справа № 631/793/23
провадження № 1-кп/631/126/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2023 року селище міського типу Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засіданні ОСОБА_2 ,

з боку сторони обвинувачення:

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілої ОСОБА_4 ,

з боку сторони захисту:

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань приміщення суду в селищі міського типу Нова Водолага Харківського району Харківської області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05 квітня 2023 року під № 0000447, щодо обвинувачення:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Севастополь, Кримської області, громадянина України, маючого середню освіту, пенсіонера, розлученого, утриманців не має, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: вироком Полтавського районного суду Полтавської області від 21 грудня 2022 року за частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України із призначенням покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 років, звільненого від відбуття призначеного покарання на підставі статті 75 Кримінального кодексу України з встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України,

В С Т А НО В И В:

24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України № 64/2022 введено в Україні воєнний стан строком на 30 діб. В подальшому правовий режим дії воєнного стану неодноразово продовжений та діє на теперішній час.

ОСОБА_5 будучи раніше судимим за вчинення умисного корисливого злочину проти власності та засудженим вироком Полтавського районного суду Полтавської області від 21 грудня 2022 року за частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України із призначенням покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 років, звільненого від відбуття призначеного покарання на підставі статті 75 Кримінального кодексу України з іспитовим строком тривалістю 3 роки, маючи не зняту та не погашену в установленому законом порядку судимість, на шлях виправлення та перевиховання не став, належних висновків для себе не зробив та знов повторно вчинив умисний корисливий злочин проти власності за наступних обставин.

Так, 30 березня 2023 близько 16 години 00 хвилин, більш точного часу як в ході досудового розслідування, так і в суді встановити не видалось можливим, ОСОБА_5 перебував за місцем свого мешкання у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , яке на праві власності належить його колишній дружині, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В цей час у ОСОБА_5 виник раптовий, злочинний, корисливий умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, а саме коси бензомоторної «Werk» моделі WB-5300, власником якої являється ОСОБА_4 , із сараю останньої, що розташований на території її домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

У вказаний час та у вказаному місці, реалізуючи свій раптовий, злочинний, корисливий умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно та з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, з метою незаконного особистого збагачення, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, у вигляді заподіяння матеріальної шкоди потерпілій і бажаючи їх настання, ОСОБА_5 впевнившись, що за його діями не спостерігають сторонні особи та власник майна, зірвавши навісний замок із вхідних дверей, проник до сараю ОСОБА_4 , розташованого за вищевказаною адресою, звідки викрав належну останній косу бензомоторну «Werk» моделі WB-5300, максимальною потужністю 2,7 кВт/3,6 к.с., об`ємом двигуна 49,4 см куб., вартістю 2062 гривні 64 копійки згідно висновку експерта за результатами товарознавчої експертизи № 1832/23 від 18 квітня 2023.

В подальшому ОСОБА_5 з місця вчинення кримінального правопорушення зник разом з викраденим майном та розпорядився ним на власний розсуд, заподіявши потерпілій ОСОБА_4 матеріальний збиток у розмірі 2062 гривні 64 копійки.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 на пропозицію суду щодо призначення йому захисника відмовився від останнього, зазначивши, що буде самостійно здійснювати захист своїх інтересів, при цьому, винним себе визнав повністю, пояснивши, що дійсно скоїв інкриміноване йому в вину кримінальне правопорушення при вищевикладених обставинах.

Зважаючи на повне визнання обвинуваченим своєї провини, а також те, що він не ставить під сумнів фактичні обставини справи, а також правильність розуміння ним змісту цих обставин, у суду не виникає сумніву в добровільності та істинності позиції ОСОБА_5 .

Прокурор у судовому засідання посилаючись на те, що обвинувачений не оспорює фактичних обставин у справі, висловив думку про недоцільність досліджування під час судового розгляду справи усіх доказів щодо тих фактичних обставин, які ніким не оспорюються.

Потерпіла ОСОБА_4 у судовому засіданні також зазначила, що не оспорює фактичних обставин вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення та вважала за можливе провести розгляд справи за правилами, передбаченими частиною 3 статті 349 Кримінального процесуального кодексу України.

