УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2023 року

м. Київ

справа № 760/14563/18

провадження № 51-2876ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 13 грудня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 07 лютого 2023 року, які постановлені в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001159, за обвинуваченням

ОСОБА_5 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого і проживаючого в АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2 відповідно), раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

Суть питання

За вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 13 грудня 2021 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за те, що він 08 листопада 2017 року, приблизно о 08 год 30 хв, керуючи технічно справним автомобілем «Хюндай Туксон», д.н.з. НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині вул. В. Гетьмана в м. Києві зі сторони станції метро «Шулявська» у напрямку вул. Виборзької та під час руху порушив п.п.1.5, 2.3 підпункту «б», 10.1, 11.4, 12.1, 12.4 та п.1.3 додатку №2 Правил дорожнього руху України, що призвело до ДТП. Так, ОСОБА_5 проявив неуважність до дорожньої обстановки і її змін, на ділянці дороги з двостороннім рухом, яка має по три смуги для руху в кожному напрямку, не вибрав безпечну швидкість керованого ним автомобіля з урахуванням дорожньої обстановки, щоб мати змогу постійно контролювати рух керованого ним автомобіля перед початком перестроювання або будь-якої зміни напрямку руху, не переконавшись, що це буде безпечними і створить перешкоди або небезпеку іншими учасникам руху, виїхав на зустрічну смугу зіткнувшись з автомобілями «Ніссан-Х трейл» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_6 , «Чері» д.н.з. НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_7 та «Рено Логан» д.н.з. НОМЕР_4 під керуванням водія ОСОБА_8 , які рухались у зустрічному йому напрямку. В результаті ДТП водій автомобіля «Чері» ОСОБА_7 загинув, а пасажир ОСОБА_9 отримала середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду сторона захисту подала апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції.

Київський апеляційний суд ухвалою від 07 лютого 2023 року, змінивши вирок місцевого суду в частині цивільного позову, постановив збільшити суми, які підлягають стягненню з ОСОБА_5 у рахунок відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_10 з 20 тис. грн до 200 тис. грн, на користь ОСОБА_9 з 20 тис. грн до 300 тис. грн. та виключити з мотивувальної та резолютивної частин вироку роз`яснення суду про можливість звернення до суду в порядку цивільного судочинства після відмови у позові. Крім того, скасував арешт автомобіля «Chery Jaggi» д.н.з НОМЕР_3 номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 13 листопада 2017 року (ЄУН 761/40322/17), та повернув його ОСОБА_10 . У решті вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_5 залишено без змін.

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно надану оцінку доказам, та допущену, на його думку, невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даними про його особу через суворість, просить скасувати постановлені у кримінальному проваджені судові рішення стосовно його підзахисного і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

На обґрунтування своїх вимог захисник указує на те, що рішення місцевого і апеляційного судів є незаконними, необґрунтованими і несправедливим внаслідок невідповідності висновків суду викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження. Зокрема, захисник зазначає про те, що винуватість ОСОБА_5 не доведена поза розумним сумнівом, оскільки дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок втрати останнім свідомості. Крім того, захисник зазначає про надто суворе покарання для його підзахисного.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Згідно зі ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

За ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Попри те, що захисник посилається на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, суть його касаційної скарги полягає в незгоді з наданою судами першої та апеляційної інстанції оцінкою доказів і, відповідно, встановленими судами фактичними обставинами. Зокрема, доводи касаційної скарги захисника фактично зводяться до переоцінки доказів, оцінених судами під час ухвалення рішення, що, виходячи з вимог ст. 438 КПК України, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Разом із тим, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, зроблено на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, яким суд надав відповідну оцінку з наведенням належної аргументації.

Не погоджуючись з вироком місцевого суду, сторона захисту подала апеляційну скаргу, в якій наводила доводи щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно наданої оцінки доказам, які за своєю суттю є аналогічні доводам викладеним у касаційній скарзі захисника.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку, ретельно перевірив усі посилання й доводи, викладені стороною захисту у згаданій апеляційній скарзі, й вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

Обґрунтовуючи свій висновок, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог закону, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав.

Так, апеляційний суд, дослідивши в судовому засіданні запис камери відеоспостереження, яка розташована на будинку № 6 на вул. В. Гетьмана в м. Києві, дійшов висновку, що доводи сторони захисту про те, що зміна автомобілем траєкторії руху та виїзд у смугу зустрічного руху відбувається повільно, плавно та некеровано, що вказує на втрату водієм свідомості, є суб`єктивною думкою захисника, оскільки таких даних цей доказ не містить, а загалом автомобіль перебуває в ракурсі камери 2 секунди.

Крім того, як зазначає апеляційний суд, відповідно до показань свідка ОСОБА_11 , що містяться на технічному носії інформації, яким зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції, цей свідок подумав, що, можливо, щось трапилось, і, можливо, людині стало погано. Отже, показання свідка, який поміж обставин ДТП описав свої враження та міркування від побаченого, також не доводять позицію захисту про втрату ОСОБА_5 свідомості.

