ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1661/23 Справа № 194/1499/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000332, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2023 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2023 року скасувати.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Вказує, що призначене покарання є надмірно суворим та не відповідає тяжкості скоєного злочину. Вважає, що судом надано неправильну правову кваліфікацію його діям, оскільки, на його думку, ним було вчинено таємне викрадення майна крадіжку. Вказує, що свідки по справі підтвердили той факт, що його ніхто не переслідував та не зупиняв, його дії були таємними для інших осіб.

Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначено йому покарання у виді 4 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуте покарання за вироком Першотравенського міського суду Дніпропетровської області 02 вересня 2020 року, та остаточно призначене ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки 1 (один) місяць.

Вирішено питання про долю речових доказів відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що останній за обставин, встановлених судом першої інстанції та детально викладених у мотивувальній частині оскаржуваного вироку, 27 жовтня 2020 року, перебуваючи біля магазинку «Калоша», розташованого по вул. Харківській, 62-А у м. Тернівка Дніпропетровської області, приблизно о 13.10 годині побачив, що з правого боку від входу до вищевказаного магазину стоїть на підніжці велосипед марки «Titan» моделі «Tornado 26».

Скориставшись тим, що поруч з велосипедом нікого немає та за його злочинними діями ніхто не спостерігає, з метою доведення свого злочинного умислу до кінця, ОСОБА_7 підійшов до вказаного велосипеду та, знявши з підніжки, сів на нього та поїхав по вул. Харківській в бік вул. Вознесенської у м. Тернівка Дніпропетровської області, намагаючись залишити місце скоєння злочину непоміченим.

Однак малолітній ОСОБА_9 , вийшовши із приміщення магазину «Калоша», розташованого по АДРЕСА_3 , побачив, що раніше незнайомий йому чоловік - ОСОБА_7 - віддаляється від магазину на його велосипеді. Після чого малолітній ОСОБА_9 , з метою припинення ОСОБА_7 крадіжки велосипеду та зупинки останнього, почав бігти за ОСОБА_7 , голосно звернувшись до останнього з фразою: «Верните велосипед, это мой». В свою чергу ОСОБА_7 , розуміючи те, що протиправність його дій викрита та малолітній ОСОБА_9 біжить за ним та звертається саме до нього, не маючи наміру зупинитись, з метою доведення до кінця свого злочинного корисливого умислу, спрямованого на відкрите повторне викрадення чужого майна, продовжив їхати на велосипеді марки «Titan» моделі «Tornado 26», тим самим покинув місце скоєння злочину, чим заподіяв ОСОБА_10 майнову шкоду на суму 3728,08 гривень.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 у вищезазначеній частині кваліфіковані у вироку за ч. 2 ст. 186 КК України за ознаками відкритого викрадення чужого майна (грабіж), вчиненого повторно.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого та його захисника, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні з викладених у ній підстав; прокурора, який заперечував проти доводів апеляційної скарги обвинуваченого та просив залишити її без задоволення, а вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів з урахуванням положень ст. 404 КПК України, згідно із якими суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, приходить до наступного.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, є ґрунтовним та підтверджується сукупністю досліджених судом доказів, що узгоджуються між собою, в тому числі:

- протоколом прийняття від ОСОБА_10 заяви про вчинене кримінальне правопорушення та іншу подію від 27 жовтня 2020 року, відповідно до якого останній зазначив, що 27 жовтня 2020 року, близько 13.10 годині невідома особа біля магазину «Калоша» по вул. Харківська, в м. Тернівка, шляхом вільного доступу скоїла крадіжку велосипеда «Titan», спричинивши матеріальний збиток (т. 2 а.с. 4, 5);

- протоколом огляду, з фототаблицею до нього, від 27 жовтня 2020 року, відповідно до якого об?єктом огляду було місце події, а саме ділянка місцевості, розташована перед входом в магазин «Калоша» по АДРЕСА_4 , де зі слів ОСОБА_10 біля входу в магазин було залишено велосипед (т. 2 а.с. 7-9);

- протоколом огляду предмету, з фототаблицею до нього, від 02 листопада 2020 року, відповідно до якого предметом огляду був велосипед марки Titan, моделі Tornado, який ОСОБА_10 добровільно надав для огляду (т. 2 а.с.17-18);

- протоколом пред?явлення особи для впізнання за фотознімками від 26 листопада 2020 року, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_10 за загальними рисами обличчя впізнав особу, зображену на знімку під № 2 (на якому зображений ОСОБА_7 ), як чоловіка, який 27 жовтня 2020 року викрав у його сина ОСОБА_9 велосипед біля магазину «Калоша» (т. 2 а.с. 63-66);

- протоколом пред?явлення особи для впізнання за фотознімками від 26 листопада 2020 року, відповідно до якого неповнолітній свідок ОСОБА_9 за загальними рисами обличчя впізнав особу, зображену на знімку під № 4 (на якому зображений ОСОБА_7 ), як чоловіка, який викрав у нього 27 жовтня 2020 року велосипед біля магазину «Калоша» по вул. Харківській (т. 2 а.с. 67-70);

- протоколом слідчого експерименту від 06 листопада 2020 року, з відеозаписом до нього, відповідно до якого малолітній свідок ОСОБА_9 показав, де він біля магазину Калоша бачив обвинуваченого, який сидів за столом. Також, показав, де він залишив біля магазину велосипед, а коли вийшов з магазину, то побачив обвинуваченого, який їхав на його велосипеді по вул. Харківській, за яким він побіг і почав кричати йому та просити віддати велосипед, але обвинувачений показав йому палець (т. 2 а.с. 31-33);

- висновком судової товарознавчої експертизи № 19/104-17/2/12.1/473 від 04 листопада 2020 року, відповідно до якої ринкова вартість велосипеду марки Titan моделі Tornado 26 на момент вчинення злочину, а саме на 27 жовтня 2020 року, могла складати 3728,08 грн. (т. 2 а.с. 25-27);

- показаннями неповнолітнього свідка ОСОБА_9 , який зазначив, що він приїхав до магазину «Калоша» за продуктами та залишив велосипед під магазином, а коли вийшов, то побачив, що немає велосипеду, а чоловік на його велосипеді поїхав в сторону «Тернівської гори» та переїжджав через дорогу. Він побіг за ним та кричав «Віддай велосипед», на що останній у відповідь показав непристойний жест пальцем руки та виразився нецензурними словами. Так, чоловік скрився за магазином «1001 ніч», звернув до нього та поїхав прямо, а ОСОБА_9 побіг додому та розповів усе батькові, після чого вони разом поїхали шукати чоловіка в тому напрямку, та побачили покинутий будинок та чоловіка у капюшоні, який розмовляв по телефону, він був схожий на того, що вкрав у свідка велосипед;

- показаннями свідка ОСОБА_11 , яка вказала, що бачила обвинуваченого, як він проїхав повз неї ;

- показаннями свідка ОСОБА_12 , який вказав, що від магазину Калоша до його будинку десь приблизно 300 метрів, та обвинувачений заходив до нього по воду та біля паркану дороги лежав велосипед.

Дослідивши з дотриманням вимог закону та детально проаналізувавши у вироку вищезазначені та інші докази, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про доведеність поза розумним сумнівом вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, який колегія суддів вважає правильним та з ним погоджується, оскільки суд першої інстанції дав належну оцінку наданим стороною обвинувачення доказам не тільки з точки зору їх належності, допустимості і достовірності, а й з точки зору їх узгодженості, взаємозв`язку та системності, і ці докази в своїй сукупності взаємодоповнюють один одного і є достатніми для обґрунтованого висновку про наявність в діях обвинуваченого складу інкримінованого йому кримінального правопорушення та доведеність вини останнього у його вчиненні, а також для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого, які зводяться до обгрунтування відсутності в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 186 КК України, та необхідності кваліфікації його дій за ст. 185 КК України, колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки вони випливають їз суб`єктивної переоцінки окремих фактичних обставин і доказів, із наданням їм тенденційної оцінки, яка не відповідає їх дійсному змісту, та з ігноруванням решти доказів в їх сукупності і системності.

Так, обвинувачений, не оспорюючи факту протиправного заволодіння ним у день, час та у місці, зазначених у вироку, велосипедом, належним потерпілому ОСОБА_9 , у той же час вказує, що це заволодіння було таємним, а отже фактично мала місце крадіжка.

Відповідно до постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 N 10 "Про судову практику у справах про злочини проти власності", крадіжка (таємне викрадення чужого майна) - це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 186 КК грабежем є відкрите викрадення чужого майна, а саме викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка, у свою чергу, усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення. При цьому, розрізняючи крадіжку і грабіж, слід виходити зі спрямованості умислу винної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілий характер вчинюваних винною особою дій.

Суд апеляційної інстанції акцентує увагу на тому, що дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж, що узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 19 лютого 2019 року у справі № 629/1663/16-к, а також від 20 червня 2019 року справі № 264/3586/17 (провадження № 51-48км19).