У зв`язку добровільним, тобто без будь-якого впливу із чиєї б то не було сторони, визнанням у повному обсязі ОСОБА_5 своєї вини в інкримінованому йому органом досудового розслідування кримінальному правопорушенні, погодженні з кваліфікацією вчинених ним діянь, підтвердженням ним фактичних обставин, відсутності жодних заперечень щодо них з боку сторони обвинувачення, усвідомленням і правильним розумінням, роз`ясненого судом положення частини 3 статті 349 Кримінального процесуального кодексу України про те, що у випадку визнання ними змісту даних фактичних обставин, сторони кримінального провадження будуть позбавлені права оскаржувати їх в апеляційному порядку, відсутністю їх заперечень проти визнання недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оскаржуються, суд ухвалив дослідити докази, обмежившись показаннями обвинуваченого та потерпілої, дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого, тих, що стосуються вирішення питання про долю речових доказів та процесуальних витрат, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин даного кримінального провадження з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого, у відповідності до положень Кримінального кодексу України.

При цьому, з урахуванням висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладеного у постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 521/11693/16-к, судом установлено, що обставини визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих статтею 91 Кримінального процесуального кодексу України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені статтею 84 того ж Кодексу, та містяться у матеріалах цього провадження, як наслідок, суд вважає, установленими усі обставини, що мають значення для кримінального провадження шляхом обсягу та порядку дослідження доказів на їх підтвердження, у порядку статті 349 Кримінального процесуального кодексу України.

Такий висновок суду ґрунтується також і на практиці Європейського суду з прав людини, викладеній, зокрема, в рішенні від 19 жовтня 2006 року у справі «Коваль проти України», відповідно до пункту 113 якого вбачається, що «основна мета статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у межах кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого кримінального обвинувачення. Стаття 6 Конвенції в цілому гарантує обвинуваченому ефективну участь у кримінальному провадженні. Основним аспектом права на справедливий суд є те, що розгляд кримінальної справи, включаючи елементи кримінального провадження, які відносяться до процедури, повинен бути змагальним і в ньому має забезпечуватись рівність сторін обвинувачення і захисту (див. рішення від 16 лютого 2000 року у справі «Роув і Дейвіс проти Сполученого Королівства»).

Також, в рішеннях від 28 жовтня 2010 року у справі «Леонід Лазаренко проти України» та від 16 грудня 2010 року у справі «Боротюк проти України» зазначено, що «ані буква, ані дух статті 6 Конвенції не перешкоджають особі добровільно відмовитися у відкритий чи мовчазний спосіб від свого права на гарантії справедливого судового розгляду. Однак для того, щоб така відмова була дійсною для цілей Конвенції, вона має бути виражена у недвозначній формі і має супроводжуватися мінімальними гарантіями, співмірними з важливістю такої відмови (див. рішення у справі «Сейдович проти Італії»)» (пункти 52 та 80 відповідно).

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 у вільній формі дав суду свої пояснення, зазначивши, що дійсно за наведених в обвинувальному акті обставин та відображеного алгоритму дій, весною, десь наприкінці березня 2023 року, у після обідній час доби, більш точної дати та часу не пам`ятає, він знаходився за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 . Як пояснив обвинувачений, дане домоволодіння на праві власності належить його колишній дружині ОСОБА_4 , з якою вони розлучились більше двадцяти років тому, та у ньому він лише мешкає. Зі слів ОСОБА_5 в цей день йому захотілось випити пива, але оскільки вдома нікого не було та у нього були відсутні гроші на напої, він пішов до сараю, в якому ОСОБА_4 зберігає особисті речі та який зачинений на замок. Зірвавши замок за допомогою викрутки, обвинувачений взяв зі сараю бензомоторну косу, яку купувала його колишня дружина та віддав її знайомому, як завдаток, за 100 гривень 00 копійок з наміром у майбутньому повернути її. Отримані гроші, як пояснив обвинувачений, він витратив на власні потреби, а саме купив пива та цигарки. ОСОБА_5 зазначив, що вартість викрадених речей не оспорює та підтвердив, що викрадене майно належить виключно його дружині. Про свій вчинок обвинувачений щиро шкодує, виразив готовність понести покарання за вчинене у межах своєї вини, проте просив взяти до уваги його ставлення до вчиненого.

Покази обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин, добровільності та істинності його позиції.

Будучи допитаною у судовому засіданні відповідно до положень статті 353 Кримінального процесуального кодексу України, у взаємозв`язку із частинами 2, 3, 5 14 статті 352 Кримінального процесуального кодексу України потерпіла ОСОБА_4 пояснила, що мешкає у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належить їй на праві приватної власності. Окрім неї у будинку в окремій кімнаті мешкає її колишній чоловік ОСОБА_5 , з яким вони розлучились ще у дев`яностих роках, та який зловживає алкогольними напоями, а також їх діти. Приблизно наприкінці березня 2023 року початку квітня 2023 року вона побачила, що з сараю зникла бензомоторна коса, яку потерпіла купувала у 2018 році. Згодом цю косу їй повернули працівники поліції, які повідомили, що її видав їх сусід, якому її продав ОСОБА_5 . Потерпіла зазначила, що це вже не перший випадок викрадення у неї особистих речей колишнім чоловіком, тому сарай вона завжди запирає на ключ, але обвинувачений постійно його зриває.

Вказані показання потерпілої суд визнає належними оскільки, вони підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження. Також суд визнає вказані показання потерпілої допустимими, враховуючи, що останні отримані у порядку, встановленому Кримінальним процесуальним законодавством України.

Цими показаннями, які є процесуальним джерелом доказів у розумінні статті 84 Кримінального процесуального кодексу України, підтверджується час, місце та спосіб вчинення даного кримінального правопорушення.

Згідно із статтею 84 Кримінального процесуального кодексу України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Тобто, докази це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел. Фактичні дані це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, про це наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 28 березня 2019 року у справі з єдиним унікальним № 154/3213/16.

У той час, як процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (частина 2 статті 84 Кримінального процесуального кодексу України).

В свою чергу, з досліджених судом у судовому засіданні документів, що були надані стороною обвинувачення, судом встановлено наступне.

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 31 серпня 2007 року Ордівською сільською радою Нововодолазького району Харківської області на підставі рішення виконавчого комітету Ордівської сільської ради від 17 липня 2007 року № 38, житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці сільської ради, на праві приватної власності з розміром часток 1/1 належить ОСОБА_4 .

Аналогічна інформація міститься й у копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 15904262, виданого 12 вересня 2007 року Нововодолазьким малим комунальним підприємством технічної інвентаризації та технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовленому 16 липня 2007 року.

З копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого 16 листопада 1994 року Нововодолазьким відділом реєстрації актів громадського стану Харківської області, убачається, що 16 листопада 1994 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 розірваний, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено запис за № 108. Після розірвання шлюбу присвоєні прізвища: йому ОСОБА_6 , їй ОСОБА_6 .

Згідно копії накладної № 136, виданої 02 серпня 2018 року ФОП ОСОБА_7 , встановлено, що бензомоторна коса «Werk» модель 5300, була придбана за 1850 гривень 00 копійок.

Постановою старшого слідчого СВ Відділу поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області майора поліції ОСОБА_8 від 15 квітня 2023 року про визнання речовими доказами та визначення місця їх зберігання, косу бензомоторну «Werk» модель WB-5300, визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05 квітня 2023 року під № 0000447 та передано її на зберігання під розписку потерпілій ОСОБА_4 .

З зберігаючої розписки ОСОБА_4 , складеної на ім`я слідчого СВ Відділу поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області майора поліції ОСОБА_9 , убачається, що остання отримала на зберігання від працівників поліції викрадене у неї майно, а саме: косу бензомоторну «Werk» моделі WB-5300, максимальною потужністю 2,7 кВт.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судово-товарознавчої експертизи № 1832/23 від 18 квітня 2023 року, складеного судовим експертом ОСОБА_10 , убачається, що на період 29 березня 2023 року 04 квітня 2023 року ринкова вартість коси бензомоторної «Werk» моделі WB-5300, максимальною потужністю 2,7 кВт/3,6 к.с., об`ємом двигуна 49,4 см куб., з урахуванням зносу могла становити 2062 гривні 64 копійки.

Згідно звіту про фактичні витрати на проведення судово товарознавчої експертизи № 1832/23 від 18 квітня 2023 року експерта ОСОБА_10 , вартість виконаних робіт склала 220 гривень 00 копійок.

Оцінюючи висновок експерта з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку у сукупності з іншими дослідженими у судовому засіданні доказами, суд визнає їх вірними, мотивованими достатньо переконливо та такими, що не суперечать іншими доказам у справі.

Надаючи оцінку усім письмовим доказам суд відмічає наступне.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів (стаття 85 Кримінального процесуального кодексу України).

Приписами статті 86 Кримінального процесуального кодексу України передбачено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Отже, цими процесуальними джерелами доказів, у розумінні статті 84 Кримінального процесуального кодексу України, підтверджуються обставини, регламентовані статтею 91 вказаного нормативно правового акту України.

Суд зауважує, що підстав для визнання доказів недопустимими не установлено, так як не було з`ясовано факту істотних фундаментальних порушень прав і свобод учасників провадження регламентованих статтею 87 Кримінального процесуального кодексу України.

Оскільки сторони вважають, що фактичні обставини справи підтверджені наявними у справі доказами, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, також визнає фактичні обставини справи доведеними.

При кваліфікації дій обвинуваченого суд ураховує, що Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 05 квітня 2018 року у справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом України, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини Кримінального кодексу України.

У відповідності до пунктів 3 та 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», які віднайшли своє відображення у позиції колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, викладеної у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 725/2266/18, слідує, що крадіжка (таємне викрадення чужого майна) - це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.

Також слід зауважити, що відповідно до висновку, викладеному в постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 569/1111/16-к, Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання про наявність чи відсутність ознаки «проникнення», вказала, що, як правильно зазначено в постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2012 року у справі № 5-15кс12в, під час здійснення такої правової оцінки необхідно виділяти фізичний та юридичний критерії розуміння поняття «проникнення». Зокрема, для визначення фізичного критерію підлягає встановленню: 1) факт входження (потрапляння) до приміщення (житла, іншого приміщення чи сховища); 2) час, спосіб, місце та обставини входження (потрапляння) до приміщення (житла, іншого приміщення чи сховища) з урахуванням режиму доступу до нього та до майна, яким бажає заволодіти особа.

Для з`ясування юридичного критерію слід встановлювати: 1) незаконність входження (потрапляння) в приміщення (житло, інше приміщення чи сховище) або перебування в ньому, що обумовлюється відсутністю в особи права на перебування там, де знаходиться майно, яким вона бажає незаконно заволодіти; 2) мету, яку досягає особа, вчиняючи обрані дії, усвідомлення нею характеру вчиненого суспільно небезпечного діяння, зокрема й факту незаконного входження (потрапляння) до приміщення (житла, іншого приміщення чи сховища) чи перебування в ньому, передбачення наслідків вчиненого діяння.

Тобто, відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 569/1111/16-к, «проникнення як кваліфікуюча ознака передбачає, що особа потрапила у житло, інше приміщення чи сховище незаконно, тобто за відсутності права перебувати в місці, де знаходиться майно (всупереч волі законного володільця, шляхом обману, за відсутності визначених законом підстав чи на порушення встановленого законом порядку). При цьому незаконність проникнення стосується самого факту потрапляння до житла, іншого приміщення чи сховища або перебування в ньому під час вчинення розбою. Спосіб проникнення (застосування фізичних чи інтелектуальних зусиль) принципового значення для встановлення кваліфікуючої ознаки «проникнення» не має. При вирішенні питання про застосування кваліфікуючої ознаки «проникнення у житло, інше приміщення чи сховище» вирішальне значення мають режим доступу до приміщення (вільний/обмежений) під час вчинення та наявність у особи умислу на незаконне входження (потрапляння) до приміщення або незаконне перебування в ньому з метою заволодіння чужим майном».

У даній справі щодо проникнення обвинуваченим до сараю, який знаходиться на території домоволодіння ОСОБА_4 , суд зауважує, що доступ до нього для сторонніх осіб був заборонений, а сам об`єкт був зачинений, який ОСОБА_5 самостійно відчинив.

Як наслідок, відповідно до фактичних обставин цього кримінального провадження, дії обвинуваченого відповідають зазначеним критеріям, адже останній розумів, що доступ до даного об`єкту ускладнений для потрапляння у нього сторонніх осіб і права перебувати там він не має.

Таким чином, суд уважає установленим факт того, що, в даному випадку, мало місце проникнення.

За правилами частин 1 і 3 статті 32 Кримінального кодексу України, повторністю злочинів визнається вчинення двох або більше злочинів, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу. Вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених різними статтями цього Кодексу, визнається повторним лише у випадках, передбачених в Особливій частині цього Кодексу.

Частина 1 примітки до статті 185 Кримінального кодексу України передбачає саме таку вказівку, оскільки чітко обумовлює, що у статтях 185, 186 та 189 191 повторним визнається кримінальне правопорушення, вчинене особою, яка раніше вчинила будь-яке із кримінальних правопорушень, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу.

Пленум Верховного Суду України у абзаці 2 пункту 7 своєї постанови від 04 червня 2010 року № 7 «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки» роз`яснив, що якщо злочини, які утворюють повторність, відповідають одному і тому самому складу злочину (наприклад, три крадіжки, п`ять розбоїв, тощо), їх кваліфікація здійснюється за однією статтею або частиною статті Особливої частини Кримінального кодексу. У таких випадках повторність злочинів повинна зазначатись у процесуальних документах, які стосуються обвинувачення особи, як кваліфікуюча ознака відповідних злочинів.

Положеннями частини 1 статті 33 Кримінального кодексу України регламентовано, що сукупністю злочинів визнається вчинення особою двох або більше злочинів, передбачених різними статтями або різними частинами однієї статті Особливої частини цього Кодексу, за жоден із яких її не було засуджено.

Також, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 27 вересня 2018 року у справі з єдиним унікальним № 686/6613/16-к вказав, що у разі визнання особи винуватою у вчиненні декількох діянь, які відповідають складу злочину, передбаченого однією і тією самою статтею (частиною статті) закону про кримінальну відповідальність, всі ці діяння кваліфікуються в сукупності за відповідною статтею (частиною статті) лише один раз і окремої кваліфікації не потребують.

Частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України із змінами, внесеними згідно із Законом України № 2117-IX від 03 березня 2022 року «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за мародерство», котра дії з 07 березня 2022 року, визначено відповідальність за таємне викрадення чужого майна (крадіжка) вчинене, у тому числі в умовах воєнного стану.

В даному випадку, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в Україні на 30 діб введено воєнний стан, який, зокрема, Указами Президента України № 341/2022 від 17 травня 2022 року, № 573/2022 від 12 серпня 2022 року, № 757/2022 від 07 листопада 2022 року та № 58/2023 від 06 лютого 2023 року, затвердженими Законами України № 2263-ІХ від 22 травня 2022 року, № 2500-ІХ від 15 серпня 2022 року, № 2738-ІХ від 16 листопада 2022 року та № 2915-ІХ від 07 лютого 2023 року продовжено з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року, з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року, з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року, з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб, та який, як наслідок, тривав на час вчинення діяння обвинуваченим в цій справі, тобто 30 березня 2023 року.

Пояснювальна записка до проєкту Закону України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за мародерство» вказує, що змінами до Кримінального кодексу України пропонується доповнити склади злочинів, передбачені в статтях 185, 186, 187, 189, 191 Кримінального кодексу України, кваліфікуючою ознакою вчинення в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Розглядаючи кримінальне провадження відповідно до частини 1 статті 337 Кримінального процесуального кодексу України лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, суд дійшов висновку щодо доведеності стороною обвинувачення вчинення ОСОБА_5 інкримінованого йому в вину кримінального правопорушення злочину проти власності в об`ємі та на суму, визначеному у обвинувальному акті, оскільки він дійсно своїми умисними діями 30 березня 2023 року вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинене повторно, поєднане із проникненням у сховище та в умовах воєнного стану.

Отже, всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясувавши всі обставини, встановлені під час кримінального провадження, перевіривши їх доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості, дослідженими в судовому засіданні у їхні сукупності й оціненими з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку, суд приходить до висновку про те, що вина ОСОБА_5 доведена повністю. Дії його відповідають складу злочину, передбаченого частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України, і правильно кваліфіковані, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, поєднане із проникненням у сховище та в умовах воєнного стану.

Підстав, у відповідності до частини 3 статті 337 Кримінального процесуального кодексу України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, не встановлено.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року № 7 зазначив, що призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Так, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, суд виходить з класифікації кримінальних правопорушень, передбаченої статтею 12 Кримінального кодексу України, особливостей та обставин його вчинення, й приходить до висновку, що обвинуваченим скоєно кримінальне правопорушення, яке відносяться до категорії тяжких злочинів.

Вивчаючи особу винного шляхом з`ясування стану його здоров`я, поведінки до вчинення злочину, складу родини, а також матеріального стану, судом встановлено, що ОСОБА_5 , зі слів має середню освіту, перебуває на пенсійному забезпеченні, розлучений, неповнолітніх дітей або непрацездатних батьків на утриманні не має. Стан здоров`я ОСОБА_5 задовільний, зі слів хронічних хвороб не має, на диспансерному обліку у лікаря-психіатра та під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває, що свідчить про його осудність, до осіб з інвалідністю не належить. За повідомленням начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 підполковника ОСОБА_11 від 10 квітня 2023 року за № 372, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , військову строкову службу у Збройних Силах не проходив. Обвинувачений має реєстрацію та фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де, згідно характеристики депутата округу № 2 Нововодолазької селищної ради ОСОБА_12 від 11 квітня 2023 року № 02-27/728, характеризується формально.

Відповідно до довідки ОСК Головного управління Національної поліції в Харківській області № 23-18042023/63090 від 18 квітня 2023 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , раніше притягувався до кримінальної відповідальності, а саме: вироком Полтавського районного суду Полтавської області від 21 грудня 2022 року засуджений за частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України із призначенням покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 років, звільнений від відбуття призначеного покарання на підставі статті 75 Кримінального кодексу України з встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки.

За повідомленням Харківського районного сектору філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області від 10 квітня 2023 року № 24/26/275-23, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку у Харківському районному секторі з питань пробації з 20 лютого 2023 року та по теперішній час на підставі вироку Полтавського районного суду Полтавської області від 21 грудня 2022 року, засуджений за частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України до 5 років позбавлення волі, звільнений від відбуття покарання на підставі статті 75 Кримінального кодексу України з іспитовим строком 3 роки.

З досудової доповіді, складеної 05 липня 2023 року начальником Харківського районного сектору філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області ОСОБА_13 щодо ОСОБА_5 , убачається, що орган пробації вважає, що є високий ризик ймовірності вчинення повторного кримінального правопорушення, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінюється як середній. Орган пробації вважає, що виправлення цієї особи без ізоляції від суспільства можливе. У випадку прийняття судом рішення про звільнення правопорушника від відбування покарання з випробування, орган пробації вважає доцільним покладення на обвинуваченого обов`язків відповідно до пунктів 1 та 2 частини 1 та додатково за частиною 3 статті 76 Кримінального кодексу України, зокрема: виконати заходи, передбачені апробаційною програмою; не виїжджати за межі України без погодження з органом пробації.

Пленум Верховного суду України у пункті 1 своєї Постанови «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року № 7 звернув увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватись вимог статті 65 Кримінального кодексу України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Верховний суд України у пункті 2 зазначеної вище Постанови Пленуму визначив, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 65 Кримінального кодексу України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті особливої частини цього кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин злочину, його наслідків і даних про особу, судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочин на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, особам похилого віку і тим, що щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив, що призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину (абзаци 7 та 8 підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини) .

У Рішенні від 15 червня 2022 року № 4-р(II)/2022 року Конституційний Суд України вказав, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди тощо.

Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (пункт 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2022 року № 1-р/2022).

Відповідно покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені частиною 1 статті 368 Кримінального процесуального кодексу України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.

Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (постанова Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 161/7253/18).

У даній справі в силу пункту 1 частини 1 статті 66 Кримінального кодексу України обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_5 суд визнає повне визнання вини та щире каяття, а також активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Щире каяття в даному випадку полягає у визнанні обвинуваченим в суді обставин, регламентованих пунктом 1 частини 2 статті 91 Кримінального процесуального кодексу України щодо події кримінального правопорушення, у тому числі часу, місця, способу вчинення. Адже, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані кримінальним правопорушенням збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого.

Обвинувачений під час судового розгляду справи постійно висловлював щирий жаль з приводу учинених ним дій та осуд своєї поведінки.

В даному випадку активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення виразилось у активному сприянні у встановленні обставин регламентованих статтею 91 Кримінального процесуального кодексу України та розгляду справи у порядку, визначеному частиною 3 статті 349 Кримінального процесуального кодексу України.

Відсутність претензій матеріального характеру в частині збитку від крадіжки у потерпілої особи, указує на можливість урахування обставини визначеної пунктом 2 частини 1 статті 66 Кримінального кодексу України.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_5 відповідно статті 67 Кримінального кодексу України, не встановлено та у обвинувальному акті не наведено, а суд у відповідності до частини 1 статті 337 Кримінального процесуального кодексу України розглядає кримінальне провадження лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Окрім зазначеного, судом при призначенні покарання враховуються вимоги статті 50 Кримінального кодексу України, тобто, що метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого й запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень, а тому особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При призначенні виду та міри покарання обвинуваченому, суд виходить з положень частини 2 статті 61 Конституції України про те, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, керується вимогами статті 65 Кримінального кодексу України, а саме: враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до тяжкого злочину, особу винного, якому виповнилось 72 роки та який повністю визнав свою провину і усвідомив негативні наслідки своєї поведінки, не намагався уникнути притягнення до кримінальної відповідальності за дане кримінальне правопорушення, обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обтяжуючих покарання обставин, вартість викраденого майна, яке повернуто потерпілій, а також враховує наявність невідбутої, непогашеної та не знятої судимості за злочин проти власності, наявність у нього постійного місця мешкання та реєстрації, зміст висновку органу пробації та позицію прокурора, який просив призначити покарання обвинуваченому у виді позбавлення волі із застосуванням положень статті 71 Кримінального кодексу України та вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_5 можливе лише в ізоляції та поміщенні його на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу, а тому йому необхідно призначити покарання в межах, встановлених санкцією частини 4 статті 185 Кримінального кодексу України, у виді позбавлення волі на певний строк, так як саме таке покарання буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

При цьому суд враховує, що обвинувачений вироком Полтавського районного суду Полтавської області від 21 грудня 2022 року засуджений за частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України із призначенням покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 років, звільненого від відбуття призначеного покарання на підставі статті 75 Кримінального кодексу України з встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки, тобто вчинив дане кримінальне правопорушення злочин в період іспитового строку, порушивши умови звільнення його від відбуття покарання з випробуванням.

Отже, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на певний строк, суд не знаходить підстав для його звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до приписів статті 75 Кримінального кодексу України.

Оскільки ОСОБА_5 після ухвалення 21 грудня 2022 року Полтавським районним судом Полтавської області обвинувального вироку, яким його засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України, із застосуванням статті 75 Кримінального кодексу України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, впродовж встановленого судом іспитового строку вчинив нове кримінальне правопорушення, тому відповідно до приписів частини 3 статті 78 й частин 1 та 4 статті 71 Кримінального кодексу України до покарання, призначеного за цим вироком слід частково приєднати не відбуту частину покарання за попереднім вироком суду.

