Дата документу 01.06.2023
Справа № 334/1325/23
Провадження № 1-кп/334/418/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2023 року Ленінський районний суд міста Запоріжжя у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Запоріжжі кримінальне провадження № 1-кп/334/418/23, внесене 01.02.2023 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000075, за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, який має середню спеціальну освіту, не працює, у шлюбі не перебуває, на утриманні дітей не має, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального проступку, передбаченого частиною першою статті 125 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_4 , потерпілого ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_3 ,

встановив:

01.02.2023 приблизно о 10.25 годині ОСОБА_3 , знаходячись біля будинку № 1А по вул. Верхній у м. Запоріжжя на ґрунті раптово виниклого словесного конфлікту з потерпілим ОСОБА_5 , маючи прямий умисел на спричинення тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, наніс не менше двох ударів кулаком правої руки по обличчю, внаслідок чого спричинив потерпілому ОСОБА_5 тілесне ушкодження у вигляді синців та саден обличчя, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Умисні дії ОСОБА_3 суд кваліфікує за частиною першою статті 125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження.

Відповідно до вимог частини першої статті 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, який висунете обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Під час допиту обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального проступку визнав частково, цивільний позов не визнав. Пояснив, що 01.02.2023 приблизно о 10.00 годині він взяв замовлення на доставку пасажира від вул. Верхньої біля хлібозаводу до вул. Чарівної, оскільки підробляє таксистом. Коли під`їхав до хлібозаводу випадково зачепив автомобілем ліву ногу потерпілого, оскільки в цей день йшов мокрий сніг. Потерпілий одразу вдарив руками по капоту його автомобіля та пішов далі. Він вийшов з автомобіля, окликнув потерпілого, той зупинився. На його питання: «Навіщо ти вдарив автомобіль», потерпілий відповів: «Ти що не бачиш я йду». Далі потерпілий підійшов до нього майже впритул і він його відштовхнув. Після цього потерпілий наніс йому приблизно два удари руками в область голови, на що він відповів аналогічним чином, після чого потерпілий впав на землю. Потім потерпілий підвівся. Він відійшов до автомобіля та побачив на ньому пошкодження. Потерпілий став наближатись до автомобіля. Між ними знов виникла бійка, під час якої вони наносили удари один одному, їх кількість не пам`ятає. Потерпілий знову впав і він наніс потерпілому приблизно два удари ногами по тулубу. В цей час він був як в тумані, перебував у невизначеному стані. Далі бійка припинилась. Потерпілий лежав біля проїзної частини і він відтягнув його за куртку від проїзної частини. Далі потерпілий підвівся та поліз до кишені. Він вирішив, що за ножем. Він перелякався, сів до автомобіля разом з пасажиром та поїхав. У нього був відсутній умисел на спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, оскільки той першим напав на нього, а він лише захищався. Під час судових дебатів обвинувачений кваліфікував свої дії як перевищення меж необхідної оборони в стані афекту.

Не дивлячись на часткове визнання обвинуваченим ОСОБА_3 своєї вини у вчиненні кримінального проступку за вищевикладених обставин, вона повністю підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами.

Показаннями потерпілого ОСОБА_5 , відповідно до яких 01.02.2023 приблизно о 10.00 годині він проходив біля прохідної хлібозаводу по вул. Верхній, коли на нього наїхав автомобіль бампером у ліву ногу. Від удару він приліг на капот автомобіля, після чого піднявся та продовжив рух. Його окликнув обвинувачений, через що він зупинився. Той висловив йому претензію через те, що він вдарив його автомобіль, на що він відповів, що тому треба було дивитись куди він їде. Приблизно через дві секунди після відповіді обвинувачений ударив його два рази в обличчя, після чого він впав на землю. Далі обвинувачений наніс йому ще декілька ударів ногами по ребрам, спині, голові та рукам, через що він не міг підвестись. Після того, як йому вдалось підвестись, обвинувачений наніс йому ще декілька ударів по голові. Він знову впав, а обвинувачений продовжував його бити ногами. Потім до них підійшов невідомий йому чоловік та обвинувачений відійшов від нього. Він підвівся. Далі обвинувачений сів в автомобіль та поїхав. Він одразу викликав поліцію. Він отримав наступні тілесні ушкодження садна на обличчі, також у нього боліла голова. Наступного дня виявив синці на обличчі та тулубі. Від наїзду автомобіля тілесні ушкодження не отримав. Позов підтримав в повному обсязі.

Витягом з ЄРДР про кримінальне провадження № 0000075 від 01.02.2023, протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення та іншу подію від 01.02.2023, відповідно до яких потерпілий ОСОБА_5 01.02.2023 повідомив про вчинення щодо нього даного кримінального правопорушення.

Висновком експерта № 174п від 16.02.2023, згідно з яким під час огляду 02.02.2023 ОСОБА_5 виявлені синець та садна обличчя. Ушкодження утворилися від дії тупих предметів в термін, що не суперечить зазначеній даті травми освідованим. Ушкодження кваліфікуються як легкі тілесні згідно з пунктом 2.3.5 Правил судово медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України від 17 січня 1995 року № 6. За даними обстеження та медичної документації будь-яких травматичних змін в ділянці тулубу не виявлено. Під час огляду виявлені сліди не менш двох травматичних впливів в ділянку обличчя.

Протоколами про адміністративні правопорушення від 01.02.2023 серії ААД № 390190 та серії ААД № 390191, посвідченням водія серії НОМЕР_1 та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , які підтверджують, що саме обвинувачений ОСОБА_3 керував транспортним засобом CHEVROLET LACETTI, державний номерний знак НОМЕР_3 , 01.02.2023 о 10.25 годині біля буд. 1А по вул. Верхній у м. Запоріжжі.

Речовим доказом оптичним носієм інформації, на якому міститься відеозапис події, зафіксований у файлі «video_2023-02-01_18-35-04.mp4», отриманим у ТОВ «Запорізький хлібокомбінат № 1» на запит дізнавача та протоколом огляду предмету від 10.02.2023. Відповідно до відеозапису події о 10.25 годині автомобіль здійснив зіткнення з лівою ногою потерпілого, після чого той вдарив правою рукою по капоту автомобіля та пішов далі. З автомобіля вийшов обвинувачений, наблизився до потерпілого та відштовхнув його двома руками в груди. Далі потерпілий та обвинувачений майже одночасно нанесли один одному удари руками в область голови. Після чого, обвинувачений наніс ще два удари руками потерпілому по голові. Останній впав на землю. Далі, обвинувачений наніс ще два удари рукою та два удари ногою по голові потерпілому та один удар рукою по спині, при цьому тягав його за одяг. Потерпілий підвівся та намагався нанести удар рукою обвинуваченому по голові, але не влучив та впав, після чого обвинувачений наніс йому два удари рукою по спині. Далі потерпілий підвівся та вони стали штовхатись. Потім обвинувачений сів в автомобіль, до якого також сів інший чоловік, та поїхав.

На переконання суду, неможливість згадати окремі події пояснюють наявні неузгодженості у показаннях потерпілого ОСОБА_5 та відомостях, які містяться у відеозапису події, в тому числі щодо кількості ударів, нанесених потерпілому обвинуваченим, їх механізму, кількості тілесних ушкоджень, а також певним обставинам, які відбувались під час події.

Досліджені в судовому засіданні докази винуватості обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого частиною першою статті 125 КК України, є такими, що доповнюють одне одного, є належними, допустимими та достатніми, оскільки відповідно до статей84 - 86 КПК України прямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інші обставини, які мають значення для кримінального провадження, а також є такими, що отримані у порядку, встановленому Конституцією та КПК України.Вказані докази беззаперечно доводять, що саме обвинувачений ОСОБА_3 спричинив потерпілому ОСОБА_5 легкі тілесні ушкодження. Вказана обставина також визнається обвинуваченим ОСОБА_3 .

Проте, обвинувачений ОСОБА_3 наполягає на тому, що кримінальний проступок він вчинив у стані необхідної оборони, захищаючи себе від протиправних дій потерпілого ОСОБА_5 , які виражались у тому, що потерпілий першим завдав йому ударів в голову. Також зазначив що він перебував у стані афекту.

Доводи обвинуваченого про вчинення ним кримінального проступку у стані необхідної оборони суд вважає неспроможними, оскільки вони спростовуються фактичними обставинами справи та суперечать сукупності доказів, наведених вище, перевірених у ході судового слідства і розцінює їх як спробу уникнути відповідальності за вчинене.

Згідно з частиною першою статті 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Закріплене вказаною правовою нормою право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (частина третя статті 27 Конституції України).

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (частина третя статті 36 КК України).

Право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання.

Втім, стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема, спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.

Таким чином, для вирішення питання про відсутність чи наявність стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Оцінюючи обставини виникнення та розвитку конфлікту між обвинуваченим та потерпілим, суд дійшов до висновку про відсутність з боку потерпілого суспільно небезпечного посягання на обвинуваченого, оскільки відповідно до відеозапису події, показань потерпілого ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_3 саме дії останнього, які полягали в наїзді на потерпілого, стали підставою для конфлікту між потерпілим та обвинуваченим. При цьому, саме обвинувачений першим застосував до потерпілого фізичне насильство, відштовхнувши його під час розмови.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що у обвинуваченого ОСОБА_3 не було підстав вважати, що на нього вчинюється напад і він потребує захисту.

Також, вчинення кримінального правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного жорстоким поводженням, або таким, що принижує честь і гідність особи, а також за наявності системного характеру такого поводження з боку потерпілого (у тому числі у стані афекту), не впливає на кваліфікацію даного кримінального проступку і може бути враховане судом як обставина, яка пом`якшує покарання, що передбачена пунктом 7 частини першої статті 66 КК України.

Згідно з частиною п`ятою статті 9 КПК України кримінально процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року, «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_3 у спричиненні умисних легких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_5 повністю доведена «поза розумним сумнівом».

При призначенні покарання відповідно до статей 65 - 67 КК України суд враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, данні про особу винного, а також обставини, що впливають на покарання.

Обвинувачений ОСОБА_3 вчинив кримінальний проступок, раніше не судимий, на диспансерному обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання ОСОБА_3 , судом не встановлені.

Суд не визнає обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченому, вчинення ним кримінального проступку під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного жорстоким поводженням, або таким, що принижує честь і гідність особи, а також за наявності системного характеру такого поводження з боку потерпілого, оскільки з боку потерпілого було відсутнє жорстоке поводження з обвинуваченим або таке, що принижує його честь і гідність.

Враховуючи у сукупності тяжкість вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, його особу, ступінь його вини, суд вважає необхідним призначити йому покарання у межах санкції інкримінованої статті у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.

На переконання суду, призначення обвинуваченому такого покарання буде справедливим, співрозмірним і достатнім для його виправлення, кари та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим обвинуваченим, так і іншими особами, а також буде відповідати таким принципам Європейської конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

У кримінальному провадженні потерпілим ОСОБА_5 заявлений цивільний позов, в якому він просить стягнути з обвинуваченого ОСОБА_3 на його користь компенсацію майнової шкоди в сумі 1 000 гривень, завданої пошкодженням мобільного телефону та моральної шкоди в сумі 20 000 гривень.

Обвинувачений ОСОБА_3 цивільний позов потерпілого не визнав.

Згідно з частиною другою статті 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: (1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); (2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Стороною обвинувачення не доведена наявність збитків у виді пошкодження мобільного телефону потерпілого, оскільки докази того, що вказані збитки спричинені саме обвинуваченим, а також розміру вказаних збитків суду не надані. Потерпілий ОСОБА_5 своїм правом подачі відповідних доказів суду не скористався. Таким чином, у задоволенні позову в частині відшкодування майнової шкоди необхідно відмовити.

Статтею 23 ЦК закріплено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: (1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; (2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; (3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; (4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Пунктом третім постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Суд встановив, що неправомірні дії обвинуваченого спричинили потерпілому моральної шкоди, яка полягає у фізичному болі і стражданнях через отримання останнім тілесних ушкоджень, а також душевних стражданнях, яких потерпілий зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього. Через неправомірні дії обвинуваченого потерпілий зазнав таких негативних явищ як необхідність проходження курсу лікування та участь у розслідуванні кримінального провадження, під час яких він не мав можливості вести зручний для нього спосіб життя.Враховуючи ступінь вини обвинуваченого, виходячи із засад розумності, виваженості й справедливості, суд дійшов висновку, що позов в частині відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню, шляхом стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого компенсації моральної шкоди в сумі 5 000 гривень.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні. Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались.

Долю речових доказів необхідно вирішити відповідно до статті 100 КПК України.

Керуючись статтями 129, 368, 369, 373, 374, 382 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_3 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за частиною першою статті 125 КК України та призначити йому покаранняу виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

Цивільний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 задовольнити частково.Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 компенсацію моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, в сумі 5 000 (п`ять тисяч) гривень. В іншій частині позову відмовити.

Речовий доказ CD-R диск, на якому знаходиться відеозапис з назвою «video_2023-02-01_18-35-04.mp4», долучений до матеріалів кримінального провадження, - зберігати у матеріалах кримінального провадження.

Вирок, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Запоріжжя протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя: