Справа № 168/652/23
Провадження № 1-кп/168/57/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У КР А Ї Н И

04 серпня 2023 року смт. Стара Вижівка

Старовижівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

секретаря с/з - ОСОБА_2 ,

за участю: прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченого - ОСОБА_4 ,

потерпілої ОСОБА_5 та її представника- адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Стара Вижівка Волинської області обвинувальний акт у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000091 від 08 липня 2023 року відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Головне Любомльського району Волинської області, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, з вищою освітою, працюючого оглядачем гідротехнічних об`єктів Старовижівської експлуатаційної дільниці Регіонального офісу водних ресурсів у Волинській області, одруженого, раніше не судимого,що обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 125 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Обставини вчинення кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення.

07 липня 2023 року біля 20 год. 00 хв. обвинувачений ОСОБА_4 , перебував на узбіччі вул. Підрічна, в смт Стара Вижівка Ковельського району Волинської області, навпроти свого житлового будинку № 6. У ході сварки, яка виникла на ґрунті особистих неприязних відносин з потерпілою ОСОБА_5 , усвідомлюючи значення і суспільно-небезпечний характер власних дій, керуючись метою заподіяння тілесних ушкоджень, тримаючи в обох руках сільськогосподарські граблі, підійшов до останньої та робочою частиною граблів умисне наніс їй ними один удар по голові, один удар по кисті правої руки та один удар по нижній частині спини та правої сідниці, спричинивши тілесні ушкодження потерпілій.

Згідно висновку експерта Ковельського відділення Ковельського районного відділу Волинського обласного бюро судово-медичної експертизи № 89 від 25 липня 2023 року у потерпілої ОСОБА_5 виявлено тілесні ушкодження у вигляді: гематоми тім`яної ділянки волосистої частини голови справа, рани в ділянці великого пальця правої руки, обширної гематоми з раною та саднами поперекової ділянки спини з переходом на праву сідничну ділянку. За ступенем тяжкості вони відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Стаття закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Своїми умисними діями ОСОБА_4 вчинив кримінальний проступок, передбачений частиною 2 статті 125 КК України, а саме: спричинення умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

В даному кримінальному провадженні потерпілою ОСОБА_5 - цивільною позивачкою заявлений цивільний позов щодо відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 1525 грн. 50 коп. та моральної шкоди у розмірі 30 000 грн.

Відповідно до статті 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення ОСОБА_4 відповідно до обвинувального акту.

Досліджені під час судового розгляду докази винуватості.

Позиція обвинуваченого

Під час судового розгляду кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального проступку визнав повністю, вказавши, що потерпіла ОСОБА_5 спровокувала ситуацію, цивільний позов визнав частково, погодився надати суду свої пояснення.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 ствердив, що конфлікт із потерпілою триває між ними більше року із-за його курей. Бо вони інколи забігають на земельну ділянку комунальної власності, де потерпіла висаджує свої квіти. А 07 липня 2023 року, під вечір, ходив по своєму подвір`ї. В той час його дружина поїхала велосипедом нарвати гороху та зустріла потерпілу ОСОБА_5 . Між ними розпочалася голосна словесна перепалка. Бо його дружина озвучила думку людей про потерпілу ОСОБА_5 . Хоча останній рік він взагалі не розмовляє із ОСОБА_5 , але не міг стриматися та підбіг із пластмасовими відремонтованими граблями до потерпілої та штовхнув її у спину та вдарив. Бо у його напрямку полетів потерпілої совок для сміття. В той час свідків не було. Згодом на крик потерпілої збіглися люди. Вони викликали швидку медичну допомогу та поліцію. Обвинувачений ОСОБА_4 зауважив, що потерпілу хоча і забрали лікарню, але через декілька годин вона вже була вдома. А на наступний день потерпіла ОСОБА_5 пила каву на своєму подвір`ї цілковито здоровою. Вину визнає повністю, кається. Оскільки під час бійки між ним та потерпілою нікого із свідків, окрім його дружини ОСОБА_7 , не було, а інші люди збіглися вже потім, вважає, що не має потреби кликати у судове засідання свідків сторони обвинувачення. Про що не заперечили інші учасники судового засідання.

Позиція потерпілої

Потерпіла ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що конфлікт із обвинуваченим триває вже більше року із-за його курей. А 07 липня 2023 року дружина обвинуваченого ОСОБА_7 близько 20 год.00 хв. їхала велосипедом та зупинилася. Почали голосно розмовляти між собою. В той час обвинувачений ОСОБА_4 вибіг із пластмасовими граблями та наніс ними їй удари: один раз у голову, один раз прямо в руку, коли захищалася. Потім ударив граблями коли вона лежала. Почала кричати, зібралися люди. Вони викликали швидку медичну допомогу та поліцію, які швидко приїхали. Медична допомога завезла її у місто Ковель. Прийом її здійснював лікар невропатолог. Надали їй медичну допомогу. Того ж самого дня, 07 липня 2023 року, біля 24 год. 00 хв. вже приїхала додому, до місця свого проживання у смт Стару Вижівку. Ствердила, що у її руках під час бійки був совок для сміття, якого згодом вибив ОСОБА_4 . Потім ще лікувалася протягом семи днів. Під час конфлікту обвинувачений ОСОБА_4 пошкодив її плаття, яке вона купила близько двох років тому за 700 грн. Вважає, що його вартість на момент пошкодження дещо зменшилась та становить 500 грн. Окрім того, вона понесла витрати у зв`язку із розглядом кримінального провадження на придбання проїзних квитків на маршрутні транспортні засоби у сумі 503 грн. та понесла витрати для придбання ліків та за пошкоджений одяг. Чеки та проїзні квитки додала до своєї позовної заяви. А всього заподіяна їй матеріальна шкода становить 1525,50 грн. Ствердила, що зазнала психологічних (моральних) страждань, емоційно переживала, втратила сон,апетит. Заподіяну моральну шкоду оцінює в грошовій сумі, що становить 30000 (тридцять тисяч ) грн. Разом з тим показала суду, що після 07 липня 2023 року для підтвердження заподіяння моральної шкоди як по місцю проживання в смт. Стара Вижівка так і в інших населених пунктах до лікаря невропатолога на прийомі не була.

Оскільки під час бійки між нею та обвинуваченим спочатку нікого із свідків , окрім дружини обвинуваченого ОСОБА_4 - ОСОБА_7 , не було ,а інші люди збіглися вже потім, вважає, що не має потреби викликати у судове засідання свідків сторони обвинувачення. Про що не заперечили інші учасники судового засідання.

Докази, які дослідженні в судовому засіданні

З`ясувавши думку прокурора, потерпілої та її представника, які не заперечували проти застосування у справі положень частини 3 статті 349 КПК України, роз`яснивши додатково обвинуваченому сутність висунутого обвинувачення, правові наслідки застосування вказаної норми закону, з якими останній погодився, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, та застосував при розгляді даної справи положення частини 3 статті 349 КПК України. Судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, немає сумнівів у добровільності їх позиції. Тому суд, у відповідності до вимог частини 3 статті 349 КПК України, визнав можливим обмежитися лише допитом обвинуваченого і потерпілої та з`ясуванням даних про їх особу. При цьому судом обвинуваченому та іншим учасникам було роз`яснено, що в цьому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

На підставі вищезазначеного, оцінюючи обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000091 від 08 липня 2023 року,відомостей наданих сторонами у судовому засіданні, суд погоджується із кваліфікацією кримінального правопорушення органом досудового слідства та приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого частиною 2 статті 125 КК України, тобто спричинення умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`яє доведеною в повному обсязі.

Нормативно-правове обґрунтування.

Відповідно до статті 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод, законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно вимог статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог статті 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; та інші обставини.

Обов`язок доказування, обставин зазначених у статті 91 КПК України, покладається на прокурора.

При вирішенні питання про допустимість та належність досліджених доказів суд враховує, що Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за цим правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані ним докази (параграф 34 рішення у справі «Тейскера де Кастро проти Португалії» від 09.06.1998 року, параграф 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя (статті 5, 8 Конвенції) тощо.

Окрім цього, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у пункті 65 справи «Коробов проти України» (заява № 39598/03, остаточне рішення від 21.10.2011 р.) зазначив, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірланд проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), n. 161, Series А., заява № 25). Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

Статтею 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Згідно з частиною 3 статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на його користь.

Європейський Суд з прав людини наголошує, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. вищенаведене рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Аналізуючи вище перелічені докази в їх сукупності, провівши судовий розгляд в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акту, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому досліджені всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів, з точки зору достатності та взаємозв`язку, а також в сукупності з показаннями обвинуваченого, потерпілої, суд приходить до висновку, що вказані докази належні, оскільки вони підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню, допустимі, оскільки вони отримані в порядку встановленому КПК України, достовірні, оскільки фактичні дані отримані з цих доказів, не спростовані жодним іншим доказом, наданим сторонами кримінального провадження.

Ретельно дослідивши в повному обсязі й зіставивши зібрані у кримінальному провадженні докази, надавши їм правову оцінку з точки зору належності, допустимості і достовірності, суд прийшов до висновку, що вони в своїй сукупності та взаємозв`язку узгоджуються між собою та є допустимими і достатніми для ухвалення обвинувального вироку стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого частиною 2 статті 125 КК України.

Щодо призначення міри покарання.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні зазначив, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 доводиться матеріалами справи. Просив визнати обвинуваченого ОСОБА_4 винним та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 80 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян Запобіжний захід ОСОБА_4 не обирати. Долю речових доказів вирішити в порядку статті 100 КПК України. Щодо задоволення цивільного позовову поклався на думку суду. Витрати на залучення експертів відсутні.

Потерпіла ОСОБА_5 та її представник - адвокат ОСОБА_6 цивільний позов підтримали у повному обсязі. Потерпіла просила суд призначити обвинуваченому покарання у виді 1 року обмеження волі.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні цивільний позов визнав частково: матеріальну шкоду - визнав повністю, моральну шкоду - заперечив. Щодо призначення покарання поклався на думку суду.

Приймаючи до уваги вищевказане, суд вважає, що винність обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 125 КК України, повністю доведена зібраними у кримінальному провадженні доказами, які є об`єктивними, допустимим та належними, що узгоджуються між собою.

Дії обвинуваченого ОСОБА_4 містять склад злочину, передбаченого частиною 2 статті 125 КК України, та суд кваліфікує їх за ознаками: умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Під час вчинення кримінального правопорушення, за даним кримінальним провадженням, обвинувачений був осудний у розумінні статті 19 КК України.

При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових злочинів, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року „Про практику призначення судами кримінального покарання", за якими суд, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку має дотримуватись вимог кримінального закону й зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів.

Крім того, суд враховує положення статті 9 Конституції України, частини 2 статті 8 КПК України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», згідно яких суди при розгляді справ зобов`язанні застосовувати положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практику ЄСПЛ, як джерела права.

Відповідно до частини 2 статті 8 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до положень статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на справедливий суд.

Вирішуючи питання, щодо призначення обвинуваченому покарання суд виходить з загальних засад призначення покарання, з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинуваченого та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

При цьому, суд враховує позицію ЄСПЛ, що кримінальне покарання переслідує, як прийнято вважати, подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів. Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року у справі №1-33/2004 покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного; покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Правова держава, вважаючи покарання передусім виправним та превентивним засобом, має використовувати не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи. Обмеження конституційних прав обвинуваченого повинно відповідати принципу пропорційності: інтереси забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та безпеки тощо можуть виправдати правові обмеження прав і свобод тільки в разі адекватності соціально обумовленим цілям.

Призначаючи покарання обвинуваченому суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який, виходячи з положень частини 2 статті 12 КК України, віднесено законом до категорії кримінального проступку.

Відповідно до вимог статті 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне та достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Згідно частиною 2 статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, наявність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин.

Обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання

Суд висновує, що обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 є каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Обставиною, що обтяжує покарання, згідно статті 67 КК України є вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку ( потерпіла ОСОБА_5 -пенсіонерка).

За вчинення злочину, передбаченого санкцією частиною 2 статті 125КК України, передбачено покарання у виді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин або виправними роботами на строк до одного року, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до двох років.

Так, відповідно до статті 12 КК України злочин, передбачений частиною 2 статті 125 КК України є кримінальним проступком .

Суд приймає до уваги, що ОСОБА_4 є громадянином України, вчинив кримінальне правопорушення, що відноситься до кримінальних проступків, раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, обвинувачений має постійне місце проживання, позитивно характеризується за місцем проживання,пост кримінальну законослухняну поведінку, а також позицію потерпілої ОСОБА_5 та її представника - адвоката ОСОБА_6 , прокурора, суд доходить висновку, що ОСОБА_4 не є особою суспільно небезпечною, яка підлягає ізоляції від суспільства.

Призначаючи покарання, суд керується положеннями статті 65 КК України, та дотримуючись принципів законності, справедливості, індивідуалізації, а також достатності покарання для подальшого виправлення та попередження скоєння нових злочинів та враховує характер і ступень тяжкості скоєного кримінального правопорушення, наявність пом`якшуючих та обтяжуючої покарання обставин, у сукупності із даними, що характеризують особу ОСОБА_4 , його відношення до скоєного злочину та вважає, що покарання треба визначити в межах санкції частини 2 статті 125 КК України мінімального розміру у виді штрафу на користь держави в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що дорівнює 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

Такий висновок узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним («Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року).

Суд переконаний, що за викладених вище обставин кримінального провадження та особи засудженого таке призначене судом покарання буде цілком справедливим та пропорційним, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності.

При цьому підстав для застосування статті 69 КК України при призначенні покарання суд не вбачає.

Вирішення цивільного позову

Потерпілою ОСОБА_5 - цивільною позивачкою заявлений цивільний позов щодо відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 1525 грн. 50 коп. та моральної шкоди у розмірі 30 000 грн. Указаний позов обвинувачений ОСОБА_4 не визнав в повному обсязі.

Відповідно до статті 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди має право пред`явити цивільний позов до обвинуваченого, який суд згідно статті 129 КПК України має вирішити.

Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Потерпіла ОСОБА_5 матеріальну шкоду обґрунтувала фіскальними чеками на придбання ліків та проїзними квитками, що понесла витрати у зв`язку із розглядом кримінального провадження (для доїздів на проведення огляду судово-медичним експертом,на виклик процесуального прокурора для проведення слідчих дій,для поїздки з метою першого побачення з адвокатом та повернення до місць проживання (а.с.28).

На думку суду, потерпіла ОСОБА_5 має право на відшкодування матеріальної шкоди у зазначеному розмірі в сумі 1525 грн. 50 коп., оскільки судом встановлено, що їй в результаті протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_4 було заподіяно матеріальну шкоду, яку обвинувачений визнав у повному обсязі.

За змістом частин 1, 2 статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з частиною 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Встановлене Конституцією та законами право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Між тим, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з вимог частини 3 статті 23 ЦК України, згідно яких розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з пункту 3 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації.

Оскільки такий спосіб захисту цивільних прав, як компенсація моральної (немайнової) шкоди, не повинен стати засобом безпідставного збагачення потерпілої особи, розмір присудженої до відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен вести до збагачення потерпілої за рахунок винного.

У суду не виникає сумніву, що діями обвинуваченого ОСОБА_4 потерпілій ОСОБА_5 завдано моральної шкоди, яка виразилась в тому, що вона зазнала фізичного болю та страждань, зазнала душевних страждань.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги потерпілої ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості. А сума про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_4 (який хоч і працює, але отримує мінімальну заробітну плату та утримує сім"ю) моральної шкоди на користь потерпілої ОСОБА_5 (яка є пенсіонеркою) в сумі 30000 (тридцяти тисяч) грн. є завищеною і приведе до збагачення потерпілої за рахунок винного. Що є недопустимим.

З урахуванням викладеного, суд вважає розумним та справедливим стягнути з обвинуваченого ОСОБА_4 на користь потерпілої ОСОБА_5 моральну шкоду в розмірі 5 000 (п`яти тисяч) грн. Бо заявлена вимога про відшкодування моральної шкоди в сумі 30 000 (тридцяти тисяч) грн. є завищеною та не підлягає до задоволення, оскільки потерпілою ОСОБА_5 не надано доказів під час розгляду справи по суті про їх понесення нею.

Крім того суд зазначає, що виходячи із висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду викладеного в постанові від 23 січня 2019 року (справа № 187/291/17, провадження № 51-274км17), при вирішенні у межах кримінального провадження цивільного позову стягнення судового збору з обвинуваченого (засудженого), який несе цивільну відповідальність, не допускається, адже таке стягнення суперечить закріпленим у статтях 2, 7, 9 КПК завданням кримінального провадження, засаді законності, не відповідає приписам частини 5 статті 128, статей 118, 119, 370 цього Кодексу та істотно порушує гарантоване особі право на розгляд справи щодо неї з додержанням вимог зазначеного провадження, передбачених указаним Кодексом.

Щодо запобіжного заходу.

Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, обвинуваченому ОСОБА_4 не застосовувався, клопотань про його застосування не надходило, враховуючи вимоги статтей 131, 132, 177, 178 КПК України і дані про його особу, суд не вбачає підстав для його застосування.

Тому, суд висновує, що запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_4 не обирати.

Вирішення питання щодо процесуальних витрат, речових доказів та заходів забезпечення кримінального провадження.

Питання щодо процесуальних витрат суд вирішує відповідно до вимог глави 8 Розділу І КПК України.

Кримінальним правопорушенням не заподіяно матеріальних збитків, шкоди державі не завдано, судові витрати відсутні.

Питання щодо речових доказів судом вирішити в порядку вимог статті 100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 50, 53, 65, 125 КК України, статтями 7,100, 128, 349, 367-371, 373, 374, 376, 392-395 КПК України,

статтями 23, 1166, 1167 ЦК України,

суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого частиною 2 статті 125 КК України і призначити йому покарання у виді штрафу на користь держави в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що дорівнює 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь потерпілої ОСОБА_5 1525 гривень 50 копійок (одна тисяча п`ятсот двадцять п`ять гривень п`ятдесят копійок) матеріальної шкоди та 5 000 (п`ять тисяч ) гривень моральної шкоди. А всього разом 6525 гривень 50 копійок (шість тисяч п`ятсот двадцять п`ять гривень п`ятдесят копійок).

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_4 не обирати.

Кримінальним правопорушенням шкоди державі не завдано, витрати на залучення експертів відсутні.

Речові докази: ксерокопію медичної карти № 0759 з надписом «Медицинская карта амбулаторного больного» - повернути власнику; пошкоджені пластмасові граблі, які зберігаються в кімнаті зберігання речових доказів відділення поліції № 2 (сел.Ратне) Ковельського РУП - повернути власнику.

Роз`яснити учасникам судового провадження право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Вирок може бути оскаржений шляхом подачі апеляції через Старовижівський районний суд Волинської області до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з моменту його проголошення, з урахуванням особливостей передбачених статтею 394 КПК України.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копія вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Оскарження в апеляційному порядку вироку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України не допускається.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку не пізніше наступного дня після його ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні під час проголошення вироку.

Суддя ОСОБА_1