Дане покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами осіб, які притягаються до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основному мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину, так як категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Запобіжний захід під час досудового розслідування обвинуваченому не обирався, ніяких клопотань з цього приводу під час судового розгляду справи не надходило, тому з огляду на відсутність з цього питання відповідного клопотання прокурора, та у світлі того, що відповідно до положень статтей 22 та 26 Кримінального процесуального кодексу України, суд розглядає тільки ті питання, які винесені на такий розгляд сторонами, до вступу вироку в законну силу ОСОБА_5 запобіжний захід не обирати.

Долю речових доказів по справі слід вирішити в порядку, визначеному частиною 9 статті 100 Кримінального процесуального кодексу України.

Цивільний позов в рамках даного кримінального провадження не заявлявся.

Частина 1 статті 126 Кримінального процесуального кодексу України покладає на суд обов`язки вирішити питання щодо процесуальних витрат у вироку або ухвалі суду.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 118 Кримінального процесуального кодексу України до процесуальних витрат відносяться витрати, пов`язані із залученням експертів, які в силу приписів частини 1 та 2 статті 122 цього ж кодифікованого процесуального закону України несе сторона кримінального провадження, яка залучила експерта. При цьому у разі залучення експертів спеціалізованих державних установ стороною обвинувачення, це здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим установам з Державного бюджету України.

Частина 2 статті 124 Кримінального процесуального кодексу України зобов`язує суд у разі ухвалення обвинувального вироку стягнути з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Оскільки в рамках даного кримінального провадження було проведено експертне дослідження судовим експертом ОСОБА_10 , яка не є фахівцем державної спеціалізованої експертної установи, й стороною обвинувачення не доведено факту витрат держави на її роботу, підстав для стягнення на даний час з ОСОБА_5 витрат на залучення експерта при проведенні судово-товарознавчої експертизи (висновок експерта за результатами судово-товарознавчої експертизи № 1832/23 від 18 квітня 2023 року, складений судовим експертом ОСОБА_10 ) в сумі 220 гривень 00 копійок, не має.

На підставі викладеного, враховуючи положення частини 2 статті 61 Конституції України, керуючись статтями 12, 33, 50, 63, 65 67, частинами 1 та 4 статті 71, частиною 3 статті 78, статтями 88, 90, частиною 1 примітки до статті 185 та частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України, а також статтями 84, 91, 100, пунктом 3 частини 1 статті 118, частинами 1 та 2 статті 122, частино 2 статті 124, частиною 1 статті 126, частиною 3 статті 349, статтями 368 371, 373 376, 392, 393, 395, 532 535 Кримінального процесуального кодексу України, суд

З А С У Д И В:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України, і призначити йому по даній нормі закону покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

В силу приписів частини 3 статті 78 й частин 1 та 4 статті 71 Кримінального кодексу України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за сукупністю вироків до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднати не відбуту частину покарання за вироком Полтавського районного суду Полтавської області від 21 грудня 2022 року, остаточно призначивши йому до відбуття покарання у виді 5 (п`яти) років 3 (трьох) місяців позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_5 до набрання вироком суду законної сили не обирати.

Строк відбуття покарання ОСОБА_5 обчислювати з моменту звернення вироку до виконання та його затримання.

Речові докази у кримінальному провадженні № 0000447, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05 квітня 2023 року: косу бензомоторну «Werk» моделі WB-5300, максимальною потужністю 2,7 кВт., яку передано на зберігання потерпілій ОСОБА_4 залишити останній за належністю, як власнику

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, потерпілій та прокурору.

Копію цього судового рішення не пізніше наступного дня після його ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні при його проголошенні.

Роз`яснити учасникам судового провадження, що вони мають право отримати в суді копію вироку.

На вирок може бути подана апеляційна скарга з підстав, передбачених статтею 394 Кримінального процесуального кодексу України, до Харківського апеляційного суду через Нововодолазький районний суд Харківської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі її подання - вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: ОСОБА_1