ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/74/23 Справа № 185/3086/16-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000029 за апеляційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2019 року стосовно

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Павлоград Дніпропетровської області, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України, -

ВСТАНОВИЛА :

В апеляційній скарзі прокурор, не оскаржуючи доведеності вини та кваліфікації дій обвинуваченого, просить вирок суду скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого через м`якість, та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним за ч. 2 ст. 369-2 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначити йому покарання у виді 4 років позбавлення волі, 3 років обмеження волі; на підставі ст. 55 КК, позбавити права обіймати посади в правоохоронних органах строком на 3 роки.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції призначено ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 369-2 КК без достатнього врахування особи обвинуваченого, який визнаний винним у вчиненні умисного злочину у сфері службової діяльності з ознаками корупції, за відсутності з його боку каяття у вчиненому, що свідчить про підвищену суспільну небезпечність його особи.

Також зазначає, що при призначенні додаткового покарання судом першої інстанції було неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, оскільки призначено більш суворе покарання, ніж передбачено ч. 2 ст. 369-2 КК.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, та закрити кримінальне провадження щодо нього на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що текст проголошеного вироку не відповідає тексту вироку, наявному в матеріалах провадження, який йому не був вручений.

Зазначає, що вирок суду ґрунтується лише на припущеннях, оскільки судом не було доведено жодними належними та допустимими доказами, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 369-2 КК, було ним вчинено.

Вказує на те, що якщо співставити текст вироку із фактичними показаннями свідків та дослідженими доказами, то можна зробити висновок, що суд вибірково підійшов до аналізу показань, зробив це з обвинувальним ухилом, не вказавши показання свідків, які суперечать позиції обвинувачення, та взагалі не надав аналізу та оцінки належності та допустимості отриманих речових доказів, матеріалів негласних (слідчих) розшукових дій, не перевірив доводи захисту про провокацію зі сторони обвинувачення, позбавив сторону захисту права надавати докази, відмовивши в задоволенні клопотань про доповнення судового слідства шляхом допиту свідків та отримання тимчасового доступу до речей і документів.

Посилається на те, що повідомлення про підозру та інші слідчі дії, здійснені органом досудового розслідування на зібрання доказів для доведення його вини у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК, здійснені з порушенням встановленого порядку, без внесення відомостей про зазначене кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудового розслідування, а тому є недопустимими.

Також вважає, що протокол про вчинення кримінального правопорушення складений із порушенням вимог ч. 3 ст. 104 КПК, оскільки складений не в тому місці, де зазначили свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , що тягне за собою визнання відомостей, які містяться в ньому, та відомостей, які зібрані на підставі вказаного протоколу, неналежними та недопустимими.

Крім того судом не проаналізовано доводи сторони захисту про недопустимість протоколу огляду особи та вручення грошових коштів від 03.02.2016 та не надано належної оцінки протоколу огляду особи та помітки грошових коштів від 04.02.2016, складеного в м. Павлограді, оскільки вказані протоколи отримані не в порядку, передбаченому КПК.

Також не надано оцінку постанові про проведення освідування від 04.02.2016, де частина документу складена і заповнена власноручно слідчим ОСОБА_13 , який на це не мав права, у зв`язку з чим за принципом доктрини "плодів отруєного дерева" недопустимим також є протокол освідування особи від 04.02.2016, оскільки він був складений на підставі вищевказаної постанови, яка складена не уповноваженою особою. Сам диск із відеозаписом освідування, стороні захисту в порядку ст. 290 КПК не надавався, належним чином не оформлений, що тягне за собою визнання його недопустимим.

Зазначає, що судом було визнано допустимими доказами клопотання, ухвали та протоколи стосовно обшуків помешкання, автомобіля та службових кабінетів, однак зібрані докази на підставі вказаних процесуальних документів отримані із суттєвим порушенням норм кримінального процесуального законодавства.

Звертає увагу на те, що слідчий в порушення норм КПК безпідставно провів впізнання по фотознімкам, а не відносно живих осіб, впізнання почав проводити без понятих та обмежився загальними фразами щодо прикмет особи, яку потрібно впізнати. Також слідчий належним чином не оглянув гроші, не визнав їх своєю постановою в якості речових доказів, а без надання їм такого статусу направив на експертне дослідження, що є незаконним.

Вказує на те, що протоколи за результатами проведення НСРД в формі контролю за вчиненням злочину та аудіо-, відеоконтроль особи свідчать про провокацію злочину з боку працівників МВС та прокуратури, оскільки суду не надано жодного доказу на підтвердження того, що обвинувачений вчиняв дії, спрямовані на вимагання грошей або на прийняття обіцянки неправомірної вигоди від ОСОБА_11 .

Посилається на те, що відсутнє будь-яке рішення слідчого ОСОБА_13 про участь ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_11 у проведенні НСРД. В матеріалах провадження відсутні і відомості щодо надання допуску ОСОБА_11 , понятим ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 до державної таємниці.

Окрім того, судом не було надано належної оцінки протоколу за результатами проведення НСРД від 05.02.2016, який складений з порушенням вимог КПК України, та не взято до уваги доводи сторони захисту про порушення стороною обвинувачення вимог ст. 290 КПК при складанні протоколу надання доступу до матеріалів кримінального провадження від 29.03.2016 та від 30.03.2016.

Також зазначає про ненадання статусу потерпілого ОСОБА_11 і отримання свідчень від особи, статус якої судом визначений невірно. Поза увагою суду залишилось і те, що обвинувальний акт направлений до суду не уповноваженою особою, а сам судовий розгляд було здійснено не безстороннім судом.

Вказує, що неправильне застосування судом першої інстанції закону про кримінальну відповідальність є наслідком помилкового визнання судом першої інстанції фактичних обставин, які мають відношення до вчиненого кримінального правопорушення, що спричинило помилкову кваліфікацію судом дій обвинуваченого, призвело до помилки при застосуванні положень закону про форму вини та неправильного тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.

Зазначає, що на даний момент неможливо застосовувати до осіб, які притягуються до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 369-2 КК, вказану статтю, оскільки примітка статті, яка є невід`ємною її частиною, посилається на пункти 1-3 частини першої статті 4 Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції", який втратив чинність 01.09.2016.

Вказує на те, що його причетність до кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК, не доведена в суді прокурором в межах дотримання принципу змагальності, з урахуванням доказів, які були досліджені в ході судового розгляду та оцінені з точки зору їх достатності та взаємозв`язку.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2019 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК, та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 1500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 25 000 грн. На підставі ст. 55 КК ОСОБА_7 призначено додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати посади в правоохоронних органах на строк 5 років.

Згідно із встановленими судом першої інстанції обставинами, ОСОБА_7 , будучи працівником правоохоронного органу, перебуваючи на посаді заступника начальника слідчого відділу Павлоградського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, вчинив корупційний злочин у сфері службової діяльності.

Так, 18 грудня 2015 року слідчим відділом Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0003361 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, в ході якого було встановлено, що тілесні ушкодження середньої тяжкості потерпілому були спричинені ОСОБА_11 .

У зв`язку з наведеним у ОСОБА_7 , який достовірно знав про обставини вчинення цього кримінального правопорушення, виник злочинний умисел, спрямований на отримання від ОСОБА_11 неправомірної вигоди за непритягнення останнього до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КК.

У період із 20 грудня 2015 року по 31 січня 2016 року (точного часу в ході досудового слідства не встановлено) ОСОБА_7 , усвідомлюючи протиправність своїх дій, діючи умисно та в особистих інтересах, з метою реалізації свого злочинного умислу, спрямованого на отримання неправомірної вигоди для себе, у ході зустрічей із ОСОБА_11 неодноразово говорив останньому про те, що кримінальне провадження стосовно нього може бути закрито, якщо той надасть йому грошові кошти в розмірі 500 доларів США, однак ОСОБА_11 тоді повідомив, що у нього на даний час відсутні кошти.

31 січня 2016 року ОСОБА_11 за результатами досудового розслідування було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, а обвинувальний акт того ж дня скеровано до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області для розгляду по суті.

У ОСОБА_7 , який усвідомлював, що не має повноважень вчиняти дії з використанням наданої влади в інтересах інших осіб, а саме приймати рішення про закриття кримінального провадження, однак який відповідно службових відносин був особисто знайомий із суддями Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області, наділеними повноваженнями на виконання функцій держави щодо прийняття рішень у кримінальних провадженнях, виник злочинний умисел, спрямований на одержання неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою виконувати функції держави.

03 лютого 2016 року ОСОБА_7 з метою реалізації свого злочинного умислу, перебуваючи на подвір`ї Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області, що на вул. Шевченка, 51 у м. Павлограді, запропонував ОСОБА_11 передати йому неправомірну вигоду для себе у розмірі 10 000 грн. за вплив на прийняття суддею Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області рішення про закриття кримінального провадження щодо останнього, обвинуваченого за ч. 1 ст. 122 КК, у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК. На вказану пропозицію ОСОБА_11 погодився. Цього ж дня близько 19 год. 30 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи у автомобілі марки ВАЗ-2107, д. н. НОМЕР_1 , на вул. Соборній, 58 у м. Павлограді, одержав від ОСОБА_11 частину обумовленої раніше суми неправомірної вигоди в розмірі 3000 грн.

Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, спрямований на зловживання впливом, ОСОБА_7 04 лютого 2016 року близько 20 год. 30 хв., перебуваючи у тому ж автомобілі на вул. Харківській, 65 у м. Павлограді, одержав від ОСОБА_11 решту обумовленої раніше суми неправомірної вигоди у розмірі 7000 грн. за вплив на прийняття суддею Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області рішення про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_11 , обвинуваченого за ч. 1 ст. 122, після чого був затриманий працівниками правоохоронних органів.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого та його захисників, які підтримали доводи апеляційної скарги обвинуваченого та з підстав, викладених у ній, наполягали на її задоволенні, проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечували; прокурора, який частково підтримав апеляційну скаргу прокурора, який брав участь в суді першої інстанції, та просив звільнити ОСОБА_7 від призначеного покарання на підставі ч. 5 ст. 74 КК, заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, посилаючись на її безпідставність; повторно безпосередньо дослідивши частину матеріалів кримінального провадження в межах апеляційних скарг та вказівок суду касаційної інстанції, а також нові докази, апеляційний суд встановив наступне.

Рух кримінального провадження.

04 жовтня 2019 року ухвалений оскаржений вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

12 лютого 2020 року ухвалою Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишено без задоволення, апеляційну скаргу прокурора задоволено частково, вирок суду змінено. Постановлено вважати засудженим ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 369-2 КК до покарання у вигляді штрафу в розмірі однієї тисячі п`ятсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 25000 гривень в дохід держави. На підставі ст. 55 КК, постановлено вважати призначеним ОСОБА_7 додаткове покарання у вигляді позбавлення права обіймати посади в правоохоронних органах строком на три роки. В іншій частині вирок суду залишити без змін.

23 вересня 2020 року постановою Касаційного кримінального суду Верховного Суду (далі - ККС ВС), касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 задоволено частково, ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Скасовуючи ухвалу суду апеляційної інстанції, касаційний суд, окрім іншого, навів такі мотиви:

- не отримали належної оцінки суду доводи, викладені в апеляційній скарзі, про те, що з боку правоохоронних органів мала місце провокація (підбурювання) до вчинення злочину, а посилання в цьому випадку на практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) без докладного аналізу обставин провадження та оцінки за основними критеріями підбурювання не є прийнятним і не відкриває повною мірою мотивів прийнятого рішення та не дає підстав для визнання апеляційного доводу засудженого необґрунтованим;

- апеляційний суд не дав відповіді на твердження ОСОБА_7 про незаконність проведення НСРД;

- апеляційному суду необхідно перевірити, чи не було внесення відомостей до ЄРДР за ч. 3 ст. 368 необґрунтованим і направленим на штучне створення умов для проведення НСРД щодо тяжкого злочину з урахуванням того, що ст. 246 КПК визначено надання дозволу на проведення НСРД у кримінальному провадженні щодо тяжких та особливо тяжких злочинів;

- суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином доводи обвинуваченого про те, що головуючий суддя не був неупередженим, оскільки звернувся із заявою про скоєння ОСОБА_7 кримінального правопорушення щодо нього під час розгляду ним кримінального провадження;

- не надано в повному обсязі відповіді на доводи ОСОБА_7 у частині недотримання вимог ст. 290 КПК щодо неналежного відкриття стороні захисту матеріалів проведення НСРД від 04 та 05 лютого 2016 року;

- не знайшло своєї відповіді в ухвалі суду апеляційної інстанції посилання ОСОБА_19 на те, що після його затримання він ставив питання про надання йому захисника, однак його клопотання залишилось на той час без належного реагування з боку слідчого, вказане підтверджено відеозаписом огляду місця події від 04 лютого 2016 року (т. 2, а.с. 10).

16 червня 2021 року ухвалою Дніпровського апеляційного суду апеляційні скарги прокурора і обвинуваченого задоволено частково, вирок суду змінено. Виключено із мотивувальної частини вироку посилання як на доказ - протокол огляду від 04.02.2016 року. Постановлено вважати засудженим ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 369-2 КК до покарання у виді штрафу в розмірі однієї тисячі п`ятсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 25 000 гривень в дохід держави. На підставі ст. 55 КК, постановлено вважати призначеним ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати посади в правоохоронних органах строком на три роки.

Звільнено від призначеного основного та додаткового покарання ОСОБА_7 на підставі ч. 5 ст. 74 КК. В іншій частині вирок залишено без змін.

20 грудня 2021 року постановою ККС ВС, касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_9 задоволено частково, ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 16 червня 2021 року скасовано та призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Скасовуючи повторно ухвалу суду апеляційної інстанції, касаційний суд, окрім іншого, навів такі мотиви:

- суд апеляційної інстанції не виконав належним чином постанову Верховного Суду від 23 вересня 2020 року, в якій наголошувалось на необхідності належної перевірки та оцінки всім доводам апеляційної скарги ОСОБА_7 ;

- ОСОБА_7 в апеляційній скарзі вказував на провокацію злочину з боку працівників МВС та прокуратури, проте апеляційний суд належним чином ці доводи не оцінив і, спростовуючи їх, фактично лише частково проаналізував цей аргумент, пославшись на поведінку ОСОБА_7 після передачі частини коштів, однак не надав оцінки поведінці засудженого та ОСОБА_11 перед вчиненням кримінального правопорушення;

- без належної перевірки залишилися твердження засудженого ОСОБА_7 про те, що під час обшуку в квартирі, де він мешкає, один з працівників правоохоронних органів, ОСОБА_12 , виходив з кімнати, де були інші учасники обшуку, і мав можливість підкинути гроші у кишеню куртки, яка перебувала в передпокої, а також твердження щодо порушень, допущених в ході обшуку автомобіля, який належить дружині засудженого;

- не знайшли своєї перевірки апеляційним судом і доводи засудженого про те, що показання свідків не узгоджуються з матеріалами кримінального провадження;

- не надав апеляційний суд і належної оцінки доводам сторони захисту про те, що вони неодноразово в суді першої інстанції заявляли клопотання про витребування в мобільного оператора даних щодо трафіку розмов ОСОБА_11 з метою встановлення місцеперебування останнього під час помітки грошових коштів, оскільки, як вказує сторона захисту, ОСОБА_11 був відсутній під час помітки грошових коштів і ніяких коштів ОСОБА_7 в подальшому не передавав.

- не навів апеляційний суд і переконливих мотивів на спростування доводів щодо упередженості судді місцевого суду ОСОБА_1 .

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 439 КПК вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

За змістом ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

За клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

У відповідності до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Стаття 94 КПК передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК у мотивувальній частині обвинувального вироку в разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням елементів складу кримінального правопорушення, зокрема місця, часу, способу вчинення та наслідків, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення.

У мотивувальній частині суд повинен описати результати оцінки доказів навести докази для підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів. Викладаючи підстави для прийняття рішення, суд повинен дати відповідь на аргументи сторін.

Кожний доречний, важливий і вирішальний аргумент учасників судового засідання має бути проаналізований і одержана відповідь.

Висновки у судовому рішенні повинні прямо випливати з аргументації, а також бути чіткими, тобто не допускати неоднозначного трактування. Також важливо враховувати, що недостатньо лише цитувати законодавчі положення, а потім приймати рішення. Суддя повинен послідовно поєднувати закон з фактами у справі і наводити чіткі аргументи, яким чином було вирішено справу у конкретному випадку. В протилежному випадку це буде очевидним порушенням права на справедливий суд, яке гарантує стаття 6 Конвенції.

У разі заперечення стороною захисту доведеності винуватості особи у вчиненні інкримінованого злочину і заявлені версії про провокацію злочину зі сторони правоохоронних органів або агентів, які діяли під їх контролем, то при здійсненні судового розгляду на сторону обвинувачення покладається обов`язок спростувати такі твердження сторони захисту, а суд має ретельно перевірити ці обставини і викласти у вироку переконливі мотиви в її спростування, оскільки обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях, а протилежне суперечить статтям 17, 373 цього Кодексу.

В основу свого обвинувального вироку судом першої інстанції покладено показання допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_18 , ОСОБА_17 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_11 , ОСОБА_14 та безпосередньо досліджені судом першої інстанції письмові докази, а саме: витяг з кримінального провадження від 06.02.2016 року; витяг з кримінального провадження від 27.04.2016 року; протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 14.01.2016 року від ОСОБА_11 ; протокол огляду особи та вручення грошових коштів від 03.02.2016 року; протокол огляду особи та помітки грошових коштів від 04.02.2016 року; постанова про проведення освідування ОСОБА_7 ; ухвалу суду від 04.02.2016 року про проведення обшуку за місцем роботи ОСОБА_22 ; протокол обшуку від 05.02.2016 року; ухвалу суду від 04.02.2016 року про проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 ; протокол обшуку від 04.02.2016 року; ухвалу суду від 04.02.2016 року про проведення обшуку автомобіля марки "ВАЗ 2107"; протокол огляду від 04.02.2016 року; протокол огляду від 04.02.2016 року; протокол обшуку від 05.02.2016 року; протокол огляду від 05.02.2016 року; протокол огляду від 21.03.2016 року; протокол огляду матеріалів наглядового провадження № 91-89-15 по кримінальному провадженню № 0003361 від 25.03.2016 року; протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 25.03.2016 року; висновок експерта № 13/2.3-66 від 25.02.2016 року; висновок експерта № 1/8.11/441 від 25.03.2016 року; протокол освідування особи від 04.02.2016 року; протокол контролю за вчиненням злочину від 24.02.2016 року; протокол за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії від 04.02.2016 року; протокол за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії від 05.02.2016 року.

Мотивуючи своє рішення про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК, суд першої інстанції послався у своєму вироку на вищевказані докази, частково розкрив їх зміст, втім не навів їх докладної оцінки з урахуванням конкретних доводів, на які посилалась сторона захисту, обмежившись посиланням на ст. 94 КПК і твердженням, що вони є достатніми для ухвалення обвинувального вироку.

Таким чином, вищезазначені вимоги кримінального процесуального закону суд першої інстанції виконав не у повному обсязі, що належить вважати їх істотним порушенням.

За змістом п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 409 КПК підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Статтею 373 КПК встановлено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.

Згідно із ст. 417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Перевіривши доводи апеляційної скарги сторони захисту про неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, проаналізувавши висновки суду першої інстанції, докази, які суд поклав в основу вироку на підтвердження встановлених ним фактичних обставин кримінального провадження, безпосередньо повторно дослідивши частину доказів, на які посилались сторони, а також витребувавши та дослідивши нові докази, апеляційний суд дійшов висновку, що такі доводи є частково обґрунтованими, а вирок суду не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, не є достатньо вмотивованим та містить істотні суперечності, з огляду на наступне.

Щодо попередньої правової кваліфікації злочину на досудовому розслідуванні.

В постанові ККС ВС від 23 вересня 2020 року у цій справі, суд касаційної інстанції, окрім іншого зазначив, що апеляційний суд не надав відповіді на твердження ОСОБА_7 про незаконність проведення НСРД. Суду необхідно було звернути увагу на те, що відомості до ЄРДР було первісно внесено за ч. 3 ст. 368 КК, що стало підставою для отримання судових рішень на проведення негласних (розшукових) дій, втім надалі дії ОСОБА_7 були перекваліфіковані на ч. 2 ст. 369-2 КК. При цьому на час затримання ОСОБА_7 - 04 лютого 2016 року - кримінальне провадження щодо ОСОБА_11 було передано на розгляд Павлоградського міжрайонного суду. У зв`язку з цим апеляційному суду необхідно перевірити, чи не було внесення відомостей до ЄРДР за ч. 3 ст. 368 необґрунтованим і направленим на штучне створення умов для проведення НСРД щодо тяжкого злочину з урахуванням того, що ст. 246 КПК визначено надання дозволу на проведення НСРД у кримінальному провадженні щодо тяжких та особливо тяжких злочинів.

Перевіривши апеляційні доводи в цій частині, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно із витягом з ЄРДР від 16.01.2016 року, фабула вчиненого кримінального правопорушення викладена наступним чином: "Працівники правоохоронного органу вимагають неправомірну вигоду за вирішення питання, що входить до кола їх повноважень". Попередня правова кваліфікація: ч. 3 ст. 368 КК. Зазначено у графі «заявник або потерпілий»: Матеріали правоохоронних та контролюючих державних органів про виявлення фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень (т. 1 а.с. 198).

В описових частинах доручення на проведення досудового розслідування від 16 січня 2016 року (т. 1 а.с. 199), постанов про визначення групи слідчих від 03 лютого 2016 року (т. 1 а.с. 200) та про призначення групи прокурорів від 19 січня 2016 року (т. 1 а.с. 201), зазначена така ж інформація, як у фабулі витягу з ЄРДР.

Крім того, у рапорті слідчого в ОВС СВ слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області юриста 1 класу ОСОБА_27 від 15.01.2016 року, який став приводом для внесення відомостей до ЄРДР, зазначено наступне:

"Доповідаю, що 15 січня 2016 року до прокуратури Дніпропетровської області надійшли матеріали УВБ в Дніпропетровській області ДВБ Національної поліції України за зверненням ОСОБА_11 щодо неправомірних дій працівників Павлоградського ВП ГУНП у Дніпропетровській області.

За результатами вивчення зазначених матеріалів встановлено, що 18.12.2015 року до чергової частини Павлоградського ВП ГУНП у Дніпропетровській області з звернувся громадянин ОСОБА_14 , у якій просив притягнути до кримінальної відповідальності громадянина ОСОБА_11 , який спричинив йому тілесні ушкодження у вигляді: двостороннього перелому нижньої щелепи з ліва.

За даним фактом СВ Павлоградського ВП ГУНП у Дніпропетровській області зареєстровано кримінальне провадження № 0003361 за ч. 1 ст. 122 КК України.

Проведення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні доручено слідчому СВ Павлоградського ВП ГУНП у Дніпропетровській області ОСОБА_22 .

Так, у рамках розслідування даного кримінального провадження до слідчої ОСОБА_22 звернувся заявник ОСОБА_14 з заявою про те, що претензій до громадянина ОСОБА_11 він не має та просив провадження за фактом отримання ним тілесних ушкоджень закрити. Однак, незважаючи на це слідчим та заступником начальника СВ ОСОБА_7 до Павлоградського ВП був викликаний громадянин ОСОБА_11 , у розмові з яким, зазначені працівники правоохоронного органу розпочали вимагати у нього грошові кошти у сумі 500 доларів США за закриття вищезазначеного провадження. На його зауваження про те, що він таких грошей не має, працівники поліції порадили взяти йому кредит у банківській установі. Крім того, дали йому час на збирання характеристик з місця проживання та місця роботи, а також на отримання грошового кредиту.

Таким чином, у діях працівників СВ Павлоградського ВП ГУНП у Дніпропетровській області вбачаються ознаки злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України".

Аналізуючи вищезазначені відомості в аспекті штучного завищення попередньої кваліфікації кримінального правопорушення, суд апеляційної інстанції зважає на положення ст. 284 КПК в редакції Закону № 63-VIII від 25.12.2014, чинній на момент внесення відомостей в ЄРДР.

Так, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК в редакції Закону № 63-VIII від 25.12.2014 кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Відповідно до ч. 4 ст. 284 КПК в редакції Закону № 63-VIII від 25.12.2014 про закриття кримінального провадження слідчий, прокурор приймає постанову, яку може бути оскаржено у порядку, встановленому цим Кодексом.

Слідчий приймає постанову про закриття кримінального провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 9 частини першої цієї статті, якщо в цьому кримінальному провадженні жодній особі не повідомлялося про підозру.

Прокурор приймає постанову про закриття кримінального провадження щодо підозрюваного з підстав, передбачених частиною першою цієї статті.

З вищенаведених положень кримінального процесуального закону випливає, що слідчий або керівник органу досудового розслідування, який відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 39 КПК може здійснювати досудове розслідування, користуючись при цьому повноваженнями слідчого, не наділені повноваженнями закривати кримінальне провадження з підстав, визначених п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК, а саме в разі, якщо потерпілий відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Натомість відповідно п. 1 ч. 1 ст. 477 КПК як в редакції, що діяла на час внесення відомостей до ЄРДР, так і в редакції, чинній на даний час, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КК, віднесене до кримінальних проваджень у формі приватного обвинувачення.

За змістом ч. 4 ст. 284 КПК як в редакції на час внесення відомостей до ЄРДР, так і у чинній на даний час редакції, у випадках повідомлення особі про підозру закривати кримінальне провадження стосовно підозрюваного з підстав, визначених п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК, має повноваження прокурор, а у випадку направлення обвинувального акту до суду - суд відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 314 КПК.

Згідно із ч. 1 ст. 368 КК із змінами, внесеними згідно із Законами № 1698-VII від 14.10.2014, № 770-VIII від 10.11.2015, чинний на час інкримінованих подій, прийняття пропозиції, обіцянки або одержання службовою особою неправомірної вигоди, а так само прохання надати таку вигоду для себе чи третьої особи за вчинення чи невчинення такою службовою особою в інтересах того, хто пропонує, обіцяє чи надає неправомірну вигоду, чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища.

Частиною 3 ст. 368 КК охоплюється діяння, передбачене частиною першою або другою цієї статті, предметом якого була неправомірна вигода у великому розмірі або вчинене службовою особою, яка займає відповідальне становище, або за попередньою змовою групою осіб, або повторно, або поєднане з вимаганням неправомірної вигоди.

Відповідно до правової позиції, сформульованої в постанові ККС ВС від 18.12.2019 у справі № 588/1199/16-к, використанням службовою особою свого службового становища є вчинення як дій, які безпосередньо входять до кола її повноважень, так і таких, які вона хоча й не уповноважена була вчинювати, але до вчинення яких іншими службовими особами могла вжити заходів завдяки своєму службовому становищу. Не може кваліфікуватися за ст. 368 КК одержання службовою особою незаконної винагороди за виконання таких дій, при вчиненні яких вона використовує не службове становище, а, наприклад, дружні, родинні, особисті відносини та зв`язки з іншими, у тому числі й службовими особами.

З матеріалів кримінального провадження не вбачається, як саме із використанням свого службового становища ОСОБА_19 міг впливати на прокурора або суд, до повноважень яких КПК віднесено закриття кримінального провадження з підстав п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК, що могло б бути підставою для початку досудового розслідування за ч. 3 ст. 368 КК.

З аналізу вищенаведених положень кримінального процесуального закону слідує, що на час внесення відомостей до ЄРДР стороні обвинувачення належало з`ясувати, чи відноситься до повноважень фігурантів закриття кримінального провадження з підстав відмови потерпілого від обвинувачення, тобто чи висувають працівники правоохоронного органу заявнику вимогу надати неправомірну вигоду за вирішення питання, що входить до кола їх повноважень, і лише після цього приймати рішення про попередню кримінально-правову кваліфікацію вчиненого кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 368 КК та розпочинати досудове розслідування за тяжким злочином.

Враховуючи, що закриття кримінального провадження з підстав відмови потерпілого від обвинувачення, а саме такої версії дотримувалась сторона обвинувачення з самого початку досудового розслідування, не входило до повноважень слідчого та ОСОБА_7 , апеляційний суд доходить висновку, що відомості до ЄРДР були первісно внесені із завищеною правовою кваліфікацією.

В аспекті завищеної попередньої правової кваліфікації розслідуваного діяння та з урахуванням мотивів касаційного суду, викладених в попередніх постановах у цій справі, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне проаналізувати й наступні обставини, які не отримали належної оцінки з боку суду першої інстанції.

Так, з матеріалів провадження вбачається, що 31 січня 2016 року ОСОБА_11 у кримінальному провадженні № 0003361 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК та обвинувальний акт стосовно нього, затверджений 31 січня 2016 року, скерований до суду (т. 2 а.с. 40, 41-43, 44-45).

02 лютого 2016 року відбувся автоматизований розподіл справи та справа передана судді для розгляду.

У той самий день 02 лютого 2016 року ОСОБА_11 шляхом смс-повідомлення отримав судову повістку про виклик до суду про що у цей же день повідомив слідчого ОСОБА_13 та оперуповноваженого ОСОБА_28 , оцінка чому буде надана нижче.

В той же час, не дивлячись на те, що обвинувальний акт вже перебував на стадії судового розгляду, 03 лютого 2016 року слідчий ОСОБА_13 звернувся до слідчого судді з клопотаннями про проведення обшуку, в якому зазначає, що ОСОБА_14 просить закрити кримінальне провадження стосовно ОСОБА_11 , але незважаючи на це слідчим та заступником начальника СВ ОСОБА_7 до Павлоградського ВП був викликаний громадянин ОСОБА_11 , у розмові з яким зазначені працівники правоохоронного органу розпочали вимагати у нього грошові кошти у сумі 500 доларів США за закриття вищезазначеного провадження (т. 1 а.с 228-229, 234-235, т. 2 а.с. 11-12, а.с. 21-22).

04 лютого 2016 року о 20 год. 45 хв. ОСОБА_7 був затриманий в порядку статті 208 КПК (т. 2 а.с. 142).

