Справа №574/371/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/392/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних провадженнях
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

засудженого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відео конференції в залі суду в м. Суми матеріали провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Буринського районного суду Сумської області від 18 січня 2022 року, якою засудженому ОСОБА_7 відмовлено у задоволенні клопотання про звільнення від відбування покарання, у зв`язку із закінченням строку давності виконання обвинувального вироку, -

ВСТАНОВИЛА:

До Буринського районного суду Сумської області звернувся засуджений ОСОБА_7 з клопотанням про звільнення його від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

За результатом розгляду вказаного клопотання ухвалою Буринського районного суду Сумської області від 18 січня 2022 року, у задоволенні клопотання ОСОБА_7 було відмовлено з тих підстав, що вирок Апеляційного суду Сумської області від 15.12.2004 року, яким ОСОБА_7 був засуджений, набрав законної сили 22 березня 2005 року та звернутий до виконання у встановлені законодавством строки. Вказаний вирок виконується вже більше п`ятнадцяти років, а тому припинення шляхом застосування ст. 80 КК України є неможливим.

Не погодившись з таким судовим рішенням, засуджений ОСОБА_7 звернувся до апеляційного суду зі скаргою, в якій просить скасувати вказану ухвалу суду у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а матеріали даного провадження направити на новий судовий розгляд.

Вимоги поданої апеляційної скарги засуджений обґрунтовує тим, що судом першої інстанції зроблено помилковий висновок щодо змісту поданого ним клопотання у якому обґрунтовано викладено мотиви застосування строків давності виконання обвинувального вироку відносно нього, які вже сплинули та не йдеться мова про несвоєчасне виконання судового рішення.

Крім того судом не застосовано вимоги ч. 5 ст. 80 КК України, якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі замінюється позбавленням волі.

Також судом не взято до уваги ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 18.08.2021 року, відповідно якої вирок відносно ОСОБА_7 не виконаний у строк передбачений ч. 1 ст. 80 КК України.

Заслухавши доповідь головуючого-судді щодо змісту оскарженого судового рішення, доводи засудженого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, думку прокурора, який вважав ухвалу суду законною, обґрунтованою та просив залишити її без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Перевіряючи законність прийнятого судового рішення, на спростування доводів апелянта, колегія суддів вважає, що суд, відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 , у повній мірі дотримався зазначених вимог закону.

Вироком Апеляційного суду Сумської області від 15.12.2004 року ОСОБА_7 був визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених п.п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 194, ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 357 КК України та засуджений із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України до довічного позбавлення волі.

Ухвалою Верховного Суду України від 22 березня 2005 року, вказаний вирок залишено без змін.

22 березня 2005 року вирок суду звернутий до виконання, а засуджений ОСОБА_7 направлений до ДУ «Замкова виправна колонія (№58)» Хмельницької області, для відбування покарання.

Згідно з ч.1, 2 ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст.5 Кримінально-виконавчого кодексу України, одним із принципів кримінально-виконавчого законодавства є принцип невідворотності виконання і відбування покарань.

Тобто у разі засудження особи до відповідного покарання, держава покладає на себе обов`язок щодо забезпечення виконання даного покарання.

Водночас засуджена до певного виду покарання особа не може перебувати в потенційному очікуванні виконання покарання невизначений проміжок часу, у зв`язку із чим законодавчо встановлюються строки, сплив яких припиняє наявні між державою і засудженою особою кримінальні правовідносини, а отже, унеможливлює виконання покарання.

Такі строки визначені ч.1 ст.80 КК України, яка передбачає, що особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано у встановлені законом строки.

Досліджені апеляційним судом матеріали кримінального провадження не свідчать про те, що закінчився строк давності виконання вироку суду, яким ОСОБА_7 засуджено до довічного позбавлення волі, оскільки встановлено що такий вирок суду виконується, а на його виконання останній відбуває покарання.

Оскільки норма ст. 80 КК України застосується лише у випадку, якщо обвинувальний вирок не виконується, а вирок Апеляційного суду Сумської області від 15 грудня 2004 року відносно ОСОБА_7 , набув законної сили та почав виконуватися з момент набрання ним чинності, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що строк давності застосуванню не підлягає, а доводи засудженого, щодо обов`язковості застосування такого строку ґрунтується виключно на довільному тлумаченні вказаних норм кримінального закону.

Що стосується доводів засудженого ОСОБА_7 про заміну йому довічного позбавлення волі на позбавлення волі, відповідно до другого речення ч.5 ст.80 КК України, то колегія суддів також не вбачає підстав для його задоволення виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 51 КК, до осіб, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, судом можуть бути застосовані такі види покарань, зокрема: п. 11) позбавлення волі на певний строк; п. 12) довічне позбавлення волі. При цьому кримінальний закон розкриває зміст цих покарань в різних його статтях (ст. 63 і 64 КПК) і виокремлює правила щодо їх призначення, що і вказує на те, що довічне позбавлення волі не є законодавчо визнаним різновидом такого виду покарання як позбавлення волі, а навпаки, є окремим видом, який має свій спеціальний порядок та умови його відбування.

Велика Палата Верховного Суду (далі ВП ВС) у своїй постанові від 15.05.2019 у справі № 757/12726/18-ц (п. 36) звернула увагу на те, що 12.03.2019 ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Пєтухов проти України», де Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (§194).

При цьому Верховна Рада України 18 жовтня 2022 року прийняла в другому читанні та в цілому урядові законопроекти 4048 від 03.09.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» та 4049 від 03.09.2020 «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини».

Оскільки, станом на момент звернення засудженого з відповідним клопотанням до суду першої інстанції такий закон ще не було прийнято, тому суд першої інстанції і не міг вирішувати клопотання щодо заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк.

Враховуючи наведене, колегія суддів зазначає, що оскільки вищезазначеним законом були ухвалені певні процедурні питання відносно вирішення клопотань щодо заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, тому засуджений не позбавлений можливості звернутися з таким клопотанням до відповідних органів згідно даного закону.

Також в оскаржуваному судовому рішенні, суд першої інстанції надав обґрунтований аналіз доводів засудженого стосовно змісту ухвали Ізяславського районного суду Хмельницької області від 18 серпня 2021 року. Відповідно вказаної ухвали, вирок відносно засудженого ОСОБА_7 є виконаним.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що судом постановлено законне та обґрунтоване рішення, у зв`язку з чим оскаржувану ухвалу слід залишити без зміни, а апеляційну скаргу засудженого без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Буринського районного суду Сумської області від 18 січня 2022 року, якою засудженому ОСОБА_7 відмовлено у задоволенні клопотання про звільнення від відбування покарання, у зв`язку із закінченням строку давності виконання обвинувального вироку, залишити без зміни, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4