Як було правильно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_7 27 жовтня 2020 року, скориставшись тим, що біля магазину «Калоша», розташованого по вул. Харківська 62-А м. Тернівка Дніпропетровської області, стояв припаркований велосипед, поруч з яким нікого не було та за його злочинними діями ніхто не спостерігає, з метою доведення свого злочинного умислу до кінця, підійшов до вказаного велосипеду прикаркованого біля магазину та знявши з підніжки сів на нього та поїхав по вул. Харківська в бік вул. Вознесенська м. Тернівка, Дніпропетровської області, однак був виявлений неповнолітнім ОСОБА_9 , який почав кричати останньому, щоб той повернув велосипед, на що обвинувачений відповів нецензурною лайкою та непристойним жестом і місце скоєння злочину покинув.

Неповнолітній свідок ОСОБА_9 підтвердив викладені вище обставини як під час слідчого експерименту за його участю, так і у своїх показаннях у суді першої інстанції, а також у межах пред`явлення особи для впізнання вказав на ОСОБА_7 як на особу, яка заволоділа його велосипедом та яку він намагався зупинити, а після разом з батьком по напрямку руху останнього наздогнали та виявили в нього велосипед. У колегії суддів немає сумнівів у правильності його показань, підстав оговорювати обвинуваченого в нього не вбачається, сторона захисту на такі обставини не посилається та їх існування не підтверджує.

Також вказані обставини підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які хоча і не були безспосередніми очевидцями події, однак з їх показань вбачається, що саме у ОСОБА_7 останні бачили викрадений велосипед, на якому він пересувався.

З встановлених судом першої інстанції фактичних обставин вбачається, що ОСОБА_7 хоча і розпочав свої дії таємно та вважав, що за ним ніхто не спостерігає, втім потім був викритий неповнолітнім ОСОБА_9 , у зв`язку із чим дії обвинуваченого набули відкритого характеру, але були ним продовжені, а отже їх кваліфікацію як грабежу належить вважати правильною.

Колегія суддів доводи обвинуваченого про те, що він діяв таємно та не бачив неповнолітнього, оцінює критично, оскільки така версія поза розумним сумнівом спростовується вищезазначеними доказами, наявними у матеріалах справи, та є формою захисту з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Доводи обвинуваченого, щодо порушення його права на захист, у зв`язку з незалученням його до участі слідчому експерименті та пред`явленні для впізнання є необґрунтованими, оскільки положеннями ст. ст. 228, 240 КПК України не передбачено обов`язкової участі обвинуваченого у вказаних слідчих діях.

Колегія суддів акцентує увагу на тому, що апеляційні доводи обвинуваченого у цій частині не містять нових відомостей та полягають у переоцінці обставин, які були відомі суду першої інстанції, проаналізовані у вироку та дістали належну оцінку.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає правильною кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки вона відповідає фактичним обставинам вчинення кримінального правопорушення та спрямованості умислу останнього.

Аналізуючи апеляційні доводи щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості скоєного злочину та особі обвинуваченого, колегія суддів вважає їх такими, що не знайшли підтвердження, з огляду на наступне.

За змістом ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Колегія суддів приходить до висновку про те, що при призначенні ОСОБА_7 покарання судом вказані вимоги закону про кримінальну відповідальність було виконано та достатньою мірою враховано обставини, що мають значення, а саме тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, що згідно ст. 12 КК України є тяжким умисним корисливим злочином; обтяжуючу покарання обставину рецидив злочину; дані про особу обвинуваченого, який є раніше неодноразово судимий за аналогічні злочини та в короткий строк після ухвалення щодо нього попереднього вироку суду вчинив новий умисний корисливий злочин, за місцем проживання характеризується посередньо, є інвалідом другої групи (загального захворювання).

Проаналізувавши наведені обставини, суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання відповідно до нижчої межі, передбаченої санкцією ч. 2 ст. 186 КК України, у виді позбавлення волі строком на 4 роки, та з реальним його відбуванням, і остаточного покарання за правилами ч. 1 ст. 71 КК України у виді 4 років 1 місяця позбавлення волі, з чим колегія суддів погоджується та вважає це покарання законним, справедливим, достатнім для виправлення цього обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Доводи обвинуваченого щодо суворості призначеного покарання є необґрунтованими, оскільки судом першої інстанції надана належна оцінка даним про особу обвинуваченого та обставинам скоєного злочину, а наведені ним відомості не є підставою для призначення більш м`якого покарання, яке у даному випадку є можливим лише шляхом застосування положень ст. 69 КК України, достатніх підстав для чого не вбачається.

У зв`язку із вищенаведеним апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 420 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2023 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4