УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні в межах кримінальних проваджень №0001719, №0001329, №0000799 апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 травня 2023 року, стосовно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Южноукраїнська, Миколаївської області, громадянина України, офіційно не працюючого, зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 , раніше судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185, ч.4 ст.186 КК України,

-якою продовжено ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 15.07.2023 року включно з утриманням в Державній установі «Миколаївський слідчий ізолятор».

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_6

обвинувачений ОСОБА_5

захисник ОСОБА_7

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить ухвалу суду скасувати, обрати стосовно нього більш м`який запобіжний захід.

Короткий зміст ухвали.

Ухвалою суду задоволено клопотання прокурора Окружної прокуратури міста Миколаєва ОСОБА_6 . Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, обраний щодо обвинуваченого ОСОБА_5 , продовжено до 15.07.2023 року включно з утриманням в Державній установі «Миколаївський слідчий ізолятор».

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачений не погоджується із рішенням суду щодо продовження обраного йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Вважає, що його перебування у слідчому ізоляторі, незрозуміле та не виправдане.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

В провадженні Заводського районного суду міста Миколаєва перебувають обвинувальні акти у об`єднаних кримінальних провадженнях, внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001719 від 25.11.2022 року, №0001329 від 16.09.2022 року, №0000799 від 07.06.2022 року за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених за ч. 4 ст. 185, ч. 4 ст. 186 КК України.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 27.01.2023 року було застосовано до обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з утриманням в Державній установі «Миколаївський слідчий ізолятор» без можливості внесення застави строком до 25.03.2023 року включно, який в подальшому було продовжено до 21.05.2023 року включно.

У судовому засіданні 17.05.2023 року прокурором заявлено клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_5 на 60 діб. Обґрунтовуючи клопотання, прокурор посилається на існування ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України, які не припинили свого існування та не зменшились.

Ухвалою суду клопотання прокурора задоволено. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, обраний щодо обвинуваченого ОСОБА_5 , продовжено до 15.07.2023 року включно з утриманням в Державній установі «Миколаївський слідчий ізолятор».

Задовольняючи клопотання прокурора, суд дійшов висновку, що на даний час наявні ризики, передбачені п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме що з метою уникнення кримінальної відповідальності обвинувачений може переховуватись від суду, ризик незаконного впливу ОСОБА_5 на потерпілих та свідків у даному кримінальному провадженні, продовження та повторення протиправної поведінки шляхом вчинення інших кримінальних правопорушень, вони не зменшились та продовжують існувати, та запобігти вказаним ризикам інакше, ніж шляхом тримання обвинуваченого під вартою, наразі не видається за можливе.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд дійшов наступного.

Відповідно до матеріалів справи в провадженні Заводського районного суду міста Миколаєва перебувають обвинувальні акти у об`єднаних кримінальних провадженнях, внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001719 від 25.11.2022 року, №0001329 від 16.09.2022 року, №0000799 від 07.06.2022 року за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених за ч. 4 ст. 185, ч. 4 ст. 186 КК України.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 27.01.2023 року було застосовано до обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з утриманням в Державній установі «Миколаївський слідчий ізолятор» без можливості внесення застави строком до 25.03.2023 року включно, який в подальшому було продовжено до 21.05.2023 року включно.

У судовому засіданні 17.05.2023 року прокурором заявлено клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_5 на 60 діб. Обґрунтовуючи клопотання, прокурор посилається на існування ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України, які не припинили свого існування та не зменшились.

Приймаючи рішення про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд, пославшись на відомості, що характеризують його особу, обставини вчинення кримінальних правопорушень та тяжкість покарання, яке йому загрожує у разі визнання його винуватим, прийшов до висновку, що заявлені прокурором ризики існують, а тому запобігти вказаним ризикам інакше, ніж шляхом тримання обвинуваченого під вартою, наразі не видається за можливе.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_5 обвинувачується у скоєнні ряду тяжких кримінальних правопорушень, які відповідно до ст.12 КК України відносяться до категорії тяжких злочинів, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 10 років, а отже з огляду на тяжкість покарання, що загрожує йому в разі визнання його винуватим у інкримінованих злочинах, обвинувачений може ухилитися від суду та не виконувати його процесуальні рішення, тобто існує наявність ризику переховування.

Також є необхідним зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість покарання не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 25.07.2001 Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризику повторного вчинення злочинів».

Окрім того, суд вбачав реальним ризик, що обвинувачений може незаконно впливати на потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та свідків, оскільки не будучи обмеженим у вільному спілкуванні з вказаними особами, ОСОБА_5 може здійснювати на них вплив з метою їх спонукання до ненадання показань, перекручування або спотворення обставин, які їм відомі. При цьому суд врахував, що наразі під час судового розгляду було допитано потерпілу ОСОБА_10 та свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , отже, ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, зменшився, але не перестав існувати.

Також суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_5 офіційно не працевлаштований, не має постійного джерела доходів, раніше судимий, притягувався до кримінальної відповідальності за скоєння злочинів проти власності, має не погашену в установленому законом порядку судимість, що, з урахуванням даних про особу обвинуваченого, свідчить про можливість, у разі не застосування відповідних обмежень, продовження та повторення протиправної поведінки шляхом вчинення інших кримінальних правопорушень.

Вищенаведене вказує на існування ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме наявність ризику переховування обвинуваченим від суду та можливість незаконного впливу на свідків, та ризик вчинення нового злочину.

Беручи до уваги доведеність ризиків, передбачених ч.1 статті 177 КПК України, а також серйозність висунутого ОСОБА_5 обвинувачення та тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих злочинів, апеляційний суд не знаходить підстав для зміни запобіжного заходу останньому на інший більш м`який запобіжний захід, про що просить апелянт.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання про продовження запобіжного заходу до обвинуваченого ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою, які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Застосування до обвинуваченого більш м`якого, запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, не є доцільним, оскільки наведені обвинуваченим обставини, не є тими визначальними обставинами, які б давали можливість обрати останньому запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою і суттєво не впливають на існуючі ризики.

Крім того, апеляційний судом враховано, що метою застосування запобіжного заходу є не карна функція, а забезпечувальна, тобто до обвинуваченого має бути застосований такий вид запобіжного заходу, який би в повній мірі забезпечив запобіганню ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також відповідав засадам гарантування основоположних прав людини на свободу та особисту недоторканність.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, а відтак, і для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого .

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 418, 419, 422-1, 424, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 травня 2023 року, стосовно ОСОБА_5 ,- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: