Справа № 462/558/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/295/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2023 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

Головуючого - судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8

потерпілої ОСОБА_9

представника потерпілої ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_8 на вирок Залізничного районного суду м. Львова від 22 лютого 2023 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, громадянина України, працює: ВП "Самбірська дистанційна колія", зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до вимог ст. 89 КК України раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

оскарженим вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, та призначено йому покарання за ч. 1 ст. 122 КК України у виді 2 (двох) років обмеження волі.

Строк відбуття покарання ухвалено рахувати з моменту звернення вироку до виконання. Цивільний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 10000 (десять тисяч) грн. відшкодування моральної шкоди.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 23 жовтня 2020 року, близько 08:30 год., перебуваючи у салоні тролейбуса, що слідує за маршрутом №32 Університет - вул. Суботівська, який знаходився на зупинці громадського транспорту «вулиця Низинна», що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Низинна, 11, на ґрунті особистих неприязних відносин, керуючись раптово виниклим умислом на спричинення тілесних ушкоджень, усвідомлюючи протиправність своїх дій, не бажаючи пред?явити контролеру пасажирського транспорту ОСОБА_11 квиток, що засвідчує право проїзду у громадському електротранспорті, різко почав виходити з салону тролейбуса через задні двері, під час чого, з метою звільнення проходу та отримання можливості вийти із салону тролейбуса, минаючи контролера, шляхом відштовхування її в сторону масою свого тіла, умисно застосував фізичне насильство до останньої, яке виразилося у нанесені їй удару кулаком своєї руки зверху по зап?ястку правої руки потерпілої, якою остання трималася за поручень, тим самим спричинивши потерпілій ОСОБА_11 згідно висновків судово-медичних експертиз №1652 від 25.11.2020 та №1818-додатковий від 29.12.2020, закритий перелом основи 3-ої п?ясної кістки правої кисті із задовільним стоянням кісткових фрагментів. Перелом утворився від дії тупого предмета, міг виникнути від удару кулаком по правій кисті, при фіксованій руці та відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров?я.

Не погоджуючись із оскарженим вироком суду, захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, у якій просить вирок Залізничного районного суду м. Львова від 22 лютого 2023 року змінити. Перекваліфікувати дії ОСОБА_7 із ч.1 ст. 121 КК України, на ст. 128 КК України та призначити покарання у вигляді 240 годин виправних робіт. Застосувати до ОСОБА_7 , ст. 75 КК України та звільнити від відбування покарання з іспитовим строком 1(один) рік, покласти на нього обов`язки згідно ст.76 КК України.

Зменшити розмір моральної шкоди до 5 тисяч гривень на користь потерпілої.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що обвинувачений не міг усвідомлювати наслідків своїм діям якими спричинив тілесні ушкодження потерпілій, оскільки усунення перешкоди при виході з тролейбуса шляхом відштовхування руки потерпілої, яка створювала цю перешкоду, не дає змоги усвідомлення спричинення середньої тяжкості шкоду здоров`ю, яка є суб`єктивною стороною кримінального правопорушення за ст. 122 КК України. Відтак такі дії підпадають під правову кваліфікацію ст. 128 КК України, у якій суб`єктивною стороною є необережна форма вини у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості. На думку захисту, дане кримінальне правопорушення підпадає під кваліфікацію ст. 128 КК України, а саме необережне тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Відеозаписом з нагрудної камери потерпілої від 23.10.2020 року не зафіксовано моменту отримання тілесного ушкодження потерпілою, що не дає змоги зрозуміти механізм його утворення. Однозначно і не зазначено механізму утворення тілесних ушкоджень потерпілої у висновку експертного дослідження від № 1818 від 22.12.020 року.

