Номер провадження: 11-сс/813/783/23
Справа № 947/1879/22, 1-кс/947/4566/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретарів судового засідання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ,

за участю: прокурора ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського райсуду м. Одеси від 21.04.2023, якою в межах к/п №0000627 від 20.12.2021 стосовно:

ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одесі, громадянина України, тимчасово не працюючого, одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого: АДРЕСА_2 , раніше не судимого;

- підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, відмовлено в застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою слідчого судді в межах к/п №0000627 від 20.12.2021 відмовлено в задоволенні клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_7 про застосування стосовно ОСОБА_9 , підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України.

Мотивуючи своє рішення, слідчий суддя послався на те, що ОСОБА_9 набув статусу підозрюваного у к/п №0000627 та стороною обвинувачення була доведена наявність його обґрунтованої підозри у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, проте не було доведено існування підстав, передбачених ст. 177 КПК України, які б могли обґрунтувати необхідність обрання стосовно ОСОБА_9 заочної міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Так, на переконання слідчого судді, підозрюваний ОСОБА_9 вимушено залишив територію України у зв`язку із необхідністю отримання медичного лікування та стороною обвинувачення не було доведено будь-якої обізнаності останнього про повідомлення про підозру в межах зазначеного кримінального провадження, натомість, ОСОБА_9 не вживав жодних заходів до власного переховування протягом всього строку досудового розслідування.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_7 не погодився із оскаржуваною ухвалою, вважаючи її необґрунтованою, постановленою із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону з огляду на наступне:

- поза увагою слідчого судді залишилось те, що органом досудового розслідування встановлено наявність усіх ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, оскільки ОСОБА_9 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від 5 до 10 років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатись певною діяльністю на строк до 3-х років, з конфіскацією майна; за рахунок займаних посад та реалізації своїх повноважень підозрюваний має стійкі постійні зв`язки з правоохоронними органами, органами державної влади, жителями м. Одеси та Одеської області, що дає йому змогу впливати на потерпілих, свідків, експертів, спеціалістів у даному кримінальному провадженні; через невстановлених осіб може знищити речі та документи, які на даний час не встановлені органом досудового розслідування, однак мають суттєве значення для встановлення обставин кримінальних правопорушень;

- слідчий суддя не врахував того, що 21.03.2023 на виконання доручення ст.о/у УСР в Одеській обл. повідомлено ОСОБА_9 про необхідність явки до органу досудового розслідування для отримання процесуальних документів, проте останній проігнорував вказаний виклик та вимкнув мобільний телефон, натомість, 22.03.2023 о 09:22 год. підозрюваний ОСОБА_9 перетнув державний кордон України у пункті пропуску «Косино» та покинув територію України, станом на теперішній час його місцезнаходження не відоме, внаслідок чого 29.03.2023 постановою прокурора його оголошено у розшук та згодом, 11.04.2023 постановою слідчого оголошено у міжнародний розшук.

Посилаючись на викладені обставини, прокурор ОСОБА_7 просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання прокурора та застосувати стосовно підозрюваного ОСОБА_9 за його відсутності запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора ОСОБА_7 , який підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, думку захисника ОСОБА_8 , який заперечував проти її задоволення, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частина 1 ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Системний аналіз оскаржуваної ухвали свідчить про те, що слідчий суддя зазначених вище вимог кримінального процесуального закону не дотримався з огляду на таке.

Стаття 2 КПК України визначає коло завдань кримінального провадження, до яких відносяться: захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Частина 6 ст. 193 КПК України передбачає, що слідчий суддя, суд розглядає клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та може обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого лише у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених ст. 177 цього Кодексу, а також наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук. У такому разі після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

Згідно із приписами п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Відповідно до вимог ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення, наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий і прокурор; недостатність підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

В свою чергу, положення ч. 2 ст. 177 КПК України передбачають, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 цієї статті.

Системний аналіз вищевикладених положень кримінального процесуального закону дає підстави дійти висновку про те, що застосування таких заходів забезпечення кримінального провадження як запобіжних заходів, в тому числі, тримання під вартою, можливо лише щодо особи, яка має статус підозрюваного.

Так, як про це обґрунтовано стверджує слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі, на підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_9 в зазначеному к/п набув статусу підозрюваної особи відповідно до вимог ст.ст. 276-279 КПК України, зокрема, складене 21.03.2023 письмове повідомлення про підозру (а.с. 50-58), враховуючи неможливість його вручення особисто підозрюваному ОСОБА_9 , було надіслано 21.03.2023 засобами поштового зв`язку за наявними у органу досудового розслідування адресами реєстрації та тимчасового проживання ОСОБА_9 (а.с. 38-39).

Факт обізнання ОСОБА_9 про підозру у вчиненні інкримінованого йому злочину та набуття ним статусу підозрюваного додатково підтверджується поведінкою останнього та тим, що він використовує надані йому ст. 42 КПК України права, зокрема, залучив для здійснення захисту своїх інтересів захисника, через якого реалізовує своє право на оскарження ухвали про обрання запобіжного заходу.

З огляду на те, що питання обґрунтованості висунутої ОСОБА_9 в зазначеному к/п №0000627 підозри у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України не оскаржується стороною захисту в апеляційному порядку, апеляційний суд не вбачає підстав для перевірки зазначеного питання та доходить висновку про те, що підозра є обґрунтованою та підтверджується матеріалами, долученими до клопотання сторони обвинувачення.

Водночас, колегія суддів наголошує на тому, що ОСОБА_9 , відповідно до матеріалів провадження, у вказаному провадженні, постановою слідчого оголошений у міжнародний розшук.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 281 КПК України, якщо під час досудового розслідування місцезнаходження підозрюваного невідоме або він виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України чи за межами України та не з`являється без поважних причин на виклик слідчого, прокурора за умови його належного повідомлення про такий виклик, слідчий, прокурор оголошує розшук такого підозрюваного.

До оголошення підозрюваного в розшук слідчий, прокурор зобов`язаний вжити заходів щодо встановлення його місцезнаходження.

Частиною 2 ст. 281 КПК України передбачено, що про оголошення розшуку виноситься окрема постанова, якщо досудове розслідування не зупиняється, або вказується в постанові про зупинення досудового розслідування, якщо таке рішення приймається, відомості про що вносяться до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

На підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що дорученням про проведення слідчих (розшукових) дій ст. слідчого другого СВ (з дислокацією в м. Одесі) ТУ ДБР, розташованого в м. Миколаєві ОСОБА_10 співробітникам УСР в Одеській обл. було доручено, серед іншого, встановити місцезнаходження підозрюваного ОСОБА_9 (а.с. 40).

В подальшому, відповідно до рапортів ст. о/у 5-го відділу УСР в Одеській обл. ОСОБА_11 , на виконання вищезазначеного доручення слідчого, 21.03.2023 було здійснено телефонний дзвінок у месенджері «WhatsApp» підозрюваному ОСОБА_9 , в ході якого йому було повідомлено про необхідність явки 21.03.2023 до другого СВ (з дислокацією в м. Одесі) ТУ ДБР, розташованого в м. Миколаєві з метою проведення з його участю процесуальних дій, а саме вручення документів в к/п №0000627, проте ОСОБА_9 зазначив, що нікуди з`являтись не буде, зустрічатись відмовився та закінчив телефонну розмову, при цьому, всі відомі на теперішній час номери телефонів ОСОБА_9 були вимкнені, за адресою тимчасового місця проживання в м. Одесі останній відсутній та його місцеперебування невідомо (а.с. 42 та 43).

На підставі викладеного, у зв`язку із фактичним переховуванням ОСОБА_9 від органів досудового розслідування, постановою прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_7 від 29.03.2023 його було оголошено у розшук, здійснення якого було доручено УСР ДСР НПУ в Одеській обл.

Відповідно до листа начальника Головного Центру обробки спеціальної інформації ДПС України ОСОБА_12 за вих. №31/1/3-593вих23 від 29.03.2023 було отримано інформацію про те, що ОСОБА_9 , документований паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , 22.03.2023 о 09:22 год. залишив територію України в пункті пропуску «Косино» (а.с. 35).

З урахуванням перетину ОСОБА_9 22.03.2023 кордону України та не встановленням органом досудового розслідування місцезнаходження останнього, 11.04.2023 постановою ст. слідчого другого СВ (з дислокацією в м. Одесі) ТУ ДБР, розташованого в м. Миколаєві ОСОБА_10 підозрюваного ОСОБА_9 було оголошено в міжнародний розшук (а.с. 25-34).

Водночас, частково погоджуючись із посиланнями прокурора, апеляційний суд вважає помилковим висновок слідчого судді щодо недоведення стороною обвинувачення існування підстав, передбачених ст. 177 КПК України для обрання стосовно ОСОБА_9 заочної міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з огляду на таке.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

При цьому, ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» висловив позицію, згідно якого наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитись відповідними доказами.

Всупереч висновкам слідчого судді, на переконання апеляційного суду, в даному кримінальному провадженні органом досудового розслідування було доведено існування ризику можливого переховування ОСОБА_9 від органів досудового розслідування та суду, обумовлений тим, що останній обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, покарання за який передбачене у виді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до 3 років, з конфіскацією майна.

На переконання колегії суддів, в даному випадку тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_9 у разі визнання винуватим у вчиненні інкримінованого злочину сама по собі може бути достатнім мотивом для здійснення дій, направлених на переховування підозрюваного від органів досудового розслідування й суду та зазначена позиція апеляційного суду кореспондується із практикою ЄСПЛ, який в рішенні «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Окрім того, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Водночас, в п. 58 рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови» («Becciev v. Moldova») ЄСПЛ зазначив, що ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних із характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

Підтвердженням факту свідомого переховування ОСОБА_9 від органів досудового розслідування та суду слугує те, що останній, достовірно знаючи про факт досудового розслідування к/п №0000627 з грудня 2021 та про те, що він є його фігурантом, отримавши 21.03.2023 виклик по телефону щодо необхідності прибуття до органу досудового розслідування для отримання документів в кримінальному провадженні, відповідно до Наказу першого заступнику керівника ГУ Держпродспоживслужби в Одеській обл. ОСОБА_13 №143-к від 20.03.2023, в цей же день, тобто 21.03.2023, звільнився за угодою сторін з посади начальника Управління захисту прав споживачів та контролю за регульованими цінами ГУ Держпродспоживслужби в Одеській обл. (а.с. 132) та наступного дня, тобто 22.03.2023, покинув місце свого проживання та територію України; на теперішній час його місцезнаходження не відоме.

Посилання захисника ОСОБА_8 на те, що його підзахисний ОСОБА_9 вимушено покинув території України для проходження медичного лікування колегія суддів оцінює критично, оскільки стороною захисту на підтвердження зазначеної позиції було надано лише копію довідки військово-лікарської комісії про те, що ОСОБА_9 непридатний до військової служби та виключений з військового обліку за станом здоров`я (а.с. 131), проте не було надано підтверджень того, що ОСОБА_9 проходить лікування в певній медичній установі закордоном.

Окрім того, зауважуючи в оскаржуваній ухвалі на тому, що органом досудового розслідування не було доведено ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які б слугували підставою для обрання стосовно ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України, слідчий суддя, не будучи послідовним у висловленні своєї позиції, залишив поза увагою той факт, що в ухвалі від 24.03.2023, при задоволенні клопотання слідчого про надання дозволу на затримання підозрюваного ОСОБА_9 з метою його приводу для участі в розгляді клопотання про обрання стосовно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, встановив наявність в зазначеному провадженні, серед іншого, ризику можливого подальшого переховування підозрюваного ОСОБА_9 від органу досудового розслідування та суду (а.с. 45-49).

Зазначена суперечність, допущена слідчим суддею щодо встановлення наявності у вказаному кримінальному провадженні передбачених ст. 177 КПК України ризиків свідчить про формальний підхід до розгляду клопотання прокурора про обрання стосовно підозрюваного ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України.

Що стосується інших заявлених органом досудового розслідування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів погоджується із висновком слідчого судді про те, що вони не є належним чином доведеними.

Зокрема, зауважуючи на існуванні в зазначеному провадженні ризиків знищення, приховування або спотворення будь-якої із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення та незаконного впливу на потерпілих, свідків, експертів, спеціалістів у провадженні, сторона обвинувачення посилається на досвід роботи підозрюваного ОСОБА_9 в правоохоронних органах та його зв`язки з органами державної влади, натомість, суд апеляційної інстанції зауважує на тому, що з 21.03.2023 останній звільнений з раніше займаної посади начальника Управління захисту прав споживачів та контролю за регульованими цінами ГУ Держпродспоживслужби в Одеській обл., протягом строку перебування на посаді та строку досудового розслідування кримінального провадження не здійснював будь-яких дій, спрямованих на знищення, приховування, спотворення речей або документів, а на теперішній час підозрюваний взагалі покинув території України.

Окрім того, будь-яких доказів здійснення впливу підозрюваного ОСОБА_9 на свідків впродовж досудового розслідування к/п №0000627 стороною обвинувачення надано не було.

Посилання прокурора на існування ризику перешкоджання підозрюваним кримінальному провадженню іншим чином є голослівним, не підтвердженим доказами та ґрунтується лише на суб`єктивному припущенні сторони обвинувачення.

За встановлених обставин колегія суддів доходить переконання про те, що стороною обвинувачення не було доведено існування в зазначеному кримінальному провадження інших, окрім можливого переховування підозрюваного ОСОБА_9 від органів досудового розслідування та суду, ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Колегія суддів також враховує правову позицію ЄСПЛ, викладену у рішенні «Ферарі-Браво проти Італії», відповідно до якої затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

Обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК України, що виключають можливість обрання стосовно підозрюваного ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою апеляційним судом під час апеляційного розгляду скарги не встановлено.

Підсумовуючи все вищевикладене, апеляційний суд доходить переконання про те, що органом досудового розслідування, на виконання вимог ст. 194 та ч. 6 ст. 193 КПК України, було доведено у сукупності факт набуття ОСОБА_9 у встановленому законом порядку статусу підозрюваної особи в к/п №0000627, обґрунтованість підозри останнього у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, оголошення його у міжнародний розшук відповідно до вимог закону, а також наявність в зазначеному провадженні ризику переховування від органів досудового розслідування та суду, внаслідок чого існують всі законодавчі підстави для обрання стосовно підозрюваного ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за його відсутності в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України, якого будо достатньо для забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного та запобігання наявному вище ризику.

Відтак, оскаржувана ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, оскільки її висновки не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, зокрема, не підтверджуються доказами, дослідженими під час розгляду клопотання сторони обвинувачення про обрання стосовно підозрюваного ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за його відсутності в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України.

Водночас, в зазначеному аспекті колегія суддів вважає за необхідне звернути особливу увагу на той факт, що обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за відсутності підозрюваної особи в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України не є остаточним застосуванням стосовно особи запобіжного заходу, натомість, за своєю правовою природою не призводить до негайного взяття особи під варту, а виступає підставою для затримання й доставки цієї особи до місця кримінального провадження.

Так, відповідно до положень вищевказаної ч. 6 ст. 193 КПК України, у разі обрання стосовно підозрюваної особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за її відсутності, після затримання такої особи та не пізніш як через 48 годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю такої особи розглядає питання про застосування стосовно неї обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід.

За таких обставин, апеляційний суд констатує, що в даному випадку така ухвала про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є документом, на підставі якого здійснюється затримання особи як на території України, так і за її межами, здійснюється доставка особи до місця кримінального провадження, а також ухвалюється рішення про застосування запобіжного заходу або екстрадиційного арешту для забезпечення видачі особи з метою притягнення до кримінальної відповідальності.

Зазначений висновок апеляційного суду кореспондується із позицією, викладеною у вищезгаданій постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14.02.2022 у справі №991/3440/20.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Пункт 2 ч. 1 ст. 409 КПК України передбачає, що підставою для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 411 КПК України, висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу прокурора задовольнити, скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора задовольнити та обрати стосовно підозрюваного ОСОБА_9 , за його відсутності, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України.

Керуючись ст.ст. 24, 177-178, 183, 193, 194, 370, 404, 405, 407, 409, 411, 419, 422, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Київського райсуду м. Одеси від 21.04.2023, якою стосовно ОСОБА_9 , підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, відмовлено в обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_7 .

Обрати ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваному у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4