УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2023 року

м. Київ

справа № 523/17624/17

провадження № 51-3625ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засуджених

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси

від 04 березня 2020 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 14 березня 2023 року у кримінальному провадженні № 0005787 щодо

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя

АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК,

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця та жителя

АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 04 березня 2020 року

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 визнано винуватими і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, та призначено кожному

з них покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі статей 75, 104 КК ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання

з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки.

Вирішено питання щодо долі речового доказу у кримінальному провадженні.

За вироком суду неповнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 визнано винуватими

у тому, що вони 10 листопада 2017 року приблизно о 21:15 за попередньою змовою

між собою, перебуваючи біля будинку АДРЕСА_3 , діючи з корисливих мотивів, маючи умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, підійшли до ОСОБА_8 , в процесі спілкування з якою попросили її мобільний телефон марки «iphone» вартістю 13 500 грн, пояснивши при цьому, що їм потрібно зателефонувати, на що потерпіла, бажаючи допомогти обвинуваченим, набрала номер телефону, який сказав ОСОБА_5 , після чого передала свій телефон ОСОБА_6 . В подальшому ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , отримавши мобільний телефон, з місця скоєння злочину зникли, а саме спільно та обумовлено побігли в різні сторони, на крики потерпілої ОСОБА_8 про повернення телефону не відреагували, але через деякий час були затримані працівниками правоохоронних органів.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 14 березня 2023 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишив

без задоволення, а вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 04 березня

2020 року щодо них - без змін.

Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , вказуючи на оскарження вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , посилається на допущені, на його думку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження і порушує питання про скасування оскарженої ухвали та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Вважає, що дії його підзахисних за ч. 2

ст. 186 КК кваліфіковані неправильно. Зазначає, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 інкримінованого їм грабежу за попередньою змовою щодо потерпілої ОСОБА_8

не вчиняли, потерпіла сама добровільно передала телефон ОСОБА_6 , однак наміру привласнювати його останній не мав, а лише хотів пожартувати над потерпілою. Захисник стверджує, що з урахуванням правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 05 квітня 2018 року у справі № 658/1658/16-к дії ОСОБА_7 підпадають під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК, однак з огляду на те, що на момент вчинення правопорушення йому було

15 років, він не є суб`єктом складу вказаного злочину. Разом із тим наголошує, що дії ОСОБА_6 можуть розцінюватись лише як закінчений замах на заволодіння майном ОСОБА_8 , оскільки він не мав реальної можливості користуватись телефоном потерпілої через те, що був затриманий працівниками правоохоронних органів після того, як відбіг від потерпілої. Крім того, за твердженням захисника, ОСОБА_5 не вчиняв жодних дій по заволодінню мобільним телефоном потерпілої. Також захисник зазначає

про помилковість висновку суду про наявність попередньої змови між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на вчинення інкримінованого їм кримінального правопорушення. Вказує на те, що його підзахисні виросли у повноцінних сім`ях, які забезпечують їх усім необхідним, а тому передумов вчиняти корисливий злочин вони не мали. Крім того, вважає недопустимим доказом копію нотаріально завірених пояснень потерпілої, долучених прокурором в суді апеляційної інстанції.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо

з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За змістом статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати і визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Зазначені обставини були досліджені судами першої та апеляційної інстанцій і

не підлягають перегляду в касаційному порядку відповідно до вимог зазначених статей, а отже під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Як убачається із копії оскарженого вироку, суд першої інстанції, мотивуючи висновок

про винуватість ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, послався на докази, що зібрані

у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК.

Зокрема, суд ретельно проаналізував та дослідив показання обвинувачених

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_8 , а також обґрунтовано послався на дані, що містяться у: повідомленні від 10 листопада 2017 року про затримання злочинця о 22:00 на розі вулиць Заболотного та Дніпропетровська дорога, протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 10 листопада 2017 року, протоколі огляду місця події від 10 листопада 2017 року, протоколі огляду речових доказів та постанові про визнання та долучення речових доказів від 11 листопада 2017 року, розписці ОСОБА_8 про отримання від органів досудового розслідування раніше відкрито викраденого у неї мобільного телефону, протоколі пред`явлення особи

для впізнання за фотознімками від 11 листопада 2017 року, яким надана належна правова оцінка в їх сукупності.

При цьому суд критично поставився та не прийняв до уваги показання свідків

ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , оскільки останні є родичами (матерями) обвинувачених та зацікавлені в позитивному розгляді кримінальної справи, про що зазначив

в ухваленому вироку.

Крім того, як убачається з оскарженого вироку, показання обвинувачених та їх твердження про те, що вони не скоювали грабіж, а також показання ОСОБА_6

про те, що він вирішив пожартувати з потерпілою і тому побіг з належним їй телефоном, при чому ОСОБА_5 не був обізнаний про його дії, суд обґрунтовано розцінив як лінію захисту обвинувачених з метою уникнення кримінальної відповідальності, вказавши,

що вони спростовуються вищевказаними дослідженими в судовому засіданні доказами, зокрема, показаннями потерпілої, яка зазначила, що після викрадення її мобільного телефону вона почала бігти за ОСОБА_6 , у якого був її телефон, при цьому кричала йому зупинитись, а також що при зустрічі потерпілої з матерями обвинувачених та самими обвинуваченими, на питання потерпілої ОСОБА_8 , чому останні скоїли злочин, вони пояснили, що хотіли грошей.

Згідно з положеннями ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності,

а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2

ст. 186 КК.

Відповідно до ст. 374 КПКу мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Вирок суду відповідає вимогам ст. 374 КПК, є законним та вмотивованим, про що також ствердив суд апеляційної інстанції, переглянувши вказане судове рішення

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_4 , доводи яких є аналогічними доводам у його касаційній скарзі.

Погоджуючись із висновками місцевого суду, суд апеляційної інстанції в ухвалі зазначив, що винуватість ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю зібраних у кримінальному провадженні та досліджених у судовому засіданні доказів, які суд оцінив у сукупності з іншими доказами і на підставі яких прийняв законне та обґрунтоване рішення.

Доводи захисника про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення кримінального процесуального закону є безпідставними.

Виходячи з положень ст. 186 КК, грабіж - це відкрите викрадення чужого майна.

При цьому викрадення вважається відкритим, якщо воно вчиняється у присутності власника майна або особи, у віданні чи під охороною якої перебуває майно, і винний усвідомлює, що ці особи розуміють сутність його злочинних дій. Грабіж вважається закінченим злочином з моменту заволодіння майном і таким моментом визнається поява у злочинця реальної початкової можливості розпоряджатися вилученим майном.

З об`єктивної сторони грабіж характеризується відкритим способом викрадення чужого майна, що здійснюється у присутності інших осіб, які розуміють протиправний характер дій винного, а він, у свою чергу, усвідомлює цю обставину.

Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 186 КК, характеризується наявністю

у винної особи прямого умислу на протиправне заволодіння чужим майном і корисливим мотивом. Змістом умислу грабіжника охоплюється усвідомлення того факту,

що вчинювані ним дії здійснюються в умовах очевидності - вони мають відкритий для потерпілого або інших осіб характер. При цьому винний ігнорує цю обставину.

Шахрайство - це заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою (ст. 190 КК). Обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) чи зловживання довірою (недобросовісне використання довіри потерпілого) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього. Обов`язковою ознакою шахрайства є добровільна передача потерпілим майна чи права на нього.

Якщо обман або зловживання довірою були лише способом отримання доступу до майна, а саме вилучення майна відбувалося відкрито, то склад шахрайства відсутній, і такі дії необхідно кваліфікувати як грабіж.

Як убачається з оскаржених судових рішень, неповнолітні ОСОБА_5 та

ОСОБА_6 , побачивши ОСОБА_8 , під час спілкування з нею попросили її мобільний телефон під приводом зателефонувати матері. Потерпіла ОСОБА_8 , бажаючи допомогти неповнолітнім, набрала номер телефону, який вказав ОСОБА_5 , після чого свій телефон передала ОСОБА_6 для спілкування останнього з матір`ю. В подальшому, отримавши мобільний телефон, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 побігли в різні сторони. Потерпіла бігла за ОСОБА_6 , в руках якого був її телефон, намагаючись зупинити протиправні дії, та кричала з вимогою повернути її телефон. Однак обвинувачені на її крики не реагували та продовжували втікати. Лише через певний час ОСОБА_6 наздогнали та затримали працівники Національної гвардії.

Вказані обставини безумовно вказують на те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 після того, як їх обман під приводом здійснення телефонного дзвінка матері було викрито, продовжили здійснювати дії, спрямовані на заволодіння чужим майном, і ці дії полягали саме у відкритому викраденні чужого майна, факт якого усвідомлювали як вони самі, так і потерпіла.

Обман неповнолітніми потерпілої ОСОБА_8 , а саме прохання надання мобільного телефону з метою зателефонувати матері, фактично був лише допоміжним етапом

для заволодіння мобільним телефоном і використовувався ОСОБА_5 та ОСОБА_6 для досягнення іншої мети, а саме полегшення доступу до вказаного телефону, та безпосередньо не обумовлював перехід телефону до них, а тому не може визнаватися способом вчинення шахрайства.

