Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 311/3300/21
Провадження №: 1-і/332/61/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2023 р. м. Запоріжжя

Заводський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

при секретарі - ОСОБА_2 ,

за участю: прокурора - ОСОБА_3 , захисника - ОСОБА_4 , обвинуваченого - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання прокурора Василівської окружної прокуратури Запорізької області про продовження строку запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відносно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м.Єреван, Вірменія, громадянина України, не одруженого, маючого середню освіту, фізичної особи-підприємця, маючого на утриманні малолітню дитину: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

28 травня 2020 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч.1 ст. 309 КК України до 850 грн. Штрафу. 30 липня 2020 року знятий з обліку Василівського РВ філії ГУ «Центр пробації» у Запорізькій області у зв`язку з оплатою штрафу,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження строку запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відносно ОСОБА_5 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України, у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000352 від 06 серпня 2021.

В обґрунтування своїх вимог прокурор зазначив, що в провадженні Василівського районного суду Запорізької області перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000352 від 06 серпня 2021року відносно ОСОБА_5 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України.

Ухвалою суду від 09.03.2023р. відносно ОСОБА_5 продовжено на 60 днів строк домашнього арешту, а саме до 07.05.2023 року.

На даний час ризики, які слугували підставою обрання вказаного запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_5 , не зникли.

У зв`язку з цим, прокурор просить продовжити строк домашнього арешту обвинуваченому ОСОБА_5 строком на 60 днів.

Прокурор в судовому засіданні клопотання підтримав та просив його задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_5 заперечував проти задоволення клопотання та просив застосувати до нього особисте зобов`язання, оскільки він і так не може виходити з дому через комендантську годину, ризики для арешту прокурором не доведені.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні клопотання прокурора, вважає його необґрунтованим. Просив обрати інший запобіжний захід не пов`язаний із обмеженням волі, а саме особисте зобов`язання.

Суд, заслухавши думку прокурора, пояснення обвинуваченого та його захисника, дослідивши матеріали клопотання, приходить до наступного висновку.

На підставі розпорядження Верховного Суду України № 49/0/9-22 від 14.09.2022 року територіальну підсудність судових справ Василівського районного суду Запорізької області змінено на Заводський районний суд м.Запоріжжя.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію та практику Суду як джерело права.

При розв`язанні клопотань прокурора та захисника, судом окрім норм КПК України, враховується практика Європейського суду з прав людини, зокрема, позиція викладена п.80 рішення у справі "Марченко проти України" згідно якої, при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Суд враховує вимоги ч. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція Європейського Суду з прав людини, викладена у справі «Слоев проти України»), а саме, що після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою обвинуваченого.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Луценко проти України» від 3 липня 2012 року зазначив, що однією з вимог пункту 3 статті 5 Конвенції є те, що судовий контроль за триманням під вартою має бути автоматичним. Пункт 4 статті 5 Конвенції передбачає право осіб, яких затримано або взято під варту, на перегляд процесуальних і матеріально-правових умов, які з точки зору Конвенції є суттєвими для забезпечення «законності» позбавлення їх свободи. Це означає, що компетентний суд має перевірити не лише дотримання процесуальних вимог національного законодавства, а й обґрунтованість підозри, на підставі якої здійснено затримання, та легітимність мети, з якою особу затримано та потім узято під варту (пункт 95).

При цьому, відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, сама лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, хоча і є визначеним елементом при оцінці ризику ухилення від органу досудового розслідування та/або суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.

Європейський суд з прав людини вказує, що небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від суворості можливого покарання; її треба визначати з врахуванням низки інших релевативних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою («W v.Switzerland», Заява № 14379/88, 26 січня 1993 року).

Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Beccievv.Moldova» (Бекчиєв проти Молдови), пункт 58).

Ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою («Neumeisterv.Austria» (Коймайетер проти Австрії), пункт 10).

Стосовно загрози втечі, практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний чи обвинувачений можна законно розглядати, як таку, що може спонукати до втечі, однак можливість жорстокого засудження є недостатньою для виправдання тримання під вартою. При цьому загроза втечі не випливає з простої можливості для обвинуваченого перетнути кордон держави. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно доказувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейні зв`язки, будь-яких зав`язків з іншою країною, або наявність зав`язків в іншому місці.

Відповідно до правової позиції Європейського суду відсутність в особи роботи та сім`ї не є доказом того, що вона може схилитися до вчинення нових злочинів. Так само як і сама по собі відсутність постійного місця роботи не є доказом того, що особа зникне («Пшевечерський проти Росії» від 24 травня 2003 року).

Суд вважає, що стороною обвинувачення не надано фактичних даних та доказів про те, що на даний час існують ризики, які раніше були взяті до уваги слідчим суддею, при обранні запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, оскільки ризики, мають бути реальними та їх існування має бути оцінено з урахуванням конкретних обставин.

Таким чином, ризики зазначені прокурором при продовженні обвинуваченому вказаного запобіжного заходу суд вважає необґрунтованими.

Згідно матеріалів справи обвинувачений перебував під вартою з 18.05.2021р. з моменту затримання до 11.01.2023р., та з 11.03.2023р. по теперішній час під домашнім арештом.

За такої обставини суд дійшов висновку, що перебування обвинуваченого під домашнім арештом в такий термін перестало бути розумним, ризики прокурором не доведені, а отже у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту слід відмовити.

Разом з тим, запобігти встановленим ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого можливо шляхом застосування до останнього запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання із покладенням обов`язків ,визначених ч. 5 ст. 195 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 176-178, 199, 131-132, 369-372 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відносно ОСОБА_5 - відмовити.

Змінити обраний ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту на запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Покласти на ОСОБА_5 такі обов`язки:

- з`являтися на першу вимогу до суду, прокурора;

- повідомляти суд, прокурора про зміну свого місця проживання;

- не відлучатися з місця перебування без дозволу суду, прокурора;

- утримуватися від спілкування зі свідками та іншими особами з приводу обставин вчинення інкримінованого злочину;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Строк дії ухвали про застосування запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання встановити до 02 липня 2023 року.

В порядку ст. 179 КПК України обвинуваченому ОСОБА_5 роз`яснюється, що у разі невиконання покладених на нього обов`язків, до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжних захід і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру мінімальної заробітної плати до 2 розмірів мінімальної заробітної плати.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1