Справа №592/8189/22 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/768/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

Іменем України

12 червня 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 592/8189/22 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 і обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 09.11.2022, за яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше не судимий

визнаний винним у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 125 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

установила:

В поданих апеляційних скаргах:

- захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_6 просить змінити вирок суду та визнати ОСОБА_10 винним у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 125 КК і призначити покарання у виді двохсот сорока годин громадських робіт у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості. На підтвердження вимог апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_10 визнав вину в повному обсязі, розкаявся, активно сприяв слідству у розкритті кримінального проступку, раніше не судимий, має стійкі соціальні зв`язки, характеризується задовільно. Вважає, що ОСОБА_10 під час воєнного стану був би корисним для виконання громадських робіт по укріпленню та обороні м. Суми та Сумської області;

- обвинувачений ОСОБА_11 просить змінити вирок суду, призначити за ч. 2 ст. 125 КК покарання у виді арешту на строк 6 місяців та на підставі ст. 75 КК звільнити від відбування покарання з випробуванням строком на один рік і покласти обов`язки, передбачені ст. 76 КК, оскільки призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Зазначає, що він визнав вину в повному обсязі, розкаявся, активно сприяв слідству у розкритті кримінального проступку, раніше не судимий, за місцем проживання характеризується задовільно, має стійкі соціальні зв`язки, проживає з матір`ю та працює не офіційно. Крім того, неодноразово пошкодував про вчинене правопорушення, обставин, що обтяжує покарання судом не встановлено, тому мав можливість та підстави дійти висновку про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства;

Вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 09.11.2022 ОСОБА_10 визнаний винним у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 125 КК і йому призначене покарання у виді арешту на строк шість місяців.

Згідно вироку, 24.09.2022 приблизно о 21:25 потерпілий ОСОБА_12 приїхав разом зі своєю знайомою ОСОБА_13 до її колишнього чоловіка ОСОБА_14 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 . В ході спілкування ОСОБА_14 почав на підвищених тонах спілкуватись з ОСОБА_12 . В цей час до потерпілого ОСОБА_12 ззаду підбіг ОСОБА_10 та наніс удар кухонним ножем в спину з правого боку та збив його з ніг, а коли потерпілий впав на землю, ОСОБА_10 сів на нього зверху та наніс ще декілька ударів кухонним ножем в стегно правої ноги, чим спричинив потерпілому ОСОБА_12 легкі тілесні ушкодження.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 , який підтримав вимоги апеляційних скарг, доводи прокурора ОСОБА_9 про залишення апеляційних скарг без задоволення, а судового рішення без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів, вважає за необхідне апеляційну скаргу захисника задовольнити в повному обсязі, а апеляційну скаргу обвинуваченого задовольнити частково.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційних скаргах захисника та обвинуваченого не оскаржуються.

Що стосується доводів апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника про суворість призначеного покарання, то вони є обґрунтованими і заслуговують на увагу, оскільки покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Так, визначаючи обвинуваченому вид і розмір покарання, суд першої інстанції урахував ступінь тяжкості вчиненого останнім кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК є кримінальним проступком, фактичні обставини його вчинення, інформацію про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав в повному обсязі.

Обставиною, що пом`якшує покарання, суд першої інстанції визнав активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Обтяжуючих покарання обставин судом не встановлено.

Положеннями ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно п. 1 постанови ПВСУ №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину має додержуватись принципу законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, а згідно рішення ЄСПЛ від 17.09.2009 у справі «Скополла проти Італії» зазначив, що «складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним».

Таким чином, при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, як зазначалось вище, охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права; це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (ст. 414 КПК). Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння.

Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

При визначенні виду і розміру покарання необхідно також враховувати й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності» (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12), а тому тяжкість вчиненого кримінального правопорушення не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання. При цьому колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

З огляду на викладене, судом першої інстанції не були враховані всі ці обставини в повному обсязі у їх сукупності, внаслідок чого рішення суду щодо виду та розміру призначеного ОСОБА_10 покарання не є належним чином вмотивованим, що потягло за собою визначення покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості.

Вирішуючи питання про вид та розмір покарання, яке буде необхідне та достатнє для виправлення ОСОБА_10 та попередження нових кримінальних правопорушень, колегія суддів ураховує, що учинене є кримінальним проступком, кримінальне правопорушення скоєне вперше, обвинувачений визнав свою вину у повному обсязі і активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення.

Згідно ч. 2 ст. 409 КПК, підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в апеляційному суді є невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне змінити вирок суду, призначити ОСОБА_10 покарання у межах санкції ч. 2 ст. 125 КК у виді громадських робіт на строк 240 годин, яке не пов`язане з його ізоляцією від суспільства і яке буде необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, змінивши судове рішення через невідповідність призначеного судом першої інстанції покарання ступеню тяжкості та особі обвинуваченого, задовольнивши таким чином апеляційну скаргу захисника та частково апеляційну скаргу обвинуваченого.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК,

постановила:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 09.11.2022 відносно ОСОБА_15 змінити у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості.

Вважати ОСОБА_15 засудженим за ч. 2 ст. 125 КК України та призначити йому покарання у виді двохсот сорока годин громадських робіт.

В іншій частині вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 09.11.2022 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4