05 лютого 2016 року, незважаючи на те, що вже 31 січня 2016 року обвинувальний акт щодо ОСОБА_11 був скерований до суду, сторона обвинувачення повідомила ОСОБА_7 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК, а саме в одержанні неправомірної вигоди службовою особою, яка займає відповідальне становище, для себе за вчинення службовою особою в інтересах того хто надає неправомірну вигоду, дії з використанням наданої йому влади чи службового становища (т. 2 а.с. 103-107).

06 лютого 2016 року стосовно ОСОБА_7 за клопотанням сторони обвинувачення застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою (т. 2 а.с. 153).

08 лютого 2016 року ухвалою Павлоградського міськрайнного суду Дніпропетровської області кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, було закрите на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК, у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Лише 25 березня 2016 року ОСОБА_7 було повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри і кваліфіковано його дії за ч. 2 ст. 369-2 КК як одержання неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави.

З тексту зміненої підозри вбачається, що як підставу для зміни правової кваліфікації слідчий вказав, що за результатами досудового розслідування 31.01.2016 року ОСОБА_11 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, і у той самий день обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0003361 відносно ОСОБА_11 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, направлено до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області для розгляду по суті.

Крім того було зазначено, що ОСОБА_7 , зважаючи на це, усвідомлюючи, що він не має повноважень вчиняти дії з використанням наданої влади в інтересах інших осіб, а саме приймати рішення про закриття кримінального провадження, однак в силу службових відносин будучи особисто знайомим з суддями Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області, наділеними повноваженнями на виконання функцій держави щодо прийняття рішень у кримінальних провадженнях, у ОСОБА_7 виник злочинний умисел направлений на одержання неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави.

Таким чином обставини, які потягнули зміну правової кваліфікації інкримінованих ОСОБА_7 дій, виникли ще 31 січня 2016 року, з направленням обвинувального акту стосовно ОСОБА_11 до суду, у зв`язку із чим ОСОБА_7 позбавився навіть теоретичної можливості вчиняти будь-які дії у вказаному кримінальному провадженні із використанням своїх службових повноважень.

Незважаючи на це, сторона обвинувачення продовжила проведення слідчих та негласних слідчих (розшукових) дій за вже вочевидь завищеною на той час кваліфікацією за ч. 3 ст. 368 КК, повідомила ОСОБА_7 про підозру за ч. 3 ст. 368 КК, звернулась з клопотанням про застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за такою ж кваліфікацією, при цьому у випадку кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 369-2 КК застосування до нього такого запобіжного заходу було б неможливим, як і проведення негласних слідчих (розшукових) дій у вигляді контролю за вчиненням злочину та аудіо- відеоконтролю за вчиненням злочину.

При цьому прокурор зобов`язаний був прийняти рішення про припинення подальшого проведення негласної слідчої (розшукової) дії, якщо в цьому відпала необхідність (ч. 5 ст. 249 КПК).

Суд апеляційної інстанції зважає на висновки про застосування норм права, які викладені зокрема в постановах від 01.04.2020 у справі № 607/15414/17, від 16.02.2022 у справі № 758/5719/16-к, відповідно до яких, якщо на момент проведення НСРД були достатні підстави для обґрунтованого припущення щодо вчинення особою діяння, яке є тяжким або особливо тяжким злочином, однак під час проведення подальшого досудового розслідування кваліфікацію було змінено на таку, що передбачає відповідальність за нетяжкий злочин або проступок, то фактичні дані, отримані в результаті проведення негласної слідчої (розшукової) дії, можуть бути доказами в цьому кримінальному провадженні.

На відміну від ситуацій, які були предметом розгляду ККС ВС у вищезазначених справах, у цій справі, як вже було викладено вище, з самого початку були відсутні достатні підстави вважати, що вчинене особою діяння є тяжким або особливо тяжким злочином. Більше того, у межах проведення НСРД фактичні дані, використані як докази, були отримані після того, як ОСОБА_7 вочевидь для сторони обвинувачення позбавився навіть теоретичної можливості вчиняти інкримінований йому на той час тяжкий злочин, передбачений ч. 3 ст. 368 КК України.

Щодо твердження сторони захисту про провокацію злочину.

Скасовуючи попередню ухвалу суду апеляційної інстанції у цій справі, ККС ВС в постанові від 20 грудня 2021 року, окрім іншого зазначив, що ОСОБА_7 в апеляційній скарзі вказував на провокацію злочину з боку сторони обвинувачення, проте апеляційний суд належним чином ці доводи не оцінив, а саме була надана оцінка в аспекті поведінки ОСОБА_7 після передачі частини коштів, однак не надано оцінки поведінці засудженого та ОСОБА_11 перед вчиненням кримінального правопорушення.

Також суд касаційної інстанції акцентував увагу на тому, що апеляційний суд не надав належної оцінки доводам сторони захисту про те, що вони неодноразово в суді першої інстанції заявляли клопотання про витребування в оператора мобільного зв`зку даних щодо трафіків розмов ОСОБА_11 з метою встановлення місцеперебування останнього під час помітки грошових коштів, оскільки, як вказує сторона захисту, ОСОБА_11 був відсутній під час помітки грошових коштів і ніяких коштів ОСОБА_7 в подальшому не передавав.

У справі Баннікова проти Росії, № 18757/06, від 4 листопада 2010 року, та у справі Раманаускас проти Литви, № 74420/01, ЄСПЛ зауважував, що незважаючи на те, що Суд, як правило, залишає за національними органами влади вирішення питання стосовно того, якої процедури повинні дотримуватися судді, коли вони стикаються з заявою про провокацію вчинення злочину, він вимагає, щоб така процедура була змагальною, ретельною, всебічною та вирішальною з питання про провокування на кримінально караний вчинок, а тягар надання доказів лежить на відповідному органі прокуратури, який повинен продемонструвати відсутність підбурювання. Обсяг національного судового перегляду повинен містити причини, чому була розпочата таємна операція, рівень участі правоохоронних органів у вчиненні злочину і характер будь якої провокації вчинення злочину або тиску, якого зазнав заявник (Романаускас проти Литви § 70 і 71, справа Баннікова проти Росії § 48).

Дослідженням матеріали справи апеляційним судом встановлено, що сторона захисту на стадії досудового розслідування та на стадії судового розгляду в суді першої інстанції неодноразово зверталась з клопотаннями про витребування інформації у оператора мобільного зв`язку щодо з`єднань ОСОБА_11 , ОСОБА_7 та працівників правоохоронних органів ОСОБА_12 і ОСОБА_28 , проте суд першої інстанції неодноразово відмовляв в задоволенні цього клопотання, чим обмежив право сторони захисту на збір та подання доказів, що в даному випадку, потягло неповноту судового розгляду.

Колегія суддів акцентує увагу на тому, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч. 6 ст. 22 КПК).

Зазначені докази мали бути надані стороною обвинувачення, оскільки стосувались тверджень сторони захисту про провокацію злочину, обов`язок спростування якої покладений на прокурора, проте такий обов`язок не був виконаний.

Стороною захисту в суді першої інстанції були долучені трафіки з`єднань зазначених абонентів (т. 4 а.с. 41-83), однак ці відомості не були взяті до уваги судом першої інстанції, а мотиви відхилення цих документів всупереч вимогам ст. 374 КПК не наведені у вироку.

У випадку, якщо у суду або сторони обвинувачення були сумніви в достовірності зазначеної інформації, суд не був позбавлений можливості постановити рішення про витребування цієї інформації у оператора мобільного зв`язку.

Суд апеляційної інстанції у межах апеляційного розгляду витребував матеріали кримінального провадження № 0000379, фігурантом якого був ОСОБА_11 , та в межах якого на підставі ухвали слідчого судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12.03.2016 було надано тимчасовий доступ до речей та документів (в тому числі електронних), які перебувають у володінні оператора мобільного зв`язку "МТС", про вихідні та вхідні дзвінки (без розкриття змісту), текстові повідомлення (без розкриття змісту) мобільних терміналів рухомого зв`язку з сім-картами НОМЕР_2 та НОМЕР_3 , якими користувався ОСОБА_11 у період з 00 год. 01 хв. 18.12.2015 по 00 год. 01 хв. 11.03.2016.

Вказані документи у електронній формі було вилучено на підставі протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 06.04.2016 та долучено до матеріалів кримінального провадження №0000379.

Апеляційний суд, безпосередньо дослідивши у судовому засіданні відомості, які містяться у вказаних документах, а також співставивши їх з іншими доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження, встановив наступну хронологію подій, які умовно можна розділити на два етапи.

Перший етап подій розпочинається з 18 грудня 2015 року написанням потерпілим ОСОБА_29 заяви про вчинення стосовно нього кримінального правопорушення ОСОБА_11 та закінчується 14 січня 2015 року прийняттям заяви про вчинення кримінального правопорушення від ОСОБА_11 про вимагання від нього грошових коштів.

Щодо періоду до 14 січня 2016 року апеляційний суд не входить в обговорення доводів апеляційної скарги ОСОБА_7 про підбурювання його до вчинення злочину з боку працівників правоохоронного органу, оскільки перший об`єктивно підтверджений контакт ОСОБА_11 з правоохоронними органами відбувся 12.01.2016, коли останній зателефонував ОСОБА_12 , як він пояснив - з метою написання заяви про вимагання неправомірної вигоди.

Як слідує з протоколу огляду від 25.03.2016 (т. 2 а.с. 38-40), об`єктом огляду є матеріали наглядового провадження № 0003361 у загальній кількості 74 аркуші, скопійовано та долучено до кримінального провадження № 0000029 стосовно ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 369-2 КК України доручення про проведення досудового розслідування кримінального провадження № 0003361, повідомлення ОСОБА_11 про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, та обвинувальний акт.

Зі змісту вказаного протоколу огляду слідує, що 18 грудня 2015 року розпочато кримінальне провадження №0003361 за фактом вчинення ОСОБА_11 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, у зв`язку з спричиненням останнім тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості потерпілому ОСОБА_14

18 грудня 2015 року було відібрано пояснення у потерпілого ОСОБА_14 та ОСОБА_11 , а 26 грудня 2015 року ОСОБА_14 залучено до провадження як потерпілого та проведено його допит. 21 грудня 2015 року від ОСОБА_11 було повторно відібрано пояснення.

Як слідує з інформації, яку надав оператор мобільного зв`язку, в 2015 році, після внесення відомостей до ЄРДР за ч. 1 ст. 122 КК стосовно ОСОБА_11 , між останнім та ОСОБА_7 було зафіксовано 5 телефонних з`єднань, зокрема: 24.12.2015-18:41 вихідний від ОСОБА_11 на телефон ОСОБА_7 (м.к.п. 0000379 а.с. 56); 24.12.2015-19:41 вхідний від ОСОБА_7 до ОСОБА_11 (м.к.п. 0000379 а.с. 57); 25.12.2015-11:26 вихідний від ОСОБА_11 до ОСОБА_7 (м.к.п. НОМЕР_4 , а.с. 60); 25.12.2015 - 11:44 вихідний дзвінок від ОСОБА_11 до ОСОБА_7 (м.к.п. 0000379 а.с. 61) та 25.12.2015-13:32 вихідний від ОСОБА_11 до ОСОБА_7 (м.к.п. 0000379 а.с. 62).

З вказаних даних слідує, що ініціативу у спілкуванні з ОСОБА_19 проявляв саме ОСОБА_11 .

Інших з`єднань між вказаними особами до 03.02.2016 року не зафіксовано.

В означений період та до 12 січня 2016 року, між ОСОБА_11 та працівниками правоохоронних органів не було будь-яких телефонних з`єднань, що вказує на відсутність активних дій органу досудового розслідування, спрямованих на провокацію злочину.

В той же час, в даний проміжок часу, трафіками телефонних з`єднань також не зафіксовано й будь-якої ініціативи з боку ОСОБА_7 щодо спілкування з ОСОБА_11 , а його поведінка в даний проміжок часу також була пасивною, що підтвердив й сам ОСОБА_11 під час його допиту в судовому засіданні, зазначивши, що ОСОБА_7 викликав його лише один раз для допиту.

Підсумовуючи зазначене, апеляційний суд доходить висновку, що жодної ініціативи з боку ОСОБА_7 в контактах з ОСОБА_11 не встановлено, навпаки саме ОСОБА_11 неодноразово телефонував ОСОБА_7 , а правоохоронний орган, який проводив досудове розслідування за фактом вимагання неправомірної вигоди ОСОБА_7 , у цей період залучений не був.

Також належить зазначити, що факт висунення працівниками правоохоронних органів, зокрема ОСОБА_19 , у вказаний період будь-яких неправомірних вимог ОСОБА_11 об`єктивного підтвердження не має та підтверджується лише показаннями останнього та похідними від них документами.

Другий етап подій та хронологія їх розвитку стосуються періоду з 12 січня 2016 року по 04 лютого 2016 року.

Як видно з матеріалів досудового розслідування кримінального провадження № 0003361 за ч. 1 ст. 122 КК, протягом січня 2016 року у ньому було проведено низку слідчих дій, 31.01.2016 року повідомлено ОСОБА_11 про підозру у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, відкрито сторонам кримінального провадження матеріали досудового розслідування, складено обвинувальний акт та в цей же день його було направлено до суду.

Аналіз протоколу огляду матеріалів наглядового провадження не дає підстав для висновку про те, що дії слідчої ОСОБА_30 та ОСОБА_7 були спрямовані на свідоме затягування досудового розслідування, створення передумов для прийняття у ньому будь-яких рішень на користь обвинуваченого тощо, а навпаки були проведені усі необхідні слідчі дії для даної категорії справ (ч. 1 ст. 122 КК), зібрано достатньо доказів для повідомлення ОСОБА_11 про підозру, висунуто обвинувачення та справу скеровано до суду.

При цьому строки досудового розслідування кримінального провадження складали 2 місяці з моменту повідомлення ОСОБА_11 про підозру, тобто з 31.01.2016 року, а отже якщо б співробітники органу досудового розслідування дійсно ініціювали та очікували отримання неправомірної винагороди від останнього, то вони мали можливість ще тривалий час легально утримувати кримінальне провадження під своїм контролем, що спростовує версію обвинувачення про вимагання ОСОБА_7 неправомірної вигоди для себе за закриття кримінального провадження, оскільки із закінченням досудового розслідування орган досудового розслідування втрачав повноваження щодо вказаної справи.

Між тим, в період з 25.12.2015 по 03.02.2016, тобто по день наступного телефонного з`єднання ОСОБА_11 з ОСОБА_7 , ініціатором якого був саме ОСОБА_11 , трафіками мобільних з`єднань зафіксовано неодноразові телефонні з`єднання, в тому числі й до написання ОСОБА_11 заяви про вимагання від нього грошових коштів ОСОБА_7 , між ОСОБА_11 , старшим о/у з ОВС УВБ в Дніпропетровській області ОСОБА_12 та старшим о/у в ОВС УСБУ в Дніпропетровській області ОСОБА_28 .

Так, 12.01.2016 о 17:40, тобто фактично за два дні до написання заяви про злочин, ОСОБА_11 було здійснено вихідний дзвінок на номер телефону ОСОБА_12 , а 13.01.2016 о 09:24 ОСОБА_12 зателефонував ОСОБА_11 , о 10:28 в цей же день останній отримав вхідний дзвінок від ОСОБА_12 .

Після складання та прийняття ОСОБА_12 заяви від ОСОБА_11 про вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення трафіками зафіксовано ще 10 вхідних та вихідних дзвінків між ОСОБА_12 та ОСОБА_11 .

Одночасно за період з 27.01.2016 року по 04.02.2016 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_28 зафіксовано 58 телефонних з`єднань.

Допитаний у межах апеляційного провадження свідок ОСОБА_28 не заперечував зазначені обставини та повідомив, що дійсно неодноразово спілкувався з ОСОБА_11 з приводу кримінального провадження за ч. 3 ст. 368 КК, надавав йому вказівки та поради щодо поводження з ОСОБА_7 та консультував його з правових питань.

Допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції потерпілий ОСОБА_14 суду повідомив, що після отримання ним тілесних ушкоджень від ОСОБА_11 він звернувся з заявою до правоохоронних органів та в цей же день був допитаний. В подальшому до нього звертався ОСОБА_11 з приводу добровільного вирішення питання щодо відшкодування шкоди та закриття кримінального провадження на що вони досягли певних домовленостей, проте ОСОБА_11 лише частково виконав попередні домовленості та в подальшому не вживав будь-яких дій щодо відшкодування шкоди. Зазначив, що слідчою ОСОБА_30 вживались заходи щодо виклику ОСОБА_11 до органу досудового розслідування з метою проведення з ним слідчих дій, однак останній на виклики не реагував, деякий час переховувався, будь-якого відшкодування шкоди не здійснював. Наприкінці січня ОСОБА_11 з`явився до слідчої для проведення з ним слідчих дій, після чого кримінальне провадження було закінчено, складено обвинувальний акт та направлено його до суду. Лише у лютому 2016 року ОСОБА_11 йому знову зателефонував та запропонував відшкодувати збитки, щоб він написав заяву про відмову від обвинувачення.

Під час свого допиту в судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_11 вказав, що після його першого опитування та вимагання неправомірної вигоди для закриття кримінального провадження, він не спілкувався з ОСОБА_7 , оскільки вважав, що потерпілий відмовиться від обвинувачення.

Лише після отримання смс-повідомлення про виклик до суду 02.02.2016 (м.к.п. №0000379 т. 2 а.с. 7) ОСОБА_11 зателефонував спочатку ОСОБА_28 , а саме:

- 02.02.2016 о 18:01 (м.к.п. №0000379 т. 2 а.с.7);

- 03.02.2016 о 07:33, о 08:09, о 11:17, о 12:29 (м.к.п. №0000379 т. 2 а.с. 11, 13);

та прийняв вхідні дзвінки від ОСОБА_28 , а саме:

- 03.02.2016 о 09:49, о 10:51, о 11:52, о 12:05 (м.к.п. №0000379 т. 2 а.с.11-13),

а загалом 9 з`єднань, після чого 03.02.2016 року о 12:50 та 12:53 (м.к.п. №0000379 т. 2 а.с. 13) зателефонував ОСОБА_7 - як пояснив ОСОБА_11 , з метою отримання допомоги щодо закриття кримінального провадження.

Суд апеляційної інстанції акцентує увагу на тому, що згідно із трафіком телефонних з`єднань ОСОБА_11 у період з 08:09 годин до 12:05 годин 03.02.2016 року спілкувався по телефону із ОСОБА_28 6 разів, після чого о 12:50 годин та 12:53 годин здійснив телефонні дзвінки ОСОБА_7 ; у подальшому ОСОБА_11 у період з 13:03 годин до 17:34 годин того ж дня спілкувався з ОСОБА_28 ще 4 рази, після чого о 19:14 годин та 19:20 годин того ж дня повторно двічі телефонував ОСОБА_7 , і безпосередньо після цього о 19:23 годин того ж дня знову зателефонував ОСОБА_28 .

Також приймається до уваги, що факт попередньої зустрічі ОСОБА_11 із ОСОБА_7 03.02.2016 року на подвір`ї Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області, у межах якої останній, за версією обвинувачення, запропонував ОСОБА_11 передати йому 10.000 грн. за вплив на прийняття рішення суддями Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області, об`єктивного підтвердження не має.

На думку колегії суддів, наведеними обставинами поза розумним сумнівом підтверджується те, що ОСОБА_11 , активно ініціюючи та провокуючи вчинення ОСОБА_31 кримінального правопорушення, на той час перебував під контролем правоохоронних органів, діяв за їх вказівкою, невідкладно інформував їх про перебіг подій та узгоджував свої наступні дії із ними.

Не дивлячись на те, що справа вже перебувала в суді і закриття кримінального провадження не входило до кола повноважень слідчої ОСОБА_30 та ОСОБА_7 , орган досудового розслідування в межах кримінального провадження за ч. 3 ст. 368 КК розпочав контроль за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту з використанням ідентифікованих грошових коштів та передачею грошових коштів, яку розділено на 2 етапи, а саме 03.02.2016 у сумі 3000 гривень та 04.02.2016 у сумі 7000 гривень.

Відповідно до протоколу за результатами аудіо-, відеоконтролю від 04.02.2016 (т. 2 а.с. 88-90), під час зустрічі ймовірно ОСОБА_7 з ОСОБА_11 , яка мала місце 03.02.2016, останній запитує в обвинуваченого: "Так що, як ми взагалі домовляємось?". Далі за стенограмою протоколу видно, що ОСОБА_11 , намагаючись викликати співчуття до себе, жаліється ОСОБА_7 на поведінку правоохоронних органів, вказує, що до нього додому приїжджали, забирали для проведення слідчих дій. При цьому, начебто потерпілий ОСОБА_14 висуває умову про повне відшкодування шкоди і лише в такому випадку він відмовиться від обвинувачення. Далі ОСОБА_11 зазначає: "Якби я до Вас не приїхав, ви б зі мною взагалі не почали розмовляти, а так я подумав, що привезу хоча б частину грошей, щоб ви зрозуміли, що я серйозно до цього відношусь".

Наведене додатково свідчить про те, що саме ОСОБА_11 як агент правоохоронних органів ініціював вчинення злочину з метою його подальшого викриття та підбурював обвинуваченого

ККС ВС в постанові від 23 вересня 2020 року у цій справі окрім іншого зазначив, що для визначення провокації злочину Європейський суд з прав людини встановив, зокрема, такі критерії:

- чи були дії правоохоронних органів активними;

- чи мало місце з їх боку спонукання особи до вчинення злочину, наприклад, прояв ініціативи у контактах з особою, повторні пропозиції, незважаючи на початкову відмову особи, наполегливі нагадування;

- чи був би вчинений злочин без втручання правоохоронних органів.

Апеляційний суд, аналізуючи хронологію подій на другому етапі їх розвитку у цьому кримінальному провадженні в період з 12.01.2016 по 04.02.2016 року, хід досудового розслідування та перебіг кримінального провадження стосовно ОСОБА_11 , а також хронологію телефонних з`єднань, доходить висновку, що дії працівників правоохоронного органу та ОСОБА_11 , як агента, який діяв за їх вказівками були активними; з боку агента та правоохоронних органів дії були ініціативними; і головне, що злочин за ч. 2 ст. 369-2 КК не був би вчинений, якби ОСОБА_11 , діючи ініціативно, в умовах відсутності об`єктивно підтвердженої попередньої домовленості з ОСОБА_7 або будь-якої ініціативи з його боку, не зателефонував останньому 03.02.2016 року з метою домовитись про зустріч, під час якої мав намір заручитися його допомогою у вирішенні свого питання та передати грошові кошти.

