ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/584/23 Справа № 195/889/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з секретарем ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

засудженого ОСОБА_8 (у режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 ,подану у інтересах засудженого ОСОБА_8 на ухвалу колегії суддів Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 18.10.2022 року про відмову у задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами,

встановила:

Ухвалою Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 18.10.2022 року було відмовлено у задоволенні заяви захисника ОСОБА_7 про перегляд вироку Запорізького обласного суду від 04.11.1996 року щодо ОСОБА_8 за п.»в» ст.93, 190-1, ч.2 ст.196-1, ч.3 ст.222,42 КК України 1960 року та ухвали Запорізького обласного суду від 30.06.2000 року по справі №2-136/96.

За висновком суду першої інстанції подана захисником заява не містить обґрунтування із посиланням на обставини, що підтверджують наявність нововиявлених, вичерпний перелік яких зазначений у ч.2 ст.459 КПК України.

Зокрема, суд зазначив, що доводи захисника засудженого ОСОБА_8 про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність через заміну призначеного йому покарання у вигляді смертної кари на довічне позбавлення волі є безпідставними, з огляду на зміст рішення Конституційного Суду України №11-рп/99 від 29.12.1999 року, Закону України №1483 від 22.02.2000 року «Про внесення змін до Кримінального кодексу, кримінально-процесуального кодексу, виправно-трудового кодексу України».

У поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити матеріали провадження на новий судовий розгляд.

Наводить аналогічні за змістом доводи із поданою до суду першої інстанції заявою, обґрунтовуючи наявність рішення Конституційного Суду України №11-рп/99 від 29.12.1999 року як виключною підстави для перегляду вироку та ухвали Запорізького обласного суду відповідно від 04.11.1996, зміні цих судових рішень та призначення ОСОБА_8 покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк.

Апелянт вважає, що станом на 30.06.2000 року, тобто, на момент перегляду справи ОСОБА_8 , діяла норма, що поліпшувала його становище і його дії можливо було кваліфікувати лише за ст.190-1 КК України, із максимальним покаранням у вигляді 15 років позбавлення волі. Одночасна ж кваліфікація дій ОСОБА_9 за ст.93 КК України (яка передбачала смертну кару або довічне позбавлення волі), і була застосована у 1996 році, вже не могла бути застосована станом на 30.06.2000 р і це відповідає змісту ст.58 Конституції України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 на підтримку поданої апеляційної скарги стороною захисту, прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти доводів апеляційної скарги захисника, перевіривши та проаналізувавши доводи апеляційної скарги і співставивши їх із наявними матеріалами провадження, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги.

Згідно із ст.460 КПК України учасники судового провадження мають право подати заяву про перегляд за нововиявленими обставинами судового рішення суду будь-якої інстанції, яке набрало законної сили.

За вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і умотивованим.

Дані вимоги закону судом першої інстанції дотримані, а доводи захисника засудженого щодо незаконності оскарженої ухвали через невідповідність висновків суду фактичним обставинам є безпідставними та необґрунтованими.

Перелік підстав для здійснення кримінального провадження за нововиявленими або виключними обставинами визначений у ст.459 КПК України, він є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Системне тлумачення положень ст.459, п.п.4,5 ст.462,91 КПК України вказує на те, що перегляд судових рішень, які набрали законної сили, за нововиявленими обставинами є екстраординарною процедурою перегляду судових рішень, що має місце у виняткових випадках, коли після завершення розгляду кримінальної справи в звичайному порядку (в судах першої, апеляційної і касаційної інстанцій) виявлені обставини, які мають такі ознаки:

1) вони об`єктивно існували на момент ухвалення відповідних судових рішень, але не були відомі та не могли бути відомі суду та особі, яка звертається із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами, під час судового провадження, і стали відомі вже після ухвалення відповідного судового рішення;

2) вони знаходяться в органічному зв`язку з елементами предмета доказування в кримінальному провадженні, тобто вони можуть мати значення для оцінки або безпосередньо обставин, які підлягають доказуванню, або доказів, покладених в основу судового рішення;

3) вони мають істотне значення, оскільки самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.

Суд першої інстанції об`єктивно встановив, що зі змісту заяви засудженого, в ній не міститься обґрунтування з посиланням на обставини, що підтверджують наявність нововиявлених, вичерпний перелік яких зазначено у ч. 2 ст. 459 КПК України.

Так, зокрема, суд встановив, що ОСОБА_8 був засуджений вироком Запорізького обласного суду від 04.11.1996 року за п.»в» ст.93, 190-1, ч.2 ст.196-1, ч.3 ст.222,42 КК України 1960 року до покарання у вигляді смертної кари- розстрілу.

Ухвалою судової колегії по кримінальним справам Верховного Суду України від 19.08.1997 року зазначений вище вирок був залишений без змін.

Ухвалою Запорізького обласного суду від 30.06.2000 року вирок щодо ОСОБА_8 від 04.11.1996 року був змінений та призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Кримінальний кодекс України в редакції 1960 року містив положення про смертну кару як виняткову міру покарання, у тому числі й за умисні вбивства, вчинені за обтяжуючих обставин (зокрема, ст. 93 КК).

Конституційний Суд України у Рішенні № 11-рп/99 від 29 грудня 1999 року визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення Кодексу в редакції 1960 року, які передбачали смертну кару як вид покарання.

Відповідно до Закону України від 22 лютого 2000 року № 1483 «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» (далі по тексту - Закон № 1483) смертну кару було замінено на довічне позбавлення волі.

Верховна Рада України шляхом прийняття Закону № 1483 привела Кодекс 1960 року у відповідність із вказаним Рішенням Конституційного Суду України. У цьому Законі комплексно вирішені питання, що стосувалися заміни смертної кари як виду кримінального покарання таким видом покарання, як довічне позбавлення волі.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 вважає, що після Рішення від 29 грудня 1999 року Кодекс 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів.

Конституційний Суд України виходить з того, що в частині четвертій статті 5 Кодексу 2001 року йдеться про можливість його зміни тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність. Такі ж висновки містяться в п. 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України № 6-рп/2000 від 19.04.2000.

Отже, станом на 30.06.2000 року суд, замінюючи засудженому ОСОБА_8 кримінальне покарання у вигляді смертної кари на довічне позбавлення волі, та застосовуючи вищезгадані вимоги діючих на цей момент законів, не мав підстав ані для зміни обсягу правової кваліфікації ( зокрема, для виключення ст.93 КК України 1960 року), ані для обрання іншого за видом та розміром покарання у зв`язку із цим.

Колегія суддів також при вирішенні даного питання враховує правові позиції, викладені в рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Желтяков проти України», який вимагає щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їх рішення не ставилось під сумнів. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного й обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру.

Отже, суд першої інстанції при розгляді заяви про перегляд вироку за нововиявленими обставинами дотримався справедливого балансу між можливістю перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами і принципом юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу «res judicata» принципу остаточності рішення суду, згідно з яким жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного й обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення.

Зазначене повністю відповідає висновку, наведеному в постанові Верховного суду від 23 січня 2020 року у справі № 315/793/16-к, провадження № 51-3062км19, де зазначено, що процедура перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами за своєю правовою природою не є повторним розглядом справи по суті, повторною апеляцією чи касацією, вона не передбачає нового встановлення фактичних обставин кримінального провадження та усунення суперечностей у доказах. У цьому випадку суд лише перевіряє наявність передбачених ч. 2 ст. 459 КПК України обставин, на які учасники судового провадження посилаються як на нововиявлені, та надає оцінку тому, чи могли вказані обставини, що не були відомі суду на час розгляду справи, вплинути на правильність рішення суду, яке належить переглянути.

Отже, суд першої інстанції дійшов цілком об`єктивного і законного висновку про відсутність підстав для перегляду вироку та ухвали Запорізького обласного суду щодо ОСОБА_8 за нововиявленими обставинами та належним чином мотивував таке своє рішення.

Враховуючи викладене, порушень вимог кримінального процесуального закону, які б давали підстави для скасування судового рішення не вбачається, колегія суддів вважає, що ухвала суду є законною, вмотивованою і обґрунтованою, а тому апеляційну скаргу захисника засудженого слід залишити без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.405,407,419 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

Ухвалу Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 18 жовтня 2022 року за заявою захисника ОСОБА_7 про перегляд вироку Запорізького обласного суду від 04.11.1996 року та ухвали Запорізького обласного суду від 30.06.2000 року щодо засудженого ОСОБА_8 за нововиявленими обставинами по кримінальній справі № 2-136/96 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але, може бути оскаржена учасниками кримінального провадження у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а для ОСОБА_8 у той же строк та спосіб, починаючи з вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4