печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2023 року Слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора (шляхом відеоконференцзв`язку), - ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Києві провадження за скаргою адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 про скасування постанови начальника Департаменту міжнародно-правового співробітництва ОСОБА_6 від 24.06.2021 року про видачу особи (екстрадицію) громадянку Російської Федерації ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , -

ВСТАНОВИВ:

В провадження слідчого судді Печерського районного суду м. Києва надійшла скарга адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 звернувся до слідчого судді Печерського районного суду м. Києва зі скаргою на постанову начальника департаменту міжнародно-правового співробітництва Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 від 24.06.2021 року про видачу (екстрадицію) особи громадянку Російської Федерації ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Російської Федерації.

В обґрунтування скарги зазначає, що постанова є незаконною, оскільки при прийнятті рішення не враховано, що ОСОБА_5 звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з нововиявленими обставинами (повторна заява). У той же час, до прийняття остаточного рішення по даній заяві Офісом Генерального прокурора прийнято оскаржувану постанову. Як вважає захисник, зазначене не відповідає положенням ст. 590 КПК України. Крім того, під час проведення прокуратурою екстрадиційної перевірки, питання наявності заяви про визнання особи біженцем прокуратурою проігноровано, незважаючи на повідомлення їх про вказане звернення ОСОБА_5 , внаслідок чого прийнято рішення, яке не відповідає нормам Закону.

У судовому засіданні адвокат ОСОБА_4 та особа, щодо якої вирішується питання про екстрадицію - ОСОБА_5 не з`явились, від захисника надійшло клопотання про розгляд справи без їх участі, скаргу підтримали та просили її задовольнити з наведених у ній підстав.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засідання пояснила, що перевірка існування обставин, що перешкоджають видачі ОСОБА_5 проведена повно та всебічно. Оскільки будь-яких перешкод для екстрадиції вказаної особи на момент закінчення перевірки не встановлено, вважала оскаржувану постанову законною, тому просила у задоволенні скарги відмовити.

Відповідно до ч.1 ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК України.

За вказаних обставин, слідчим суддею з метою забезпечення дотримання розумних строків розгляду скарги, визнано можливим її розгляд у відсутність особи, якою подано скаргу та адвоката у кримінальному провадженні. При цьому слідчим суддею враховано положення ст.ст. 26, 591 КПК України.

Слідчий суддя, заслухавши доводи прокурора, дослідивши надані матеріали, дійшов наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів скарги, до Генеральної прокуратури України 13.11.2018 року надійшов запит Генеральної прокуратури Російської Федерації про видачу ОСОБА_5 для притягнення до кримінальної відповідальності.

Постановою начальника Департаменту міжнародно-правового співробітництва Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 від 24.06.2021 року прийнято рішення про видачу до Російської Федерації ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 159 КК Російської Федерації.

Порядок здійснення видачі осіб, які вчинили кримінальне правопорушення, передбачений главою 44 Кримінального процесуального кодексу України.

Положеннями ч. 1 ст. 590 КПК України передбачено, що після вивчення матеріалів екстрадиційної перевірки центральний орган України приймає рішення про видачу особи (екстрадицію) або відмову у видачі (екстрадиції) іноземній державі. Рішення виноситься керівником центрального органу України або уповноваженою ним особою.

При цьому перелік підстав, з яких іноземній державі може бути відмовлено у видачі особи, передбачений ст. 589 КПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 589 КПК України особа, якій надано статус біженця, статус особи, яка потребує додаткового захисту, або їй надано тимчасовий захист в Україні, не може бути видана державі, біженцем з якої вона визнана, а також іноземній державі, де її здоров`ю, життю або свободі загрожує небезпека за ознаками раси, віросповідання (релігії), національності, громадянства (підданства), приналежності до певної соціальної групи або політичних переконань, крім випадків, передбачених міжнародним договором України.

Згідно з ч. 4 ст. 590 КПК України рішення про видачу особи (екстрадицію) не може бути прийнято, якщо така особа подала заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту чи скористалася відповідно до законодавства правом на оскарження рішення щодо зазначених статусів, до остаточного розгляду заяви, у порядку, встановленому законодавством України.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Відповідно до ст. 24 КПК України, кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Зокрема, як вбачається з матеріалів скарги, 13.05.2021 року ОСОБА_5 звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про перегляд матеріалів особової справи № 2019OD00008, в межах якої розглядається заява ОСОБА_5 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з нововиявленими обставинами (повторна заява).

Заяву було прийнято та зареєстровано Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області 14.05.2021 за вх. № Л-615/6/5101-21.

27.05.2021 року представник ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_4 , отримав відповідь начальника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області ОСОБА_7 від 26.05.2021 на заяву від 13.05.2021.

31.05.2021 року, не погоджуючись із зазначеною відповіддю начальника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області ОСОБА_7 від 26.05.2021, ОСОБА_5 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просила визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, яка полягає у не розгляді заяви ОСОБА_5 про перегляд матеріалів особової справи № 2019OD00008, в межах якої розглядається заява ОСОБА_5 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку із нововиявленими обставинами (повторна заява) від 13.05.2021 року та зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області розглянути зазначену заяву ОСОБА_5 та прийняти вмотивоване рішення за результатом її розгляду.

22.06.2021 року ухвалою Одеського окружного адміністративного суду по справі № 420/9086/21 відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_5 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії.

Станом на 24.06.2021 року, на момент прийняття рішення про видачу до Російської Федерації ОСОБА_5 , для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 159 КК Російської Федерації, згідно із постановою начальника Департаменту міжнародно-правового співробітництва Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 , рішення по справі № 420/9086/21 судом не було прийнято.

Крім того, 13.05.2021 року, з метою повідомлення прокуратури про звернення ОСОБА_5 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про перегляд матеріалів особової справи № 2019OD00008, адвокатом ОСОБА_4 до Одеської обласної прокуратури було направлено відповідну заяву.

В подальшому, аналогічним чином представником ОСОБА_5 - адвокатом ОСОБА_4 , було повідомлено прокуратуру про звернення ОСОБА_5 до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

З відповідей Одеської обласної прокуратури від 17.05.2021 року за № 14-10164-18 та від 15.06.2021 року за № 14-10164-18 вбачається, що інформацію стосовно продовження провадження по справі № 2019OD00008, в межах якої Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області розглядається заява ОСОБА_5 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято до відома.

Так, обов`язок провести екстрадицію випливає з двосторонньої чи багатосторонньої угоди про екстрадицію, стороною якої є запитувана Держава і Держава, що подає запит, чи відповідно до положень міжнародних або регіональних актів, що встановлюють обов`язок провести екстрадицію чи законне переслідування. Однак, з іншого боку, Україна як запитувана Держава пов`язана своїми зобов`язаннями щодо невидворення відповідно до міжнародного права стосовно біженців і прав людини, що виключає екстрадицію біженця чи шукача притулку в Державу, що подає запит, на розглянутих умовах.

У таких ситуаціях відповідно до усталеної міжнародної практики заборона на видачу особи за міжнародним правом щодо біженців і прав людини має переважну силу перед зобов`язанням провести екстрадицію.

При цьому, пріоритет зобов`язань з прав людини не залежить від наявності конкретних положень про це в договорі, яким установлюється зобов`язання про екстрадицію. Перевага цих зобов`язань перед зобов`язаннями за договорами про екстрадицію обумовлена їхньою правовою природою і місцем в ієрархії міжнародного правопорядку. На відміну від договорів, що створюють винятково суб`єктивні, взаємні права й обов`язки між Державами, акти з прав людини і захисту біженців установлюють «особливий правопорядок, що включає особливі зобов`язання захищати права людини».

Це випливає зі ст. 103, а також ст. 55 (с) і ст. 56 Статуту Організації Об`єднаних Націй (далі - Статут ООН) від 26.06.1945 року зі змінами та доповненнями.

Так, у ст. 103 Статуту ООН вказано, що у такому випадку, коли зобов`язання Членів Організації за цим Статутом суперечать їхнім зобов`язанням по будь-якому іншому міжнародному договору, то переважну силу мають зобов`язання за цим Статутом. Тобто це положення проголошує перевагу зобов`язань за Статутом над зобов`язаннями, що випливають з інших міжнародних договорів.

Крім того, відповідно до ст.ст. 55 (с), 56 Статуту ООН, члени ООН зобов`язуються вживати як спільні, так і самостійні заходи для досягнення цілей ООН, включаючи загальну повагу і дотримання прав людини й основоположних свобод для усіх без винятку, незалежно від їх раси, статі, мови та релігії.

Додатково до цього, частиною звичаєвого міжнародного права наразі вважається принцип невисилання. У найбільш загальному вигляді принцип невисилання відображений у ст. 33 Конвенції про статус біженців 1951 року, відповідно до якої «договірні Держави не будуть жодним чином висилати або повертати біженців до кордонів країни, де їхньому життю чи свободі загрожуватиме небезпека через їхню расу, релігію, громадянство, належність до певної соціальної групи або політичні переконання».

Також принцип невисилання знайшов своє втілення у ст. 3 Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських чи принизливих видів поводження і покарання 1984 року (далі - Конвенція 1984 року), якою встановлено, що жодна держава-сторона не повинна висилати, повертати чи видавати будь-яку особу іншій державі ,якщо є серйозні підстави вважати, що їй там може загрожувати застосування катувань.

При цьому, дія ст. 3 Конвенції 1984 року поширюється на всіх людей, які знаходяться під юрисдикцією держави, у тому числі біженців, осіб, які потребують додаткового захисту, шукачів захисту та інших категорій осіб. Більше того, ця норма не допускає виключень.

Принцип невисилання також знайшов відображення у практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який застосовує цей принцип в аспекті ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Сорінг проти Сполученого Королівства» («Soering v. The United Kingdom», заява № 14038/88, рішення від 07.07.1989 р.) ЄСПЛ констатував, що ст. 3 Конвенції забороняє вислання іноземця, якщо було виявлено серйозні підстави вважати, що екстрадиція цієї особи спричинить для неї реальну загрозу бути підданим катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

У законодавстві України принцип невисилання закріплений у ст. 3 Закону України від 08.07.2011 р. № 3671-VI «про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI). Україна надає захист іноземним громадянам і особам без громадянства, які його шукають на її території, у порядку, визначеному Законом № 3671-VI, шляхом: визнання біженцем; визнання особою, яка потребує додаткового захисту; визнання особами, які потребують тимчасового захисту.

Згідно з ч. 4 ст. 590 КПК прямо заборонено прийняття рішення про видачу особи, якщо вона подала заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також у випадку оскарження нею рішення про відмову у наданні їй такого статусу, до моменту остаточного розгляду заяви чи скарги.

На підставі викладеного вбачається, що при винесенні оскаржуваної постанови від 24.06.2021 року вимоги закону не дотримані в повному обсязі та ухвалення начальником Департаменту міжнародно-правового співробітництва Офісу Генерального прокурора постанови про видачу ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на запит іноземної держави є передчасним, оскільки на час винесення постанови ОСОБА_5 звернулася із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, розгляд якої не було закінчено на той час та оскаржила бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, звернувшись із позовною заявою до Одеського окружного адміністративного суду, розгляд якої на час винесення постанови, тривав.

Тобто, остаточного розгляду заяви ОСОБА_5 щодо визнання її біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту не відбулось, що унеможливлює прийняття рішення про видачу особи (екстрадицію).

Таким чином, станом на 24.06.2021 року існували обставини, які перешкоджали прийняттю рішення за запитом про видачу особи.

Разом з тим, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» введено в Україні воєнний стан, який діє до тепер.

Відповідно до ч.1 ст.122 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.

Відповідно до Закону України від 01.12.2022 року "Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 року" преамбули: 1. Керуючись положеннями статті 62 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, статті 24 Закону України "Про міжнародні договори України", зупинити у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР (Відомості Верховної Ради України, 1994 р., № 46, ст. 417), та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року № 140/98-ВР (Відомості Верховної Ради України, 1998 р., № 26, ст.162).

Керуючись положеннями статті 54 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, статті 84 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, статті 24 Закону України "Про міжнародні договори України", вийти з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР (Відомості Верховної Ради України, 1994 р., № 46, ст. 417), та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року №140/98-ВР (Відомості Верховної Ради України, 1998 р., № 26, ст. 162).

24.02.2022 року Міністерство закордонних справ України нотифікувало МЗС РФ про прийняте Україною рішення розірвати дипломатичні відносини з Росією, що були встановлені Протоколом про встановлення дипломатичних відносин між Україною та Російською Федерацією від 14.02.1992. Тобто, діяльність дипломатичних представництв України в Росії та Росії в Україні, а також будь-яке дипломатичне спілкування припинені відповідно до Віденської конвенції про дипломатичні зносини 1961 року.

Разом з тим, на даний період у відносинах з Російською Федерацією унеможливлено застосування міжнародних договорів України з питань правового співробітництва у цивільних і кримінальних справах, у тому числі здійснити співробітництво з відповідними органами Російської Федерації щодо екстрадиції (видачі) ОСОБА_5 на підставі Конвенції.

Враховуючи викладене, слідчий суддя приходить до висновку, що скаргу адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 , слід задовольнити, а постанова начальника Департаменту міжнародно-правового співробітництва Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 від 24.06.2021 року про видачу (екстрадицію) особи підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 2, 7-9, 372, 376, 589-592 КПК України, слідчий суддя -

УХВАЛИВ:

Скаргу адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 про скасування постанови начальника Департаменту міжнародно-правового співробітництва ОСОБА_6 від 24.06.2021 року про видачу особи (екстрадицію) громадянку Російської Федерації ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - задовольнити.

Скасувати постанову начальника Департаменту міжнародно-правового співробітництва Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 від 24.06.2021 року про видачу (екстрадицію) особи - громадянку Російської Федерації ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до Російської Федерації.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1