Житомирський апеляційний суд
Справа №295/2811/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст.286 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2023 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали кримінального провадження №295/2811/20 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 , на вирок Богунського районного суду м.Житомира від 27 січня 2023 року, відносно

ОСОБА_9 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,

в с т а н о в и в:

зазначеним вироком ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначено йому покарання за цим законом у виді штрафу в розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 5100 (п`ять тисяч сто) гривень без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст.49, ч.5 ст.74 КК України звільнено ОСОБА_9 від призначеного покарання в зв`язку із закінченням строків давності.

Запобіжний захід до вступу вироку в законну силу ОСОБА_9 не обирався.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_10 43 480,12 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, 70 000 грн. на відшкодування моральної шкоди та 19700 грн. в рахунок компенсації витрат за отримані юридичні послуги, а всього 133 180,12 грн.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави процесуальні витрати в сумі 3611,08 грн. за проведення Житомирським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС та Житомирським відділенням Київського науково-дослідного інституту судових експертиз автотехнічних експертиз.

Арешт на автомобіль марки «ВАЗ 21074» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на праві власності належить ОСОБА_11 , накладений ухвалою слідчого судді Богунського районного суду м.Житомира від 03.01.2020 скасовано після набрання вироком законної сили.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, 27.12.2019 близько 16 годин 31 хвилин, ОСОБА_9 , керуючи технічно-справним автомобілем марки ВАЗ 2107, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вулиці Степана Бандери від вулиці Хлібної в напрямку до вулиці Небесної Сотні в м.Житомирі, з метою здійснити поворот ліворуч на перехресті вулиці Степана Бандери та вулиці Небесної Сотні для продовження руху по вулиці Небесної Сотні в м.Житомирі, в порушення вимог пункту 2.3б) ПДР України був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміни, відволікшись від керування транспортним засобом у дорозі, пункту 10.1 ПДР України перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод, або небезпеки іншим учасникам руху та, як наслідок допустив наїзд на пішоходів ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , які перетинали проїзну частину вул.Степана Бандери у м.Житомирі в межах пішохідного переходу з права наліво відносно руху автомобіля.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 отримала тілесні ушкодження у вигляді синця на правому плечі та перелому шийки правої плечової кістки, перелому шийки правої стегнової кістки, які відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень, як такі, що не є небезпечними для життя, але призвели до тривалого розладу здоров`я.

Необережні дії ОСОБА_9 , які виразились в порушені вимог п.п.2.3б), 10.1 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2021 перебувають у прямому причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки, виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками у вигляді спричинення потерпілій ОСОБА_10 тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості.

Необережні дії ОСОБА_9 , які виразились в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій ОСОБА_10 середньої тяжкості тілесні ушкодження, кваліфіковані судом за ч.1 ст.286 КК України.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким визнати невинуватим та виправдати ОСОБА_9 повністю. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що висновок суду, в тому числі про доведеність факту наїзду на пішоходів є лише припущенням і не підтверджується зібраними доказами. Показання потерпілої та свідка ОСОБА_13 в частині того, що автомобіль здійснив наїзд на ОСОБА_13 є очевидно необґрунтованими, оскільки, як вбачається з показань свідків останні переходили по пішохідному переходу по вул.С.Бандери у бік вул.Грушевського в темну пору доби, за наявності опадів у вигляді мокрого снігу, за відсутності вуличного освітлення на заборонений їм сигнал світлофору з права наліво. Вказує, з протоколу огляду місця події слідує, що локалізація пошкоджень або інші сліди, які б свідчили про безпосередній контакт потерпілого та свідка з автомобілем ВАЗ відсутня. Свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 підтверджують, що будучи на місці ДТП ретельно оглядали автомобіль разом із слідчим та жодних ознак контакту не виявили. Звертає увагу, що експертом не проводились технічні дослідження з приводу доведення факту наїзду на пішоходів, а така обставина була зазначена в постанові слідчого як вихідні дані. Вказує, що поза увагою суду залишилось те, що обвинувачений і свідки підтвердили порушення пішоходами п.4.9 ПДР шляхом виходу на пішохідний перехід на забороняючий їм сигнал світлофора, що з технічної точки зору і створило аварійну обстановку. Висновок експерта про те, що «технічна можливість уникнення ДТП з його боку забезпечувалась за умови дотримання ним вимог п.2.3.б та 10.1 ПДР» напряму залежить від юридичної оцінки відповідності дій пішоходів, тобто саме порушення пішоходами п.4.9 створило передумови ДТП.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурор просить залишити подану апеляційну скаргу захисника без задоволення, а вирок Богунського районного суду м.Житомира без змін. Аргументує свої заперечення тим, що твердження захисника про недоведеність наїзду ОСОБА_9 на транспортному засобі на пішоходів не ґрунтується на зібраних під час досудового розслідування і досліджених під час судового розгляду доказах. Зазначає, що потерпіла та свідок ОСОБА_12 повідомили суду, що здійснювали перехід проїзної частини в темпі спокійного кроку на дозволений сигнал світлофора для пішоходів та пройшли 2/3 відстані проїжджої частини (потерпіла) і 2 метри не дійшли ( ОСОБА_16 ). Також наголошує, що незалежно від причин виникнення небезпеки для руху або перешкоди водій зобов`язаний виконати вимоги п.12.3 ПДР і негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкод, а тому навіть якщо небезпеку для руху може бути створено внаслідок протиправної поведінки пішохода, це не звільняє водія від виконання вимог зазначених пунктів. Крім того, зазначає, що метою проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_9 була перевірки можливості перевірити чи попадають пішоходи на вказаній ділянці проїзної частини, за схожих погодних умов, про які вказували під час досудового розслідування свідки, потерпіла, у поле зору видимості водія.

Представник потерпілої ОСОБА_7 в поданих запереченнях на апеляційну скаргу захисника обвинуваченого вказує, що адвокат обвинуваченого свідомо маніпулює доказами дослідженими в суді, шляхом припущень робить висновки щодо дій потерпілої ОСОБА_10 та доведеності порушення правил проїзду регульованого перехрестя обвинуваченим. Вважає, що вирок Богунського районного суду м.Житомира є законним, постановленим на належних і допустимих доказах, а доводи апелянта такими, що зневажають честь і гідність потерпілої ОСОБА_10 та є наклепницькими, що протирічать вимогам адвокатської етики.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу останнього, думку прокурора та представника потерпілої, які просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника обвинуваченого, перевіривши матеріали судового провадження, а також вирок суду в межах, передбачених, ст.404 КПК України, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У Рішенні від 6 грудня 1998 року «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії» Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб під час виконання своїх обов`язків, судді не розпочинали розгляду справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться у вину; обов`язок доказування покладено на сторону обвинувачення.

За ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Право на отримання мотивованого судового рішення є процесуальним елементом права на справедливий суд, встановленого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominenv. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Постановлення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Разом з тим, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, ухвалюючи обвинувальний вирок щодо обвинуваченого ОСОБА_9 не в повній мірі дотримався вище вказаних вимог закону.

Стаття 91 КПК України визначає обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Дана норма відповідає на питання - встановлення яких фактів і обставин є метою доказування. Правильне визначення цих обставин, їх всебічне, повне і об`єктивне дослідження дозволяють вирішити кримінальне провадження по суті.

При доказуванні, насамперед, повинні бути встановлені обставини, які відносяться до події злочину (п.1 ч. 1 ст. 91 КПК України). А п.2 ч.1 ст.91 КПК України вимагається встановлення винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, яка означає доведеність доказами вчинення злочину конкретною особою.

За допомогою певного доказу встановлюється та чи інша обставина. Тому, суд, ухвалюючи рішення, має мотивувати якими конкретно доказами доводиться винуватість особи у вчиненні інкримінованого злочину. При цьому, має бути здійснено ґрунтовний аналіз та оцінка всіх доказів, розглянутих в судовому засіданні: як доказів, на підставі яких суд визнав установленими ті або інші обставини, так і ті з них, через які суд дійшов висновку, що деякі обставини не мали місце в дійсності. Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині вироку навести правове обґрунтування, з огляду на яке ці доводи або докази не взято до уваги судом, адже обвинувачений так само, як і потерпілий, має право на отримання вмотивованого, законного та справедливого судового рішення.

В порушення зазначених вимог чинного законодавства суд допустив вибірковість в оцінці досліджених доказів, відхиливши доводи сторони захисту без належного спростування, не надавши належної правової оцінки всім дослідженим доказам в їх сукупності та не умотивувавши своє рішення про винність обвинуваченого, як того вимагають приписи кримінального процесуального законодавства.

За змістом п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України в мотивувальній частині обвинувального вироку має бути викладено результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі й поданих у судовому засіданні.

Як слідує з обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_9 , яке визнано судом доведеним, останній допустив наїзд на пішоходів ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , які перетинали проїзну частину вул.Степана Бендери у м.Житомирі в межах пішохідного переходу з права наліво відносно руху автомобіля, чим порушив, зокрема, вимоги п.п.2.3б), 10.1 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2021 року.

Обґрунтовуючи свої висновки про винність обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, суд першої інстанції вказав, що такі висновки повністю підтверджується показаннями потерпілої, свідків, дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами.

При цьому, суд критично поставився до показань обвинуваченого ОСОБА_9 , який заперечував свою вину у вчиненні інкримінованого злочину, оскільки такі показання на переконання суду першої інстанції повністю спростовано безпосередньо дослідженими у судовому засіданні та наведеними у вироку доказами та є способом захисту, спрямованим на уникнення покарання за вчинений злочин.

Однак, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції достатньо не вжив встановлених законом заходів для перевірки версії сторони захисту щодо не причетності обвинуваченого до вчинення злочину та прийшов до передчасного висновку, що винуватість обвинуваченого доведена сукупністю доказів, які узгоджуються між собою та не викликають будь-яких сумнівів.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що за нормативним визначенням об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК, складається з: порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, суспільно небезпечних наслідків, причинного зв`язку між порушенням і наслідками. Відсутність хоча б одного з елементів об`єктивної сторони виключає можливість притягнення особи до кримінальної відповідальності.

Причинний зв`язок між діянням та наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущені винною особою, закономірно, з необхідністю тягне за собою наслідки, передбачені ст.286 КК України. При цьому, причинний зв`язок в автотранспортних злочинах відрізняється тим, що він встановлюється не між діями водія та наслідками, що настали, а між порушенням правил дорожнього руху особою й відповідними наслідками. Виключається кримінальна відповідальність особи, яка порушила правила дорожнього руху вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою, яка була учасником дорожнього руху.

Згідно Постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №682/956/17 допущені особою, яка керує транспортним засобом, порушення ПДР можуть бути умовно поділені на дві групи:

а) порушення, які самі по собі (без порушення інших правил ПДР) не здатні викликати суспільно небезпечні наслідки, зазначені у ст. 286 КК України;

б) порушення, які самі по собі (навіть без будь-яких інших додаткових факторів) містять реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і тим самим виступають як головна, вирішальна умова, без якої наслідки не настали б і яка з неминучістю викликає (породжує) їх у конкретній ДТП, що мала місце.

Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити, встановити і вказати в мотивувальній частині вироку порушення особою вимог ПДР, які мали місце під час конкретної ДТП, але водночас він повинен чітко зазначити у вироку, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених ст.286 КК України, тобто перебували у причинному зв`язку з ними, а які з цих порушень виконали лише функцію умов, що їм сприяли.

Тільки порушення ПДР, які містять у собі реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і виступають безпосередньою причиною їх настання у кожному конкретному випадку ДТП, є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого статтею 286 КК.

Як видно із мотивувальної частини вироку, судом першої інстанції встановлено порушення ОСОБА_9 вимог пункту 2.3б) ПДР у інкримінованій дорожньо-транспортній пригоді, за яким для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі та п.10.1 ПДР, згідно з яким перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції з урахуванням встановлених у судовому засіданні дійсних фактичних обставин, у повній мірі не встановив у чому саме полягали порушення з боку водія ОСОБА_9 , які норми правил безпеки дорожнього руху ним не додержано, оскільки як зазначає останній, рухаючись по вул.С.Бандери зі сторони вул.Хлібної при під`їзді до регульованого перехрестя з вулицею Н.Сотні, зупинився на червоний сигнал світлофору, переконавшись у безпеці руху, відсутності пішоходів, у безпеці маневру, який він намагався зробити та у дозволяючому сигналі світлофора, почав рух на незначній швидкості до 10км/год, проїжджав перехрестя на зелений сигнал світлофору, щоб повернути ліворуч на вул.Н.Сотні. Вказав, що обвинувачення інкримінує, що він діяв не необережно, однак він це виключає, він чітко усвідомлював, що він робить, оцінював обстановку і обстановка була безпечна, як для інших учасників дорожнього руху, так і для нього. Наголосив, що в той день погодні умови були складними, було відсутнє міське вуличне освітлення, йшов мокрий сніг, тому він вдивлявся у все що є навкруги. Зазначив, так як вулиця не освітлювалася, під час проїзду перехрестя він не міг бачити як рухаються пішоходи. Вважає, що ніякого контакту між його авто та потерпілою не було, він цього не відчув, будь-яких видимих контактів потерпілої з частинами кузова його автомобіля також не було (а.п.83 т.1).

Свідок ОСОБА_17 пояснила, що з дітьми та ОСОБА_18 йшли по вул.Н.Сотні, потім на зелений сигнал світлофору переходили дорогу з вул.С.Бандери. Було темно, йшов сніг. Бачила, як з іншого боку вул.С.Бандери їхав «Жигуль» темного кольору, який мав повертати на вул.Н.Сотні, їхав на зелений сигнал світлофору. Від магазину АТБ по вул.Н.Сотні йшли повільно дві бабусі. Коли бабусі переходити дорогу, одну з бабусь, котра менша, зачепив «Жигуль» та вона впала. На який сигнал світлофора переходили дорогу бабусі та чи горіло світло на автомобілі не звертала увагу, при цьому на запитання обвинуваченого відповіла, що вони з дітьми йшли на зелений сигнал, а бабульки йши одночасно з ними але з іншого боку (а.п.96-97 т.1).

Свідок ОСОБА_19 пояснила, що разом із ОСОБА_20 та її дітьми поверталися додому близько 17 години 27.12.2019. Йшли по вулиці С.Бандери, йшов мокрий сніг, була темна пора доби. Наближаючись до перехрестя вулиць С.Бандери та Н.Сотні стали свідком ДТП. Був зелений сигнал світлофора для водія та для нас. Він рухався нам на зустріч, їхав зі сторони С.Бандери, хотів повернути на вул.Н.Сотні. В цей момент побачила силует 2-х жінок, були близько одна до одної, рухались повільно. Автомобіль їхав не швидко, повертав та легенько зачепи їх, і вони впали на проїзджу частину. Вони йшли зі сторони вул.Л.Українки, перейшли більшу частину дороги. Коли підійшла до водія, запитала: куди вони йшли на червоний сигнал світлофора? Зазначила, що орієнтувалась на сигнал світлофору з дзеркальної сторони, там легкий світлофор, він працює синхронно, та односторонній рух. Водій, включивши лівий поворот, був ближче до лівого краю, фари були включені, освітлення на вулиці було погане. Прямого наїзду на жінок не було, не було звуку удару. Автомобіль їх зачепив (а.п.117-118 т.1).

На думку колегії суддів, вищезазначеним показам свідків, які є сторонніми особами, і випадково опинилися на місці дорожньо-транспортної пригоди та обвинуваченого, суд першої інстанції не надав належної оцінки та не проаналізував ці покази, зокрема в частині того, що обвинувачений рухався на зелений сигнал світлофора, не усунув суперечності з показаннями потерпілої ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_12 , яка є знайомою потерпілої та безпосереднім учасником ДТП, що вони також переходили дорогу на зелений сигнал світлофору.

Отже, аналіз показань обвинуваченого ОСОБА_9 , потерпілої ОСОБА_10 та свідків: ОСОБА_12 , ОСОБА_17 , ОСОБА_19 свідчать про те, що перехрестя, де сталася дорожньо-транспортна пригода є регульованим, що взагалі залишилось поза увагою, як орану досудового розслідування, так і суду першої інстанції.

В той же час, питання про те, на який сигнал світлофору проїжджав перехрестя обвинувачений, а на який сигнал світлофору переходила проїзну частину потерпіла не було предметом судового розгляду, при цьому вказана обставина має суттєве значення для встановлення обставин, які підлягають доказуванню згідно ст.91 КПК України з огляду на особливості правозастосування ст.286 КК України.

Колегія суддів зауважує, що при виявленні причинного зв`язку необхідно враховувати як дії (бездіяльність) особи, яка керує транспортним засобом, так і неналежне (у тому числі невинне) поводження інших учасників руху (тобто й пішохода), що також може виключити відповідальність водія.

Перевіряючи матеріали кримінального провадження за доводами сторони захисту, колегія суддів не може дійти однозначного висновку про наявність у діях ОСОБА_9 причинного зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди.

Як вбачається із вироку суду, відповідно до висновку судово-автотехнічної експертизи №384/20-25 від 30.01.2020 технічна можливість уникнення дорожньо-транспортної пригоди з боку водія ОСОБА_9 забезпечувалась за дотримання ним вимог п.п.2.3б) та 10.1 Правил дорожнього руху України, для чого перешкод технічного характеру не вбачається. В даній дорожній обстановці, з технічної точки зору, водій автомобіля ВАЗ 2107 р/н НОМЕР_1 ОСОБА_9 повинен був діяти відповідно до вимог п.п.2.3б) та 10.1 Правил дорожнього руху України. З технічної точки, в діях водія ОСОБА_9 , вбачається невідповідність технічним вимогам вищезазначених пунктів ПДР України. З урахуванням вихідних даних та проведеного дослідження, причиною створення аварійної обстановки й виникнення даної дорожньо-транспортної приходи, в даних умовах дорожнього руху, з технічної точки зору, слід вважати невідповідність дій водія ОСОБА_9 технічним вимогам п.п.2.3б) та 10.1. Правил дорожнього руху України (а.п.175-177 т.1).

При цьому, згідно ч.5 ст.122 Кодексу України про адміністративні правопорушення під аварійною обстановкою розуміються такі дії учасників дорожнього руху, які примусили інших учасників дорожнього руху різко змінити швидкість, напрямок руху або вжити інших заходів щодо забезпечення особистої безпеки або безпеки інших громадян.

Колегія суддів вважає, що п.п.2.3б) та 10.1 ПДР дійсно можуть бути поставлено за провину ОСОБА_9 , так як ці пункти ПДР є обов`язковими, однак при переїзді перехресть водій керується і загальними положеннями ПДР, зокрема п.1.4, тобто ОСОБА_9 мав також право розраховувати на те, що інші учасники дорожнього руху будуть виконувати ПДР (п.п.4.4, 4.9), тому він не був зобов`язаний виходити з можливості порушення ПДР іншими учасниками дорожнього руху.

На думку апеляційного суду, судом першої інстанції при мотивуванні свого рішення щодо доведеності винуватості ОСОБА_9 не з`ясовано належним чином хто з учасників дорожнього руху і якими діями створив небезпечну дорожню обстановку, а далі і аварійну ситуацію, хоча, як правило, в причинному зв`язку з наслідками визнаються порушення правил безпеки руху з боку того учасника дорожнього руху, який створив аварійну ситуацію, хто з них мав більшу можливість уникнути ДТП.

Колегія суддів наголошує, що на всіх учасників дорожнього руху покладається обов`язок дотримуватися не лише чітко визначених правил, як, наприклад, обмеження швидкості або заборони проїзду, але й загальних засад безпеки руху, що визначаються дорожньою обстановкою, що склалася.

Згідно з тим же висновком експерта, в даній дорожній обстановці при заданих вихідних даних, пішоходи повинні були діяти відповідно до вимог розділу 4 «обов`язки та права пішоходів» Правил дорожнього руху України. Для регламентації та оцінки дій пішоходів вимогам розділу 4 «обов`язки та права пішоходів» Правил дорожнього руху України спеціальні пізнання в галузі автотехнічної експертизи не потрібні і дане питання може бути вирішено слідством самостійно з урахуванням дорожньої обстановки на місці пригоди та висновків даної експертизи.

Однак, беручи до уваги лише наведену технічну точку зору, без урахування юридичного аспекту, суд першої інстанції не зважив на положення ч.2 ст.94, ч.10 ст.101 КПК України (відповідно до яких жоден доказ не має наперед установленої сили, а висновок експерта не є обов`язковим для органу, що здійснює провадження), і не спростував тверджень обвинуваченого про порушення ПДР саме потерпілою, що і стало причиною ДТП.

За вказаним висновком експерта судом надано оцінку діям водія з одночасною констатацією можливості перевірки на відповідність Правилам дій пішоходів без проведення спеціального дослідження в цій частині, що помилково оцінено судом першої інстанції як звільнення від такого обов`язку.

Крім- того, як вбачається із висновку експерта №384/20-25 від 30.01.2020, він навіть не містить даних з якими з технічної точки зору невиконання водієм вимог пунктів 2.3б), 10.1 ПДР перебуває у причинному зв`язку з виникненням ДТП.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що експерт при проведенні вищевказаної експертизи брав за основу твердження про те, що небезпека для руху водієві автомобіля марки ВАЗ 2107 р/н НОМЕР_1 ОСОБА_9 іншими учасниками дорожнього руху не створюється (що було визначено слідчим як вихідні дані при призначенні експертизи), тобто він сам своїми діями створює небезпеку для себе та інших учасників дорожнього руху.

Однак у судовому засіданні з показань обвинуваченого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_19 було встановлено, що водій автомобіля ОСОБА_9 приїзжав регульоване перехрестя з вулиці С.Бандери на вул.Н.Сотні на дозволяючий для руху сигнал світлофора, а в такому випадку моментом виникнення небезпеки є момент виходу пішохода на проїзну частину, якою рухався обвинувачений.

Відтак і не вирішувалося питання стосовно перебування дій пішоходів ОСОБА_10 та ОСОБА_13 в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП, натомість цей аспект фактичних обставин являється значимим для завдань даного провадження.

Отже, поза увагою суду першої інстанції безпідставно залишився характер порушень, які міг допустити кожен із учасників ДТП (водій та пішохід), а також і те, чи не було причиною порушення Правил водієм їх недодержання пішоходами, і чи мав хтось із них уникнути ДТП та її наслідків.

Колегія суддів звертає увагу на те, що водій юридично зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну (пункт 2.3 ПДР) та в разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку об`єктивно спроможний виявити, негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди (пункт 12.3 ПДР). Закон не передбачає модифікації цих обов`язків або звільнення від них залежно від причин виникнення небезпеки (перешкоди), тому ці причини можуть включати також і порушення ПДР іншим учасником дорожнього руху.

Крім того, при вирішенні питання про причинний зв`язок ураховується наявність у водія технічної можливості уникнути шкідливого наслідку. Якщо такої можливості не було і встановлено, що аварійну ситуацію викликано не ним, то відповідальність водія виключається. У випадку, коли вказану ситуацію було створено самим водієм-порушником, відсутність технічної можливості уникнути шкідливих наслідків юридичного значення не має.

Вказана правова позиція узгоджується з Постановою Верховного Суду від 24 березня 2020 року у справі № 130/720/17 (провадження 51-2134км19), Постановою Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі №537/1916/18.

З вироку суду вбачається, що як потерпіла ОСОБА_10 , яка повідомила, що в той день була «сира» погода, асфальт був мокрий, було не дуже світло, на вулиці не горіло світло, свідок ОСОБА_12 вказала, що були сутінки, перед цим йшов сніг, в момент ДТП снігу не було, так і свідки ОСОБА_17 , та ОСОБА_19 повідомили, що в момент ДТП було темно, йшов мокрий сніг.

Також незважаючи на доводи обвинуваченого про те, що в той день погодні умови були складними, було відсутнє міське вуличне освітлення, йшов мокрий сніг, тому під час проїзду регульованого перехрестя він не міг бачити як рухаються пішоходи, суд у вироку не спростував цього і не зазначив переконливих обґрунтувань щодо створення аварійної ситуації самим водієм.

Крім того, потерпіла ОСОБА_10 повідомила, що машин не було, вона не бачила транспортний засіб коли переходила дорога, таким чином не з`ясованим залишилось питання, а чи була взагалі технічна можливість у ОСОБА_9 побачити рух пішоходів та уникнути контакту з ними, з урахуванням складних погодних умов, відсутності вуличного освітлення та темної пори доби.

При проведенні слідчого експерименту за участю ОСОБА_9 27.02.2020 року (а.п.179-185 т.1), на який посилається суд першої інстанції в частині того, що в момент початку маневру перетину проїзної частини пішоходами (статистами) з права на ліво відносно руху автомобіля пішоходи попадають в поле зору водія зі слів понятих на відстані 3,6 м, на переконання апеляційного суду, слідчим не було в повній мірі дотримано вимог ст.240 КПК України, оскільки під час даної слідчої дії не були створені всі умови, які відповідали б обстановці дорожньо-транспортної події, а саме інші погодні умови та інший транспортний засіб, а саме автомобіль «ТОYOTA PRIUS», що очевидно має інші як габаритні розміри так і технічні характеристики, зі слів водія ОСОБА_9 відстань з якої в поле зору попадають пішоходи не перевірялась. Крім того, важливе значення для проведення слідчого експерименту має швидкість руху транспортного засобу, темп кроку пішоходів, а також відповідність статистів зросту та статурі пішоходів, що суттєво впливає на результати слідчого експерименту, однак дані обставини не були забезпечені та вказані в протоколі слідчого експерименту.

Відтак, колегія суддів вважає, що дані обставини ставлять під сумнів повноту та об`єктивність проведеного слідчого експерименту від 27.02.2020 року за участю ОСОБА_9 .

З матеріалів провадження також слідує, що виконаними у справі експертизами не встановлено точного місця первинного контакту потерпілої ОСОБА_10 з автомобілем марки «ВАЗ 21074», місця та способу наїзду на потерпілу про що обґрунтовано зазначено в апеляційній скарзі захисника, і ряду інших питань, які мають суттєве значення для встановлення наявності чи відсутності в діях обвинуваченого складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, в тому числі з якою частиною її тіла відбувся первинний контакт з автомобілем «ВАЗ 21074»; якою саме виступаючою частиною автомобіль «ВАЗ 21074», контактував із тілом потерпілої ОСОБА_10 та які саме пошкодження (сліди) на цьому транспортному засобі утворилися від цього контактування; чи відповідають показання свідка ОСОБА_12 та потерпілої ОСОБА_10 механізму ДТП та чи є вони спроможними з технічної точки зору, чи могла отримати потерпіла, заподіяні їй тілесні ушкодження від контакту зі свідком ОСОБА_12 , з послідуючим падінням на дорожнє покриття, яка йшла від неї з лівої сторони (зі сторони автомобіля) та яка впала з її слів так як контакт з автомобілем відбувся з нею ( ОСОБА_12 ), а за нею впала потерпіла; чи мав з технічної точки зору водій автомобіля ««ВАЗ 21074», ОСОБА_9 технічну можливість запобігти наїзду на пішохода в даній дорожній ситуації; дії кого з учасників призвели до вчинення даної дорожньо-транспортної пригоди.

Враховуючи вищевикладені обставини, у колегії суддів є обґрунтовані сумніви у оцінці судом першої інстанції всіх обставин кримінального правопорушення та доказів у ньому.

Колегія суддів наголошує, що суд при розгляді кримінального провадження повинен дослідити докази як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати оцінку з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності.

Обставини вчинення злочину підлягали ретельній перевірці, що судом першої інстанції зроблено не було, що засвідчує формальний підхід до оцінки доказів у площині пред`явленого ОСОБА_9 обвинувачення.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції, перевіривши матеріали кримінального провадженні, доходить висновку, що суд першої інстанції, визнаючи ОСОБА_9 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, припустився неповноти та однобічності дослідження доказів, допустив у вироку протиріччя, не звернув уваги на конкретні обставини справи та не надав їм належної юридичної оцінки.

Як передбачено п.п.1, 2, 3 ч.1 ст.409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичних обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно ч.1 ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

Відповідно до положень ч.2 ст.415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, апеляційний суд не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

При новому розгляді кримінального провадження суду першої інстанції необхідно повно, об`єктивно та всебічно дослідити всі обставини кримінального провадження, проаналізувати всі докази у справі, надані сторонами, дати їм належну юридичну оцінку з огляду на їх допустимість та достатність, ретельно перевірити доводи сторони обвинувачення та сторони захисту на підтвердження своїх позицій, вирішити усі заявлені клопотання сторонами кримінального провадження, в тому числі щодо призначення необхідних експертиз, врахувати висновки і мотиви апеляційної інстанції, з яких скасовано судове рішення, та відповідно до вимог ст. 370 КПК України ухвалити законне й обґрунтоване та справедливе судове рішення, належним чином умотивувавши свої висновки.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Богунського районного суду м.Житомира від 27 січня 2023 року відносно обвинуваченого ОСОБА_9 за ч.1 ст.286 КК України скасувати та призначити в суді першої інстанції новий розгляд кримінального провадження.

Ухвала апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :