Номер провадження: 11-кп/813/650/23
Справа № 946/3754/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01 листопада 2022 року у об`єднаному кримінальному провадженні за №0000679 та № 0000278 за обвинуваченням:

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Ізмаїл Одеської області (далі - м. Ізмаїл), громадянина України, із середньою спеціальною освітою, працюючого за наймом, такого, що перебуває у фактичних шлюбних відносинах без реєстрацію шлюбу, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 26.10.2006 року Кілійським районним судом Одеської області з урахуванням змін, внесених ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 13.02.2007, за ч. 3 ст. 185, ст. 71 КК України до позбавлення волі на строк три роки та один місяць, звільнений 14.08.2009 року за відбуттям строку покарання;

- 14.09.2011 року Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області за ч. 2 ст. 190 КК України до позбавлення волі на строк два роки, на підставі ст.ст. 75, 76 КК звільненого від відбування покарання з іспитовим строком на два роки (судимість погашена),

- 18.06.2012 року Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області з урахуванням змін, внесених ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 09.10.2012 року, за ч. 2 ст. 190, ст. 71 КК до позбавлення волі на строк три роки, звільнений 19.09.2014 року за відбуттям строку покарання (судимість погашена),

- 19.04.2022 року Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ст. 70 КК до позбавлення волі на строк п`ять років, на підставі ст.ст. 75, 76 КК звільненого від відбування покарання з іспитовим строком три роки;

- у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України,-

установив:

Зміст оскарженого судового рішення.

Оскаржуваним вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК, та призначити йому покарання:

- за ч. 2 ст. 186 КК у виді позбавлення волі на строк п`ять років;

- за ч. 4 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк шість років;

- за ч. 2 ст. 190 КК у виді позбавлення волі на строк один рік.

На підставі ст. 70 КК ОСОБА_8 визначено остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень за цим вироком шляхом часткового складання призначених покарань у виді позбавлення волі на строк сім років.

Вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 квітня 2022 року, яким ОСОБА_8 засуджений за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ст. 70 КК до позбавлення волі на строк п`ять років, на підставі ст.ст. 75, 76 КК з випробуванням строком на три роки, визначено виконувати самостійно.

Застосовано до ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою у цьому кримінальному провадженні до набрання вироком законної сили, взявши його під варту з 01.11.2022 року за цим вироком.

Строк покарання ОСОБА_8 у виді позбавлення волі визначено обчислювати з моменту його затримання та взяття під варту за цим вироком, а саме з 01.11.2022 року, зарахувавши йому згідно ч. 5 ст. 72 КК строк попереднього ув`язнення в строк покарання у виді позбавлення волі з 21.05.2020 по 16.09.2021 та з 01.11.2022 до набрання вироком законної сили, виходячи з розрахунку день за день.

Вирішено питання щодо долі речових доказів та процесуальних витрат.

Відповідно до оскаржуваного вироку, 09.05.2020 року, приблизно о 14:00 годині, ОСОБА_8 , маючи умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, перебуваючи навпроти магазину «Дельфін», розташованого по пр. Миру у м. Ізмаїл, де на той момент на лавочці перебував Лопенс Гюнтер Пауль та розмовляв по мобільному телефону, підійшов до останнього ззаду, та, розуміючи, що він буде помічений ОСОБА_9 , діючи умисно, повторно, відкрито викрав мобільний телефон марки «HUAWEI-Y5» в корпусі коричневого кольору imei 1: НОМЕР_1 , imei 2: НОМЕР_2 вартістю 1 710 грн, після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим заподіяв потерпілому матеріальну шкоду на зазначену суму.

Своїми діями ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 186 КК, а саме відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно.

Далі, 23.03.2022 року, близько 19:00 години, точного часу не встановлено, ОСОБА_8 , знаходячись біля під`їзду будинку №3 по вул. Клушина в м. Ізмаїл, діючи умисно, повторно, в умовах воєнного стану, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, таємно викрав з кишені куртки потерпілої ОСОБА_10 її мобільний телефон марки «РОСО М3 Power black 4 GB ROM», вартістю 4 333,33 грн, після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим заподіяв потерпілій матеріальну шкоду на зазначену суму.

Своїми діями ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК, а саме таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

Крім того, 29.03.2022 року, близько 18:00 години, точного часу не встановлено, ОСОБА_8 , знаходячись біля будинку №73 по вул. Толбухіна в м. Ізмаїл, підійшов до раніше невідомого йому потерпілого ОСОБА_11 , та, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, шляхом обману потерпілого ОСОБА_11 , бажаючи заволодіти його мобільним телефоном марки «SAMSUNG A22» на 128 Гб, попросив його в останнього, щоб зателефонувати, та з його дозволу отримав від нього вищезазначений мобільний телефон. Далі, ОСОБА_8 , завідомо знаючи, що в подальшому повертати вказаний мобільний телефон потерпілому не збирається, обманом ним заволодів, після чого непомітно для потерпілого ОСОБА_11 зник з місця вчинення кримінального правопорушення, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 4 930 грн.

Своїми діями ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 190 КК, а саме заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене повторно.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись із вироком суду, обвинувачений ОСОБА_8 звернувшись до суду із апеляційною скаргою, у якій зазначає, що вирок підлягає зміні у частині призначеного покарання, як занадто суворий; а також зміні за епізодом від 09.05.2020 року, відносно потерпілого ОСОБА_9 , оскільки обставини встановлені судом не відповідають фактичним обставинам справи, зокрема зазначає наступне:

- пред`явлене обвинувачення побудовано виключно на показаннях потерпілого, які не відповідають дійсності, оскільки раніше вони були знайомі між собою. Крім того, наразі відносно потерпілого слухається справа у суді за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ст. 115 КК України;

- під час досудового розслідування не було витребувано відеозапис з місця вчинення злочину, а саме з магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 »;

- під час проведення слідчого експерименту обвинувачений був позбавлений можливості відтворити дійсні події, що відбувались 09.05.2020 року.

На підставі наведеного, обвинувачений просить вирок змінити, перекваліфікувати його дії з ч. 2 ст. 186 КК України на ч. 2 ст. 190 КК України, та призначити покарання менше ніж 7 років позбавлення волі.

Позиція учасників судового розгляду в судовому засіданні.

У судовому засіданні захисник підтримав апеляційну скаргу обвинуваченого та просив її задовольнити.

Прокурор заперечувала проти апеляційної скарги сторони захисту, просила вирок суду залишити без змін.

Інші учасники кримінального провадження про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином та не повідомили про поважні причини свого неприбуття. Крім того, в апеляційній скарзі обвинуваченим не заявлялось клопотання про його обов`язкову участь, тому з урахуванням ч. 4 ст. 405 КПК України вказане не перешкоджає проведенню апеляційного розгляду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що при розгляді кримінального провадження по суті судом першої інстанції були всебічно, повно та об`єктивно з`ясовані та досліджені всі обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, передбачені ст. 91 КПК України.

Висновки суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України, підтверджені доказами, зібраними у відповідності із вимогами закону, та дослідженими у судовому засіданні. Всі висновки суду у вироку мотивовані з належною повнотою, наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення та узгоджені між собою та не містять протиріч.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки в апеляційній скарзі оспорюються фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, а саме відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно 09.05.2020 року, відносно потерпілого ОСОБА_9 , тому колегія суддів переглядає оскаржуваний вирок саме у цій частині.

Так, у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 свою вину у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, визнав частково та пояснив, що с потерпілим ОСОБА_9 він знайомий декілька років, зустрічалися з ним у спільній компанії. Того дня, коли саме він не пам`ятає, десь в обідній час, вони зустрілися біля «Росинки» та йшли разом у бік вул. Клушина в м. Ізмаїл, біля Фонтану він попросив у ОСОБА_9 мобільний телефон подзвонити, на що останній розблокував його та віддав, після чого він пішов із телефоном вирішувати свої справи, а коли повернувся, то ОСОБА_9 вже не було. Через деякий час до нього прийшли працівники поліції, яким він віддав мобільний телефон. Вважає, що за цим епізодом обвинувачення його дії слід кваліфікувати як шахрайство, а не як грабіж, оскільки потерпілий сам віддав йому мобільний телефон та сам його розблокував.

Загалом обвинувачений ОСОБА_8 у ході судового розгляду не заперечував проти того, що 09.05.2020 року він заволодів мобільним телефон потерпілого ОСОБА_9 , який у подальшому видав співробітникам поліції, проте вважає, що його дії слід кваліфікувати, як шахрайство.

При цьому, апеляційний суд прийшов до висновку, що суд першої інстанції правильно розцінив таку позицію обвинуваченого, як спосіб захисту з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинений ним злочин.

Не зважаючи на позицію обвинуваченого ОСОБА_8 , апеляційним судом встановлено, що судом першої інстанції ретельно та об`єктивно були перевірені докази у вказаному кримінальному провадженні шляхом допиту потерпілого та дослідженням письмових доказів.

Так, у суді першої інстанції потерпілий Лопенс Гюнтер Пауль пояснив суду, що з обвинуваченим ОСОБА_8 він не знайомий, з ним ніяких стосунків не підтримував, запам`ятав його, оскільки він до розглядуваної події вів себе протиправно по відношенню до нього. Після цього, декілька років тому він сидів на лавочці напроти магазину «Дельфін» та розмовляв по телефону, як раптом ззаду до нього підійшов ОСОБА_8 та вихопив з його руки його мобільний телефон, яким він не дозволяв користуватися останньому. Після чого ОСОБА_8 наказав розблокувати телефон, та він, побоюючись його, виконав його вказівки, оскільки до цього ОСОБА_8 якось погрожував йому. Після цього він просив повернути йому мобільний телефон, однак ОСОБА_8 ніяк не відреагував. Крім ОСОБА_8 він побачив ще двох хлопців, яким останній хизувався начебто новим мобільним телефоном, та які потім йшли за ним, а на вул. Клушина в м. Ізмаїл вони звернули в іншу сторону. Після цього він звернувся до поліції із заявою та через декілька днів його мобільний телефон повернули, однак без сім-карти. При цьому він наполіг, що мобільний телефон добровільно ОСОБА_8 не давав, оскільки він у нього лише один та він йому потрібен.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що потерпілий Лопенс Гюнтер Пауль у судовому засіданні чітко вказував, що обвинувачений саме та особа, яка вихопила з його руки його мобільний телефон без дозволу.

Під час вивчення матеріалів кримінального провадження не виявлено даних, які б давали підстави вважати, що потерпілий з будь-яких причин обмовив чи міг обмовити обвинуваченого у інкримінованому йому злочині, а також не виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання і закріплення доказів у справі, які б викликали сумніви в їх достовірності.

У свою чергу, суд першої інстанції взяв до уваги показання потерпілого, як логічні, чіткі, послідовні та такі, що узгоджуються з дослідженими судом доказами, що були зібрані безпосередньо після вчинення злочину, зокрема:

- протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 13.05.2020 року, який підтверджує подія вчинення злочину, час, спосіб вчинення злочину, а саме, що 09.05.2020 близько 14:00 години біля магазину «Дельфін», розташованому на пр. Миру в м. Ізмаїл, ОСОБА_8 відкрито викрав у потерпілого Лопенс Гюнтер Пауль мобільний телефон марки «HUAWEI-Y5» в корпусі коричневого кольору imei 1: НОМЕР_1 , imei 2: НОМЕР_2 з сім-картою № НОМЕР_3 (т. 1 а.п. 42);

- протоколом пред`явлення речей для впізнання від 19.05.2020 року, згідно якого, потерпілий впізнав серед інших пред`явлених йому телефонів, як такий, що йому належить (т. 1 а.п. 51 - 52);

- протоколом пред`явлення особи для впізнання від 20.05.2020 року, згідно якого, потерпілий Лопенс Гюнтер Пауль, впізнав ОСОБА_8 , як особу, яка відкрито викрала у нього мобільний телефон (т. 1 а.п. 54 - 60);

- протоколом слідчого експерименту за участі ОСОБА_8 від 21.05.2020 року та додатку до нього у виді фототаблиці, згідно якого, останній у присутності понятих докладно відтворив обстановку події та продемонстрував, яким чином і де саме він, викрав у потерпілого мобільний телефон (т. 1 а.п. 68 - 73).

Апеляційний суд звертає увагу, що ОСОБА_8 перед слідчим експериментом роз`яснювалися процесуальні права, у тому числі не говорити нічого з приводу підозри проти себе або у будь-який момент відмовитися відповідати на запитання, що свідчить про можливість одразу відмовитися від участі у слідчому експерименті. Однак ОСОБА_8 цього не зробив, а навпаки, у ході слідчого експерименту за участі понятих на місці розгорнуто, докладно й послідовно відтворив обстановку та обставини вчиненого ним злочину. Наведені обставини переконливо свідчать про те, що під час слідчого експерименту обвинувачений був вільним у своїй процесуальній поведінці і не мав жодних обмежень обирати і змінювати позицію, яку вважав найсприятливішою для себе з урахуванням тактики захисту. У зв`язку з цим колегія суддів констатує, про дотримання положень кримінального процесуального законодавства перед та під час проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_8 .

Не заслуговують на увагу доводи обвинуваченого, що під час досудового розслідування не було витребувано відеозапис з місця вчинення злочину, а саме з магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

Слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог КПК України, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється.

У свою чергу, відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч. ч. 1, 2, 6 вказаної статті).

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження сторона захисту не заявляла клопотань під час досудового розслідування про витребування відеозапису з магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », який вважала за необхідне дослідити під час судового розгляду. При цьому, такого клопотання не було заявлено під судового розгляду.

Виходячи з положень статті 186 КК України, грабіж це відкрите викрадення чужого майна. При цьому викрадення вважається відкритим, якщо воно вчинюється у присутності власника майна або особи, у віданні чи під охороною якої перебуває майно, і винний усвідомлює, що ці особи розуміють сутність його злочинних дій. Грабіж вважається закінченим злочином з моменту заволодіння майном і таким моментом визнається поява у злочинця реальної початкової можливості розпоряджатися вилученим майном.

Поряд з наведеним, відповідно до положень статті 190 КК України шахрайство це заволодіння майном або набуття права на нього шляхом обману потерпілого чи зловживання його довірою. Отже, предметом шахрайства є як чуже майно, так й право на нього. З об`єктивної сторони шахрайство полягає в протиправному заволодінні чужим майном, в набутті права на нього шляхом обману потерпілого чи зловживання його довірою. При цьому обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності або обов`язковості передачі йому майна чи права на нього. Особливістю шахрайства є те, що винний заволодіває чужим майном шляхом спонукання самого потерпілого до передачі йому майна чи уступки права на майно.

Тобто при шахрайстві потерпілий, будучи введеним в оману, сам добровільно передає винному майно чи право на нього. При цьому, на відміну від відкритого викрадення майна (грабежу), закінченим шахрайство вважається з моменту фактичного одержання винним майна чи права на нього.

Обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) чи зловживання довірою (недобросовісне використання довіри потерпілого) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього. При цьому обов`язковою ознакою шахрайства є добровільна передача потерпілим майна чи права на нього.

Якщо ж обман або зловживання довірою були лише способом отримання доступу до майна, а вилучення майна відбувалося відкрито, то склад шахрайства відсутній, і такі дії потрібно кваліфікувати як грабіж.

Як установив суд першої інстанції та підтвердилось під час апеляційного перегляду, потерпілий добровільно не передавав свій мобільний телефон обвинуваченому, що є обов`язковою ознакою шахрайства. Отже, суд першої інстанції правильно кваліфікував дії ОСОБА_8 за частиною 2 статті 186 КК.

Апеляційний суд, оцінюючи вище приведені докази, як кожен окремо так і в їх сукупності між собою, відмічає відсутність в них протиріч і констатує повну узгодженість та достатність для встановлення поза розумним сумнівом вини ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Проявів упередженості щодо обвинуваченого з боку органів досудового розслідування, а саме створення фіктивні доказів, апеляційним судом при вивченні матеріалів кримінального провадження не виявлено.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого стосовно недотримання судом вимог закону в частині призначення покарання, то вони є необґрунтованими та фактично пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями суду).

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

При цьому покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю кримінального правопорушення, обставинами скоєного, особою винного.

Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину та передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд першої інстанції, на виконання приписів зазначеної вище норми кримінального закону та положень судової практики, врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення - обвинувачений ОСОБА_8 вчинив умисний нетяжкий злочин та умисні тяжкі злочини проти власності; характеристику особи обвинуваченого, який з 06.12.2017 року знаходиться на обліку лікаря-нарколога з діагнозом: «Психічно-поведінкові розлади внаслідок вживання опіатів. Синдром залежності», вчинив злочин маючи не погашену і не зняту судимість за вчинення у тому числі тяжких злочинів проти власності, доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого ОСОБА_8 , згідно якій ризики вчинення повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінюються як дуже високі; конкретні обставини кримінального правопорушення - обвинувачений не виказав щирий жаль з приводу вчинення злочинів та не засудив свою поведінку, а також зважив на відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Зазначені обставини, які підлягають обов`язковому врахуванню, та на підставі наведених даних суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання на підставі ст. 70 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років. На думку апеляційного суду, даний вид та розмір покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого, які творять у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

Відтак, з урахуванням усіх обставин кримінального провадження та даних про особу обвинуваченого, апеляційний суд не вбачає підстав для пом`якшення призначеного покарання, як того вимагає в апеляційній скарзі обвинувачений.

Істотних порушень вимог КПК України, які б слугували підставами для скасування вироку, апеляційним судом не встановлено.

З огляду на наведене, враховуючи положення ч. 1 ст. 404 КПК України, оскільки апеляційна скарга обвинуваченого не містять у собі доказів щодо скасування або зміни вироку, у апеляційного суду, з урахуванням положень ст.ст. 409, 412 КПК, відсутні підстави для скасування вироку, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 01 листопада 2022 року у об`єднаному кримінальному провадженні за №0000679 та № 0000278 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим - у той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3