Разом із цим суд апеляційної інстанції дослідив висновок комісійної судово-медичної експертизи від 18 травня 2018 року № 20-2018/о, згідно з яким за результатами дослідження медичної документації та безпосереднього огляду ОСОБА_5 члени експертної комісії дійшли висновку, що як станом на 8 год 30 хв 08 листопада 2017 року, до моменту ДТП, так і на час проведення експертизи, у нього мала місце гіпертонічна хвороба ІІ ст., 2 ступеня, СН 0, ризик 2 (помірний). Вказане захворювання в своєму перебігу не супроводжувалось розвитком гіпертонічних кризів, при яких може відбуватися порушення рівня свідомості аж до її втрати. На момент огляду членами експертної комісії у ОСОБА_5 з боку центральної нервової системи вогнищевого неврологічного дефіциту, менінгеальних симптомів не виявлено. Експертами враховувалися дані медичної документації, зокрема, карта виїзду швидкої медичної допомоги від 08 листопада 2017 року, у відповідності з якою ОСОБА_5 висловлював скарги на біль у животі, слабість в результаті травми, отриманої в ДТП в результаті лобового зіткнення двох автомобілів, головою не вдарявся, свідомість не втрачав, спрацювали подушки безпеки, не пристебнутий…, а також показання свідка ОСОБА_8 від 10 листопада 2017 року стосовно загального стану і поведінки водія автомобіля «Hyundai Tucson», який після зіткнення вийшов самостійно з автомобіля, підійшов до її автомобіля та, опершись на нього, спостерігав за подіями навколо. Відтак, членами експертної комісії у ОСОБА_5 будь-яких захворювань та станів, які в своєму перебігу можуть супроводжуватись порушенням рівня свідомості, у тому числі і втратою її, що в свою чергу могло б призвести до можливості втрати керування транспортним засобом, не виявлено (т.2 а.с.106-118).

Дані в цьому висновку повністю спростовують показання ОСОБА_5 та доводи апеляційної скарги, що виїзд автомобіля «Hyundai Tucson», за кермом якого перебував обвинувачений, у смугу, призначену для руху зустрічного транспорту, та дорожньо-транспортна пригода сталися внаслідок втрати ОСОБА_5 свідомості.

Також апеляційний суд зауважив, що вік обвинуваченого (67 років) сам по собі нічого не спростовує та не підтверджує, а обстеження обвинуваченого, яке він додав до апеляційної скарги проведене більше ніж через 4 роки після дорожньо-транспортної пригоди.

Крім того, апеляційний суд проаналізував доводи сторони захисту щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки у матеріалах справи відсутній технічний носій інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції, зокрема, запису судового засідання, яке відбувалось 27 листопада 2019 року і в якому суд досліджував докази сторони обвинувачення, та неналежної якості запис судового засідання, яке відбувалося 21 грудня 2018 року, та дійшов висновку, врахувавши, що на запит суду апеляційної інстанції Солом`янський районний суд м. Києва надіслав архівну копію аудіозапису вказаного судового засідання, який є повним і належної якості.

Так, апеляцйний суд зазначив, що зважаючи на незначний обсяг інформації, а також ступінь значимості для вирішення справи проведених у судовому засіданні 21 грудня 2018 року процесуальних дій, інформація про які виявилася відсутньою на технічному носії, неякісний запис не перешкодив і не міг перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а тому не може визнаватися істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і таким, що може потягнути за собою наслідки, передбачені п. 7 ч. 2 ст. 412 КПК України.

Отже, Верховний Суд погоджується з такими висновками апеляційного суду та приходить до висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися при постановленні рішень.

Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б становили підставу для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі захисника не наведено, а незгода сторони захисту з оцінкою наданих суду доказів сама по собі не може свідчити про те, що їх було досліджено з порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Необхідно зазначити й те, що Верховний Суд є судом права, а тому при здійсненні перегляду виходить із тих фактичних обставин, які були встановлені судами нижчих інстанцій. Отже, Суд не уповноважений оцінювати докази з точки зору їх достовірності.

Що стосується доводів сторони захисту щодо невідповідності призначеного ОСОБА_5 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі через суворість, то вони є безпідставними з огляду на таке.

Частиною 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальні правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 цього Кодексу.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).

Відповідно до положень ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).

Так, місцевий суд, призначаючи ОСОБА_5 покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до статті 12 КК України є тяжким злочином з необережності, дані про особу винного, який раніше не судимий, позитивно характеризується, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, частково визнав цивільний позов, думку потерпілих, відсутність обставин, що обтяжують покарання, та, хоча і помилково, обставину, яка його пом`якшує, - щире каяття.

Врахувавши усі обставини, в тому числі й ті, на які посилається захисник у своїй касаційній скарзі, суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення винного без реального відбування ним призначеного покарання.

Крім того, суд першої інстанції з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Таким чином, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому покарання в межах санкції статті, за якою його засуджено.

З таким висновком погодився суд апеляційної інстанції, правильним його вважає і Верховний Суд.

Так, Верховний Суд зауважує на тому, що санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3 років або без такого. Доводи сторони захисту, із урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, обставин вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення та спричинених ним наслідків, на переконання Суду, не свідчать про істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненим протиправним діянням, як і не свідчать про наявність правових підстав для застосування положень ст. 75 КК України. Отже, у цьому провадженні не вбачається підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через суворість, а також і підстав для звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням.

Крім того, Верховний Суд дійшов висновку про те, що призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, є обов`язковим для попередження вчинення ОСОБА_5 нових кримінальних правопорушень, навіть якщо таке обмеження буде звужувати його права, оскільки від вчиненого ним кримінального правопорушення настали тяжкі наслідки - смерть потерпілого.

Також Верховний Суд вважає безпідставними твердження сторони захисту про вчинення ОСОБА_5 інкримінованого йому кримінального правопорушення внаслідок збігу випадкових обставин, оскільки судами встановлено, що дорожньо-транспортна пригода сталася не внаслідок втрати ОСОБА_5 свідомості, а внаслідок порушення ним вимог Правил дорожнього руху.

Інших переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, вмотивованість їх висновків з питання призначення ОСОБА_5 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, захисник у касаційній скарзі не навів.

Твердження наведені захисником у касаційній скарзі не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій, а тому підстав для задоволення його касаційної скарги відсутні.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 13 грудня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 07 лютого 2023 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3