справа № 642/1131/23
провадження № 1кп/642/156/23
УХВАЛА

Іменем України

09 травня 2023 року м. Харків

Ленінський районний суд м. Харкова у складі колегії суддів:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря - ОСОБА_4 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора - ОСОБА_5 ,

захисника - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000804 від 04.10.2022 року за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ізюм Харківської області, громадянина України, раніше не судимого, зареєстрованого та мешкаючого за адресою АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

10.03.2023 року до Ленінського районного суду м. Харкова в порядку ст.ст. 283, 615 ч.9 КПК України з Харківської обласної прокуратури надійшов обвинувальний акт відносно ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова від 20.03.2023р. даний обвинувальний акт було направлено до Харківського апеляційного суду для ініціювання питання перед Касаційним кримінальним судом Верховного Суду про направлення даного кримінального провадження за підсудністю з Ленінського районного суду м. Харкова до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області в межах юрисдикції різних апеляційних судів.

Листом від 27.04.2023р. Харківський апеляційний суд повернув обвинувальний акт до Ленінського районного суду м.Харкова у зв`язку із тим, що 20.04.2023р. за рішенням Вищої ради правосуддя з 01.05.2023р. підсудність Ізюмського міськрайонного суду Харківської області змінена на Дзержинський районний суд м.Харкова, тобто у межах юрисдикції одного апеляційного суду, а тому звернення до Верховного суду є недоцільним.

Прокурор подав до суду клопотання про продовження строків тримання ОСОБА_7 під вартою. На обгрунтування клопотання зазначено, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину і може переховуватися від слідства та суду, незаконно впливати на свідків, іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню, або вичинити новий злочин.

У підготовчому судовому засіданні прокурор дане клопотання підтримав.

Захисник та обвинувачений щодо продовження строку тримання ОСОБА_7 під вартою заперечували, оскільки ризики не доведені, а обвинувачення не обгрунтоване. ОСОБА_7 має міцні соціальні зв`язки, раніше не судимий та йому можливо застосувати домашній арешт.

Прокурор, захисник та обвинувачений не заперечували проти направлення кримінального провадження до апеляційного суду для визначення підсудності.

Стосовно продовження строку дії запобіжного заходу, колегія суддів вважає, що таке клопотання прокурора підлягає задоволенню у зв`язку із наступним.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого.

Відповідно до положень ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобіганням спробам переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином або продовжити злочинну діяльність.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що ОСОБА_7 з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого йому злочину може вдатися до таких дій.

Крім того, суд враховує, що ОСОБА_7 обвинується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років, або довічне позбавлення волі, із конфіскацією майна.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Колегія суддів приймає до уваги, що в даному випадку суворість покарання, передбаченого за злочин, в якому підозрюють ОСОБА_7 , в сукупності з даними про його особу та іншими обставинами кримінального правопорушення, яке вчинено в умовах воєнного стану, є достатньо суттєвим елементом при оцінюванні ризику його переховування.

При цьому, як додаткову обставину в підтвердження ризику переховування, суд зазначає про введення в Україні військового стану через збройну агресію Російської Федерації проти України, яка суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень на певних територіях та якісно погіршує криміногенну обстановку, зокрема ускладнює належний виклик таких осіб, а також контроль за виконанням запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків у кримінальному провадженні слід враховувати встановлену Кримінальним процесуальним кодексом України процедуру отримання показань у кримінальному провадженні, оскільки суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК України).

За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від таких осіб та дослідження їх судом.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Відповідно до положень ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод законне, тобто передбачене внутрішнім законодавством тримання особи під вартою з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обгрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення, не є порушенням права особи на свободу та особисту недоторканість. Крім цього, відповідно до зазначеної норми Конвенції, звільнення особи повинно обумовлюватися гарантіями явки в судове засідання.

Колегія суддів вважає, що неможна виключати ризик незаконного впливу зі сторони обвинуваченого на свідків, з метою змінити показання на його користь, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином - шляхом штучного створення доказів своєї невинуватості, або вчинення нового злочину проти основ національної безпеки України.

Колегія суддів враховує, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, раніше не судимий, має постійне місце реєстрації та проживання, матеріали клопотання не містять будь-яких даних, що поточний стан його здоров`я перешкоджає його перебуванню в ізоляції від суспільства.

Враховуючи те, що судове провадження не завершене, тяжкість покарання, що може загрожувати обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, які на даний час відомі суду, характер та обставини інкримінованого злочину, колегія суддів приходить до переконання, що наведені обставини у своєму взаємозв`язку дають підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України - переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, або вчинити новий злочин. Продовжуючи строк тримання під вартою, колегія суддів виходить з того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.

У суду відсутні відомості які б свідчили про те, що встановлені при обранні запобіжного заходу ризики на даний час, втратили свою актуальність.

На думку колегії суддів, є встановленим факт недостатності застосування інших більш м`яких запобіжних заходів до обвинуваченого, а обраний відносно ОСОБА_7 запобіжний захід, враховуючи обставини інкримінованого кримінального правопорушення, кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу.

Відповідно до ч. 6 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, яким є тримання під вартою.

Таким чином, наявна необхідність у збереженні такої міри запобіжного заходу як тримання під вартою, продовживши строк дії цього запобіжного заходу відносно ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою.

Що стосується підсудності кримінального провадження, колегія суддів, вивчивши обвинувальний акт, приходить до наступного висновку.

Відповідно до п. 4 ч.3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право направити обвинувальний акт до відповідного суду для визначення підсудності у випадку встановлення непідсудності кримінального провадження.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-1 від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан, який наразі продовжено до 19.02.2023 року.

25 серпня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо удосконалення окремих положень досудового розслідування в умовах воєнного стану» від 27 липня 2022 року № 2462-ІХ (далі - Закон № 2462-ІХ), яким абзац 1 ч. 9 ст. 615 КПК викладено у наступній редакції: «Під час дії воєнного стану обвинувальні акти, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності скеровуються та розглядаються судами, у межах територіальної юрисдикції яких вчинено кримінальне правопорушення, а в разі неможливості з об`єктивних причин здійснювати відповідним судом правосуддя - судом, у межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування, що закінчив досудове розслідування, або іншим судом, визначеним у порядку, передбаченому законодавством».

За загальним правилом визначення територіальної підсудності кримінальне провадження здійснюється в тому суді, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення або вчинено більш тяжке правопорушення. Тобто основною юридичною ознакою для визначення територіальної підсудності є місце вчинення кримінального правопорушення, яке згідно з п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК належить до обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Причому «місце вчинення кримінального правопорушення» в контексті ч. 1 ст. 32 КПК розглядається лише як ознака, що дозволяє визначити підсудність кримінального провадження, - це одиниця адміністративно-територіального устрою, на підставі якої побудована судова система в цілому.

Водночас положеннями ч. 1 ст. 32 КПК передбачено, зокрема, що якщо місце вчинення кримінального правопорушення встановити неможливо, кримінальне провадження здійснюється судом, у межах територіальної юрисдикції якого закінчено досудове розслідування.

Частиною 1 статті 412 КПК України передбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 412 КПК України судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо, зокрема, порушено правила підсудності.

Згідно ч.7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону №2112-IX від 03.03.2022) у разі неможливості здійснення правосуддя судом з об`єктивних причин під час воєнного або надзвичайного стану, у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами може бути змінено територіальну підсудність судових справ, що розглядаються в такому суді, за рішенням Вищої ради правосуддя, що ухвалюється за поданням Голови Верховного Суду, шляхом її передачі до суду, який найбільш територіально наближений до суду, який не може здійснювати правосуддя, або іншого визначеного суду. У разі неможливості здійснення Вищою радою правосуддя такого повноваження воно здійснюється за розпорядженням Голови Верховного Суду. Відповідне рішення є також підставою для передачі усіх справ, які перебували на розгляді суду, територіальна підсудність якого змінюється.

Досудове розслідування у кримінальному провадженні проводилось слідчими другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) територіального управління ДБР, розташованого у м.Полтаві який розташований в межах територіальної юрисдикції Ленінського районного суду м. Харкова, і після його завершення обвинувальний акт у кримінальному провадженні із посиланням на положення ч.9 ст. 615 КПК був скерований та надійшов на розгляд саме до Ленінського районного суду м. Харкова. Судовий розгляд у провадженні не розпочато.

Як вбачається з обвинувального акту, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України - державна зрада, тобто діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України: перехід на бік ворога в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану, який було вчинено за адресою: Харківська область, м. Ізюм, що територіально не відноситься до Холодногірського району м. Харкова, а відноситься до територіальної юрисдикції Ізюмського міськрайонного суду Харківської області.

Згідно з розпорядженням Голови Верховного Суду «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Донецької, Харківської та Херсонської областей)» № 11/0/9-22 від 18 березня 2022 року, територіальну підсудність судових справ Ізюмського міськрайонного суду Харківської області з 18 березня 2022 року визначено Павлоградському міськрайонному суду Дніпропетровської області.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 20 квітня 2023р. з 01 травня 2023р. змінена підсудність судових справ окремих судів Харківської області, зокрема Ізюмського міськрайонного суду Харківської області визначена Дзержинському районному суду м.Харкова.

Як убачається з наявних матеріалів провадження, 09.03.2023 року обвинувальний акт стосовно ОСОБА_7 було направлено до Ленінського районного суду м. Харкова. Із змісту обвинувального акту встановлено, що інкриміноване ОСОБА_7 кримінальне правопорушення вчинено ним у м. Ізюм Харківської області.

Обвинувальний акт у цьому провадженні надійшов до Ленінського районного суду м. Харкова 01 березня 2023 року, тобто після розпорядження Голови Верховного Суду «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Донецької, Харківської та Херсонської областей) » № 11/0/9-22 від 18 березня 2022 року.

Разом з тим, враховуючи рішення Вищої ради правосуддя від 20.04.2023р., яким територіальна підсудність вказаного суду була змінена на Дзержинський районний суд м.Харкова.

За правилами ч. 1 ст. 5 КПК процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 34 КПК, питання про направлення кримінального провадження з одного суду до іншого в межах юрисдикції одного суду апеляційної інстанції вирішується колегією суддів відповідного суду апеляційної інстанції за поданням місцевого суду або за клопотанням сторін чи потерпілого не пізніше п`яти днів з дня внесення такого подання чи клопотання, про що постановляється вмотивована ухвала.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про необхідність направлення обвинувального акту відносно ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України, до Харківського апеляційного суду для вирішення питання про передачу даного кримінального провадження за підсудністю з Ленінського районного суду м. Харкова до Дзержинського районного суду м. Харкова.

На підставі викладеного, керуючись ст. 32, 34, 314, 376, 412,615 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Клопотання прокурора про продовження дії запобіжного заходу - задовольнити.

Продовжити застосування до ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується за ч.2 ст.111 КК України, дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів.

Строк дії ухвали закінчується - 07 липня 2023 р.

Копію хвали направити на виконання до ДУ «Харківський слідчий ізолятор».

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000804 від 04.10.2022 року за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України - направити до Харківського апеляційного суду для вирішення питання про передачу даного кримінального провадження за підсудністю з Ленінського районного суду м. Харкова до Дзержинського районного суду м.Харкова.

Ухвала в частині продовження строку тримання під вартою може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня оголошення.

Повний текст ухвали виготовлено 10.05.2023р.

Головуючий суддя - ОСОБА_1

судді ОСОБА_2

ОСОБА_3