УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2023 року

м. Київ

справа № 293/929/20

провадження № 51-3153 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Червоноармійського районного суду Житомирської області від 10 січня 2023 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 04 травня 2023 року стосовно засудженого ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и в:

За вироком Червоноармійського районного суду Житомирської області від 10 січня 2023 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, раніше не судимого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 128 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено йому покарання у виді 200 годин громадських робіт. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК звільнено ОСОБА_5 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Цивільний позов ОСОБА_6 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_5 на його користь у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 7 667 грн, у рахунок відшкодування моральної шкоди 40 000 та витрати на оплату послуг адвоката в сумі 14 400 грн.

Вирішено питання щодо долі речових доказів.

Згідно з вироком ОСОБА_5 05 листопада 2016 року близько 15:00, разом із ОСОБА_6 та іншими мисливцями перебували на полюванні в урочищі "непрохідне болото", що на межі трьох населених пунктів, а саме: смт. Черняхів, с. Клітище та с. Зороків Черняхівського району Житомирської області.У цей час та місці, вказані особи вирішили пройти болотисту місцевість вкриту очеретом, осокою та іншими зарослями, способом облавного полювання, під час якого мисливці ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які виконували дії стрільців пішли у напрямку Зороківської соснини. У свою чергу, зі сторони дороги сполучення смт.Черняхів - Клітище, у напрямку Зороківської соснини, з метою загону дичини, шеренгою до "непрохідного болота" заходили ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , з мисливською зброєю у руках та виконували дії загоничів. Під час вказаного руху, пройшовши близько 140 метрів по території "непрохідного болота", ОСОБА_5 , рухаючись позаду з правого боку від потерпілого ОСОБА_6 та тримаючи в руках заряджену мисливську зброю марки ИЖ-43М, 12 калібру, № НОМЕР_1 , в положенні готовою для стрільби, в порушення пунктів 3.5-3.10 Положення "Про правила проведення полювань, поводження зі зброєю та порядок видачі ліцензій на добування мисливських тварин", затвердженого Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 17 жовтня 2011 року № 549, згідно з якими: при заряджанні і розряджанні зброї її ствол повинен бути направлений вгору або в землю, під час долання перешкод зброю потрібно розрядити полювання проводиться лише в умовах повної видимості; забороняється стріляти на шум, шарудіння, по невиразно видимій цілі; рушницю з внутрішніми курками заборонено тримати з відкритим запобіжником, стрільбу мисливець має вести з особливою обережністю, попередньо переконавшись у тому, що у напрямку пострілу немає людей чи інших тварин, помітивши під час руху невиразно видиму ціль, сприйнявши її за тварину, вистрілив із мисливської зброї та влучив у ОСОБА_6 , спричинивши останньому тілесні ушкодження у вигляді рани в ділянці правого плеча, відкритого багато-уламкового перелому правої плечової кістки зі зміщенням, дотичної рани в ділянці правого передпліччя, які відповідно до висновку експерта № 70 від 12 січня 2017 року, належить до тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя. Виявлене тілесне ушкодження дотичної рани в ділянці правого передпліччя належить до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 04 травня 2023 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вищезазначений вирок стосовно ОСОБА_5 - без змін.

У касаційній скарзі захисник, не погоджуючись з вищезазначеними рішеннями судів попередніх інстанцій, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно надану оцінку доказам, просить скасувати постановлені у кримінальному проваджені судові рішення стосовно його підзахисного, а кримінальне провадження закрити. Обґрунтовуючи наведене, захисник зазначає, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не доведена поза розумним сумнівом, жодного прямого доказу його вини немає, суди не перевірили та не спростували версію сторони захисту щодо обставин вчиненого кримінального правопорушення. Стверджує також, що висновки судів грунтуються на суперечливих показаннях свідків, крім того, вказує, що судами не встановлене точне місце вчинення кримінального правопорушення.

Колегія суддів Верховного Суду, перевіривши касаційну скаргу та додані до неї копії судових рішень, дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.

Згідно з ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

За ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Таким чином, Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги захисника в частині неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та його незгоди із наданою судами першої та апеляційної інстанцій оцінкою доказам, оскільки перевірка цих обставин відповідно до положень ч. 1 ст. 433 КПК не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Як убачається з оскаржуваного вироку місцевого суду, висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК підтверджуються сукупністю доказів, які цей суд всебічно, повно та об`єктивно дослідив і належно оцінив.

Так, судом враховано те, що ОСОБА_5 у судовому засіданні свою вину у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 128 КК не визнав та відмовився від дачі показань, скориставшись правом, гарантованим ст. 63 Конституції України. Проте, суд дійшов висновку, що його винуватість підтверджується сукупністю досліджених і оцінених судом доказів, зокрема: показаннями потерпілого ОСОБА_6 про те, що 05 листопада 2016 року під час полювання, праворуч від нього, пересуваючись по болоту, рухався ОСОБА_5 й раптом він почув постріл, внаслідок якого отримав поранення правої плечової кістки, після чого до нього підійшов ОСОБА_5 та просив вибачення за цей інцидент; показаннями свідка ОСОБА_9 , який пояснив суду, що коли він прийшов на місце, де було поранено ОСОБА_11 , останній звинувачував ОСОБА_5 у тому, що він у нього вистрілив, внаслідок чого потерпілий отримав поранення; показаннями свідка ОСОБА_12 , батька потерпілого, який пояснив, що наступного дня після поранення його сина на полюванні, йому зателефонував ОСОБА_5 та сказав, що це він поранив ОСОБА_6 , а згодом надав гроші на лікування потерпілого; показаннями свідка ОСОБА_13 , матері потерпілого, про те, що їй телефонувала дружина ОСОБА_5 та просила вибачення за свого чоловіка й обіцяла надати матеріальну допомогу; показаннями свідка ОСОБА_14 , дружини потерпілого, про те, що їй телефонувала дружина ОСОБА_5 й просила вибачення за те, що її чоловік поранив потерпілого і пропонувала допомогу; показаннями свідка ОСОБА_15 , якому потерпілий повідомив, що під час полювання постріл відбувся зі сторони ОСОБА_5 , інших мисливців поруч не було; висновком судової вибухотехнічної експертизи № 10/4 від 27 липня 2017 року, згідно якої на ватному тампоні, яким було зроблено протяжку каналу правого ствола мисливської рушниці ИЖ - 43 М, 12 калібру, № НОМЕР_1 , вилученої у ОСОБА_5 , виявлено продукти згоряння (пострілу) бездимного пороху; висновком судово-медичної експертизи № 15-6/4-7 від 10 січня 2020 року, відповідно до якого, враховуючи наявність у ОСОБА_6 вогнепального ушкодження правої верхньої кінцівки утворення його при здійсненні пострілу ОСОБА_5 , який рухався справа від потерпілого, не виключається; іншими доказами дослідженими у судовому засіданні.

Не погоджуючись з вироком місцевого суду сторона захисту подала апеляційну скаргу, в якій наводила доводи щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно наданої оцінки доказам, які за своєю суттю є аналогічні доводам викладеним у касаційній скарзі.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку, перевірив усі посилання й доводи, викладені захисником у апеляційній скарзі, й вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

Зокрема, обґрунтовуючи свій висновок апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог закону, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав.

Так, апеляційний суд, проаналізувавши доводи сторони захисту стосовно доведеності вини засудженого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК, зазначив, що суд першої інстанції в повній мірі дослідив питання щодо наявності в діях останнього складу злочину, передбаченого зазначеною статтею, та обґрунтовано зробив висновок, що вказане кримінальне правопорушення було вчинене саме ОСОБА_5 .

При цьому, апеляційний суд врахував, зокрема, поведінку ОСОБА_5 , який перебував на відстані близько 30 метрів праворуч від потерпілого та невдовзі після пострілу, внаслідок якого отримав поранення потерпілий, просив у нього вибачення та пояснював, що не бачив останнього та не хотів його поранити, а в подальшому під час лікування потерпілого добровільно надавав йому матеріальну допомогу.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд неодноразово зазначав, що чинний КПК не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин чи елементів складу злочину на підставі сукупності непрямих доказів (стосовно цього елемента доказування), які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину чи елемент складу злочину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.

Доказування досить часто ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх доказів, які вказують на характер дій обвинуваченого, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння, обстановку, в якій діяла відповідна особа тощо, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) винуватості особи (постанови Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 грудня 2020 року справа № 728/578/19, провадження № 51-3411км20; від 20 жовтня 2021 року справа № 759/14119/17, провадження № 51-2274км21).

Отже, Верховний Суд погоджується з такими висновками апеляційного суду та приходить до висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися при постановленні рішень.

Що стосується доводів захисника щодо невстановлення судами точного місця вчинення кримінального правопорушення, колегія суддів вважає їх необгрунтованими, зважаючи на те, що відповідно до копій судових рішень місцем вчинення ОСОБА_5 злочину є урочище на межі трьох населених пунктів: смт Черняхів, с. Клітище та с. Зороків Черняхівського району Житомирської області.

Таким чином, посилань на істотні порушення кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни оспорюваних судових рішень, як і доводів щодо неправильного застосування кримінального закону касаційна скарга не містить.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ч. 2 статті 428 КПК, Верховний Суд

п о с т а н о в и в:

відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Червоноармійського районного суду Житомирської області від 10 січня 2023 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 04 травня 2023 року стосовно засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3