Таким чином закон України про кримінальну відповідальність застосовано вірно, про що обґрунтовано ствердив і суд апеляційної інстанції, переглянувши вказаний вирок

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_4 , доводи якої аналогічні доводам у його касаційній скарзі.

Так, апеляційний суд, стверджуючи про правильність рішення суду першої інстанції щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , зазначив, що ключовою обставиною в цій справі є те, що у цьому випадку заволодіння мобільним телефоном потерпілої відбувається головним чином не в результаті застосування обману (зловживання довірою), а внаслідок саме відкритого викрадення майна, адже на вимогу потерпілої повернути телефон, обвинувачені, отримавши телефон, відкрито його викрали та втекли, і саме ці дії свідчать про закінчений склад злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК.

Крім того, колегія суддів наголосила, що саме як грабіж, а не як шахрайство, повинні розцінюватись випадки, коли обвинувачені просять у потерпілої мобільний телефон

для короткочасного користування, а потім втікають з ним. Також колегія суддів звертала увагу на відсутність у цьому випадку притаманних складу злочину «шахрайство»:

1) передачі обвинуваченим правомочності на розпорядження річчю, належної потерпілій; 2) впевненості останньої у вигідності чи обов`язковості передачі майна. При цьому суд зазначив, що у випадках коли обман (зловживання довірою) використовується обвинуваченими для полегшення доступу до чужого майна, в ході вилучення якого його дії викриваються власником, але продовжуються, вчинене має кваліфікуватись не як шахрайство, а як грабіж.

Також суд вказав на те, що якщо обман або зловживання довірою були лише способом отримання доступу до майна, а саме вилучення майна відбулося таємно чи відкрито,

то склад шахрайства відсутній. Такі дії слід кваліфікувати відповідно як крадіжку, грабіж або розбій.

Слід зазначити, що посилання сторони захисту на практику Верховного Суду у інших кримінальних провадженнях щодо перекваліфікації дії обвинувачених зі ст. 186 КК

на ст. 190 КК є безпідставними, оскільки обставини кримінальних правопорушень у цих справах не є тотожними з обставинами у цьому кримінальному провадженні.

Крім того, апеляційний суд визнав неспроможними твердження сторони захисту

про відсутність співучасті та кваліфікуючої ознаки вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб з посиланням на те, що домовленостей між обвинуваченими не було.

Відповідно до ст. 26 КК співучастю у кримінальному правопорушенні є умисна спільна участь декількох суб`єктів кримінального правопорушення у вчиненні умисного кримінального правопорушення.

Злочин визначається вчиненим за попередньою змовою групою осіб у разі його вчинення декількома (двома і більше) суб`єктами цього злочину, які заздалегідь домовилися

про його спільне вчинення. Учасники вчинення злочину групою осіб діють узгоджено,

зі спільним умислом, і кожен із них безпосередньо виконує діяння, що повністю чи частково утворює об`єктивну сторону складу злочину. При цьому можливий розподіл функцій, за якого кожен співучасник виконує певну роль у вчинені злочину.

Як убачається зі змісту оскарженої ухвали, апеляційний суд, обґрунтовуючи прийняте рішення, крім іншого, послався на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 10 листопада 2022 року (справа №639/552/19) та від 14 травня 2020 року (справа № 405/2648/18, провадження № 51-4763км19).

Так, співучасть у вчиненні злочину передбачає: об`єднання окремих зусиль кожного співучасника у взаємообумовлену спільну діяльність усіх співучасників; те,

що вчинюваний співучасниками злочин є єдиний для всіх; спрямування зусиль кожного співучасника на досягнення загального результату злочину; причинний зв`язок

між діяннями всіх учасників і загальним злочинним результатом. Спільна участь

у вчиненні злочину може проявитися як у дії, так і в бездіяльності. Головною рисою спільної дії (бездіяльності) співучасників є те, що дії (бездіяльність) кожного з них є складовою частиною загальної діяльності з вчинення злочину. Вони діють разом, роблячи свій внесок у вчинення злочину. Дії (бездіяльність) кожного із учасників за конкретних обставин є необхідною умовою для вчинення злочинних дій (бездіяльності) іншим співучасником та настання спільного злочинного результату.

Крім того, про наявність попередньої змови групи осіб на вчинення злочину вказує узгодження співучасниками предмета злочину, місця, часу, способу вчинення та змісту функцій, які будуть здійснювати співучасники. Попередня змова може мати місце не лише в усній або письмовій формах, а й за допомогою конклюдентних дій, зокрема, безпосередньо через поведінку співучасників, яка свідчить про їх намір вчинити злочин.

За встановлених судом першої інстанції та перевірених апеляційних судом фактичних обставин ОСОБА_5 та ОСОБА_6 разом звернулися до останньої ніби

з проханням зателефонувати матері, ОСОБА_5 диктував номер телефону,

а ОСОБА_6 ніби мав розмовляти з матір`ю по телефону, наданим потерпілою. Після отримання в руки ОСОБА_6 телефону потерпілої, обвинувачені розбіглись в різні сторони, протиправні дії яких потерпіла намагалась зупинити, наздогнати їх та кричала повернути викрадене.

Таким чином, з огляду на наведене ОСОБА_5 та ОСОБА_6 діяли спільно

з метою спричинення єдиного злочинного результату, а саме відкритого викрадення телефону потерпілої. Дії обвинувачених підтверджують їх узгодженість щодо предмета злочину, тобто мобільного телефону потерпілої, місця, часу та способу вчинення злочину, що підтверджує наявність кваліфікуючої ознаки попередньої змови групи осіб

на вчинення злочину, а тому, як вірно зазначив суд, доводи сторони захисту

про відсутність співучасті та кваліфікуючої ознаки вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб є необґрунтованими.

Перевірив апеляційний суд і твердження сторони захисту про відсутність умислу та корисливого мотиву у обвинувачених, зокрема ОСОБА_6 , на заволодіння майном потерпілої, та обґрунтовано визнав їх неспроможними і такими, що спростовуються доказами у кримінальному провадженні.

Зокрема суд послався на пояснення потерпілої ОСОБА_8 , яка зазначила, що через кілька днів після події злочину на прохання матерів обвинувачених вона з ними зустрілася, матері просили забрати заяву з поліції та пропонували їй гроші. На її питання до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про причину скоєння їхнього злочину щодо її майна, останні відповіли, що їм потрібні були гроші.

Будь-яких даних, які б свідчили про те, що потерпіла могла обмовити обвинувачених

у вчиненні злочину через її зацікавленість, як зазначив суд, в матеріалах провадження немає.

При цьому посилання сторони захисту на те, що потерпіла при зустрічі з обвинуваченими та їх матерями вимагала від них кошти, постійно змінюючи суму вимоги, колегія суддів визнала не доведеними. Крім того, потерпіла ОСОБА_8 в нотаріально завірених поясненнях, надісланих апеляційному суду, заперечила вказану обставину, зазначивши, що розмову вона записувала на диктофон, та вимагання нею грошей у матерів обвинувачених не було.

Як слушно зазначив апеляційний суд, вказуючи на безпідставність твердження сторони захисту про відсутність умислу з посиланням на те, що обвинувачені виховуються

в повноцінних сім`ях, забезпечені всім необхідним, мають позитивні характеристики,

а тому не мали необхідності вчиняти злочин, вказані обставини жодним чином

не спростовують можливості вчинення обвинуваченими злочину.

Таким чином, з урахуванням наведеного дії ОСОБА_5 та ОСОБА_6 суд правильно кваліфікував за ч. 2 ст. 186 КК, про що обґрунтовано ствердив і суд апеляційної інстанції.

Що стосується твердження захисника про недопустимість копії нотаріально завірених пояснень потерпілої, долучених прокурором в суді апеляційної інстанції, як доказу, то слід зазначити таке.

Апеляційний суд в постановленій ухвалі зазначив, що потерпіла, будучи повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, однак надіслала нотаріально завірену заяву з її поясненнями щодо обставин скоєного щодо неї кримінального правопорушення, вказавши про неможливість з`явитися до апеляційного суду. Крім того, потерпіла просила апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення, а вирок суду без змін.

При цьому апеляційний суд, дослідивши вищевказані заяву та пояснення потерпілої,

в ухвалі зазначив, що подані пояснення за змістом є аналогічними поясненням потерпілої, наданими нею суду першої інстанції.

Суд не вбачає порушень процесуального закону, на які вказує захисник в касаційній скарзі, допущених судом апеляційної інстанції під час прийняття нотаріально завірених заяви та пояснень потерпілої, і вважає доводи захисника з цього приводу безпідставними.

Постановлена у кримінальному провадженні ухвала є належно вмотивованою та обґрунтованою, її зміст відповідає вимогам ст. 419 КПК, у ній наведено мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався під час її постановлення.

З огляду на наведене Суд підстави для скасування оскарженої ухвали внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотного порушення кримінального процесуального закону відсутні.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень, Судом не встановлено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданої копії судового рішення убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 04 березня

2020 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 14 березня 2023 року щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_7 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3