні гарантується Конституцією України та визначається виключно законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» від 25 квітня 2019 року № 2704-VIII єдиною державною (офіційною) мовою в Україні є українська мова, а у ч. 6 ст. 13 цього Закону вказано, що органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації державної і комунальної форм власності беруть до розгляду документи, складені державною мовою, крім випадків, визначених законом. Частинами 1, 2 ст. 14 передбачено, що у судах України судочинство провадиться, а діловодство здійснюється державною мовою. У судовому процесі може застосовуватися інша мова, ніж державна, у порядку, визначеному процесуальними кодексами України та Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

При цьому за змістом ст. 12 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII судочинство і діловодство в судах України проводяться державною мовою.

У ч. 1 ст. 29 КПК теж регламентовано, що кримінальне провадження здійснюється державною мовою. Сторона обвинувачення, слідчий суддя та суд складають процесуальні документи державною мовою.

Тобто згідно з Конституцією України, КПК і зазначеними законами України органи досудового розслідування, прокуратура та суд як державні органи, а також їх посадові особи при здійсненні своїх повноважень і в інших публічних сферах суспільного життя, зобов`язані використовувати лише державну мову. Це також стосується і прийняття до розгляду документів, складених лише українською мовою.

Викладене узгоджується, зокрема, з Рішенням Конституційного Суду України від 22 квітня 2008 року № 8-рп/2008, відповідно до якого види судочинства (конституційне, адміністративне, господарське, кримінальне та цивільне) є процесуальними формами правосуддя та охоплюють порядок звернення до суду, процедуру розгляду судом справи та ухвалення судового рішення.

Однак, передбачена чинним законодавством України вимога щодо подання документів (у тому числі апеляційних і касаційних скарг) українською мовою не є перешкодою у доступі до правосуддя та не звужує права учасників провадження за мовною ознакою, оскільки процесуальним законодавством гарантовано право учасників провадження щодо користування ними в судовому процесі рідною мовою або мовою, якою вони володіють.

Так, процесуальним законодавством України, а саме п. 18 ч. 3 ст. 42 КПК, передбачено, що підозрюваний, обвинувачений має право користуватися рідною мовою, отримувати копії процесуальних документів рідною або іншою мовою, якою він володіє, та, в разі необхідності, користуватися послугами перекладача за рахунок держави.

Засуджений має права обвинуваченого, передбачені ст. 42 цього Кодексу, в обсязі, необхідному для його захисту на відповідній стадії судового провадження (ч. 3 ст. 43 КПК).

Очевидно, що особа, яка неповною мірою розуміє мову судочинства і, відповідно, те, що саме відбувається у кримінальному процесі, неспроможна захистити свої права та інтереси законним шляхом.

Тому право осіб (які набули статусу певного учасника судового провадження) на користування в судовому процесі рідною мовою або мовою, якою вони володіють, є беззаперечним і воно кореспондує обов`язку слідчого судді та суду забезпечити реалізацію такого права, у тому числі за необхідності скористатися послугами перекладача в порядку, передбаченому КПК, що визначено у ч. 3 ст. 29 КПК.

Така реалізація відбувається шляхом залучення перекладача на стадії досудового слідства за рішенням слідчого, прокурора чи слідчого судді, а на стадії судового провадження - суду першої, апеляційної чи касаційної інстанцій.

Залучений у провадженні перекладач має виконувати всі свої обов`язки, визначені ч. 2 ст. 68 КПК, зокрема і здійснювати повний і правильний переклад пояснень, показань або документів, які надаються підозрюваним, обвинуваченим, засудженим чи іншими учасниками провадження.

Відповідно, реалізуючи своє право на користування в судовому процесі рідною мовою або мовою, якою володіють, а також право на судовий контроль на стадії досудового слідства, чи на оскарження судових рішень в апеляційній (касаційній) інстанції підозрюваний, обвинувачений чи засуджений, які в установленому законом порядку були забезпечені послугами перекладача, вправі звертатися до нього по допомогу для перекладу документів, які готуються на розгляд слідчого судді або суду за результатами якого може бути розпочато розгляд скарги, у тому числі ухвалено рішення про відкриття апеляційного чи касаційного провадження.

Переклад таких документів надає можливість слідчому судді чи суду з`ясувати наявність в особи, яка звертається, прав на таке звернення, а також перевірити дотримання нею передбачених КПК вимог щодо змісту документа і його додатків, адже право на доступ до суду не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення (п. 37 рішення Європейського Суду з прав людини від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» (заява № 8863/06)).

При цьому процесуальним законодавством не передбачено залучення перекладача для перекладу саме слідчому судді, суду процесуальних документів, переданих на їх розгляд, складених недержавною мовою.

Отже, суд отримавши клопотання складене іноземною мовою, повертає таку скаргу особі, яка її подала, оскільки системний аналіз положень КПК дає підстави для висновку про неможливість залишення такого клопотання без руху.

Керуючись ч.2 ст.369, 537, 539 КПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 подане клопотання - повернути.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1