Усі ці обставини у сукупності є достатніми для обґрунтованого висновку про те, що дії працівників правоохоронних органів та агента, який діяв під їх контролем, у даному кримінальному провадженні вийшли за межі пасивного розслідування, оскільки вони не «приєдналися» до злочину, який особа вже почала здійснювати без будь-якої участі з їхнього боку, а своїми навмисними діями спровокували обвинуваченого на вчинення такого злочину.

Додатковими обставинами, що підтверджують провокацію вчинення злочину, на переконання апеляційного суду, також є поведінка органу досудового розслідування в тій частині, що після контролю за вчиненням злочину, який закінчився відкритим фіксуванням та затриманням ОСОБА_7 , як вже зазначалось вище, будучи обізнаним про перебування обвинувального акту стосовно ОСОБА_11 на стадії судового розгляду, орган досудового розслідування продовжив проводити слідство саме за ч. 3 ст. 368 КК, повідомив ОСОБА_7 про підозру у вчиненні цього злочину, в межах даної правової кваліфікації ініціював застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу та лише 25 березня 2016 року, тобто майже через 2 місяці після фактичного закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_11 , повідомив про зміну раніше повідомленої підозри, змінивши при цьому усі фактичні обставини, які вони вважали встановленим та правову кваліфікацію його дій.

Така поведінка органу досудового розслідування, на думку апеляційного суду, свідчить виключно про намір повідомити особу про підозру у вчиненні тяжкого корупційного злочину без огляду на наявність реальних підстав для цього.

Колегія суддів, аналізуючи вищенаведені обставини, акцентує увагу і на тому, що відомості до ЄРДР було внесено, а досудове розслідування у даному кримінальному провадженні здійснювалося щодо конкретного діяння, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, об`єктивна сторона якого полягала у вимаганні ОСОБА_7 як працівником правоохоронного органу від ОСОБА_11 неправомірної вигоди за вчинення в інтересах останнього дій з використанням наданої йому влади чи службового становища.

Після того, як 31січня 2016 року обвинувальний акт щодо ОСОБА_11 було скеровано до суду, ОСОБА_7 з усією очевидністю втратив можливість вчиняти дії, спрямовані на виконання об`єктивної сторони вказаного злочину, у зв`язку із чим стороні обвинувачення належало приймати рішення щодо подальшого руху даного кримінального провадження виходячи із тих дій, що були вчинені ОСОБА_7 до вказаного часу, та доказів, якими вони підтверджуються.

Натомість сторона обвинувачення у межах того самого кримінального провадження вдалася до моделювання та провокації вчинення ОСОБА_7 цілком іншого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України, об`єктивна сторона якого полягала в одержанні останнім неправомірної вигоди за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави.

За змістом статей 246, 271 КПК під час підготовки та проведення заходів з контролю за вчиненням злочину забороняється провокувати (підбурювати) особу на вчинення цього злочину з метою його подальшого викриття, допомагаючи особі вчинити злочин, який вона би не вчинила, якби слідчий цьому не сприяв. Здобуті в такий спосіб речі і документи не можуть бути використані у кримінальному провадженні.

Прокурор зобов`язаний прийняти рішення про припинення подальшого проведення негласної слідчої (розшукової) дії, якщо в цьому відпала необхідність (ч. 5 ст. 249 КПК).

За змістом ч. 2 ст. 92 КПК обов`язок доказування належності та допустимості доказів покладається на сторону, що їх подає.

Отже, з урахуванням того, що заявник звернувся з обґрунтованою скаргою про провокацію вчинення злочину прокуратура повинна була взяти на себе тягар надання доказів відсутності провокації вчинення злочину та порушення статті 6 § 1 Конвенції (Банніков проти росії, № 18757/06, § 48).

Відповідно до приписів ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно з вимогами частини 3 статті 62 Конституції України та правовою позицією Конституційного Суду України (Рішення від 20 жовтня 2011 року № 12-рп/2011) обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, тобто з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина або встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання таких доказів. Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог законодавства.

Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 87 КПК недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Недопустимими є також докази, що були отримані після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

За усталеною практикою ЄСПЛ усі докази, отримані внаслідок провокації правоохоронних органів, слід визнавати недопустимими, оскільки їх отримано внаслідок істотного порушення права людини на справедливий судовий розгляд, що закріплене у п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і і основоположних свобод.

Апеляційний суд не входить в аналіз решти доводів апеляційної скарги ОСОБА_7 про недопустимість окремих доказів з інших підстав, оскільки у даному кримінальному провадженні судом встановлена провокація злочину, що виключає кримінальну відповідальність цього обвинуваченого.

З цих же підстав суд апеляційної інстанції не вдається до детального аналізу доводів апеляційної скарги прокурора, оскільки вони грунтуються на міркуваннях винуватості ОСОБА_7 та стосуються виключно призначення йому покарання.

Кримінальне провадження закривається в разі, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення (п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК).

Суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження (ст. 417 КПК).

Судове рішення повинно бути не тільки законним, обґрунтованим і вмотивованим, але й справедливим. Ухвалення такого судового рішення є можливим за наслідками дотримання судом повноти судового розгляду, загальних засад кримінального провадження, що включає в себе й змагальність сторін та свободу в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 5 ст. 28 КПК кожен має право, щоб обвинувачення щодо нього в найкоротший строк або стало предметом судового розгляду, або щоб відповідне кримінальне провадження щодо нього було закрите.

Апеляційний суд також враховує чисельні рішення Європейського суду з прав людини проти України в яких констатоване порушення вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на справедливий суд) у зв`язку з тривалістю кримінального провадження.

Як убачається з матеріалів цього кримінального провадження, його досудове розслідування та судовий розгляд тривають з 15 січня 2016 року, тобто, станом на день постановлення цієї ухвали, сім років і три місяці обвинувачений перебував під слідством і судом.

Таким чином, апеляційний суд в даному кримінальному провадженні доходить висновку про те, що стороною обвинувачення не було зібрано достатніх доказів винуватості ОСОБА_7 , які були б належними, допустимими та достатніми, а також про те, що після всебічного і неупередженого дослідження судом апеляційної інстанції доказів та обставин справи, за тривалий час сторона обвинувачення не спромоглась довести поза розумним сумнівом інкриміноване обвинувачення, спростувати провокацію злочину, яка натомість є встановленою поза розумним сумнівом, у зв`язку з чим вирок суду підлягає скасуванню, а кримінальне провадження підлягає закриттю з підстави, передбаченої п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України - за встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.

З огляду на викладене апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, апеляційна скарга обвинуваченого підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 284, 405, 407, 417 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_10 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України, - скасувати.

Кримінальне провадження № 0000029 від 16 січня 2016 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК України, - закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.

Процесуальні витрати на залучення експерта у кримінальному провадженні у сумі 2375 (дві тисячі триста сімдесят п`ять) грн. 20 коп. - віднести на рахунок держави.

Речові докази у кримінальному провадженні, а саме:

- грошові кошти, які зберігаються в індивідуальному сейфі камери схову першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області, - повернути за належністю ОСОБА_11

- ключі, ватні тампони зі змивами з керма та з важеля переключання автомобіля ВАЗ 2107 д/н НОМЕР_1 , контрольний зразок ватного тампону та фрагмент паперу із зразком люмінесцентної речовини, які зберігаються в індивідуальному сейфі камери схову першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області, - знищити.

- оптичний носій - диск DVD-R, обл. № 55/3281 від 17.08.2015, - зберігати в матеріалах кримінального провадження.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4