Мотив умисного нанесення тілесних ушкоджень жодним чином не доведено і не відображається в матеріалах справи. Єдиним наміром обвинуваченого було покинути салон тролейбуса до закриття дверей, де здійсненню його намірів, умисно не маючи на це права , завадила потерпіла, відтак в подальшому виходячи з тролейбуса обвинувачений масою свого тіла звільнив собі прохід від виставленої руки потерпілої, яка створювала останньому перешкоду у виході із тролейбуса. А відтак в нього не було прямого чи непрямого умислу на нанесення тілесних ушкоджень що є необхідною складовою кримінального правопорушення , передбаченого ст. 122 КК України.

Окрім того, покарання у вигляді 2 років обмеження волі є надто суворим для обвинуваченого, оскільки це суттєво вплине на його можливість виховання та фінансового забезпечення свого неповнолітнього сина, з урахуванням воєнного стану в державі. Сторона захисту вважає, що будь яке інше покарання, не пов`язане з позбавленням чи обмеженням волі, буде достатнім для виправлення обвинуваченого.

Щодо цивільного позову, то сторона захисту вважає, що що судом першої інстанції при задоволенні цивільного позову потерпілої не взято до уваги позиції про те, що тілесне ушкодження, яке отримала потерпіла є в прямому-наслідковому зв`язку із порушенням нею «Правил користування міським електричним транспортом у м. Львові», затверджені рішенням Львівської міської ради від 04 квітня 2018 року № 361, а саме: перешкоджання вільному виходу обвинуваченому з тролейбусу. А відтак сума у розмірі 10 000 тисяч гривень є необґрунтованою належними доказами та занадто високою, враховуючи обставини справи.

В доповненнях до апеляційної скарги захисник ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 просить перекваліфікувати дії ОСОБА_7 на ч. 1 ст. 128 КК України та призначити покарання у вигляді 240 годин громадських робіт.

Обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні підтримав подану апеляційну скаргу, зазначив, що наніс потерпілій тілесні ушкодження не умисно. Вважає, що в його діях наявний склад кримінального правопорушення, передбачений ст. 128 КК України.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку поданої апеляційної скарги, прокурора, потерпілої та її представника, які заперечили проти апеляційних вимог, дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що дані вимоги закону судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку щодо ОСОБА_7 дотримано.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість даної особи .

Статтею 22 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів, засобами, передбаченими цим кодексом. Обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України, тобто винуватості обвинуваченого, форми вини, мотиву і мети вчинення кримінального правопорушення, виду і розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, у відповідності до положень ч.1 ст.92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим кодексом випадках, на потерпілого.

Згідно вимог ч.1 ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожен доказ з точки зору його належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Статтею 85 КПК України визначено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на позицію, Європейського суду з прав людини, який неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Апеляційним судом встановлено, що 23.10.2020 року близько 08 год 30 хв. на зупинці електротранспорту по вул. Низинна, при виході обвинуваченого ОСОБА_7 з тролейбуса № 32, між ним та потерпілою контролером ОСОБА_9 , яка була при виконанні службових обов`язків, виник конфлікт з приводу відсутності в обвинуваченого підтверджуючих документів на право на проїзд у даному тролейбусі. Внаслідок цього конфлікту між обвинуваченим і потерпілою виникла сварка. Внаслідок протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_7 , який хотів вийти з тролейбуса, потерпілій були нанесені тілесні ушкодження, а саме в наслідок відштовхування її в сторону масою свого тіла, ОСОБА_7 умисно застосував фізичне насильство до останньої, наніс їй удар кулаком своєї руки зверху по зап?ястку правої руки потерпілої, якою остання трималася за поручень, тим самим спричинивши потерпілій ОСОБА_11 , згідно висновків судово-медичних експертиз №1652 від 25.11.2020 та №1818-додатковий від 29.12.2020, закритий перелом основи 3-ої п?ясної кістки правої кисті із задовільним стоянням кісткових фрагментів. Перелом утворився від дії тупого предмета, міг виникнути від удару кулаком по правій кисті, при фіксованій руці та відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров?я. В подальшому потерпіла вдарилася головою та випала з салона тролейбуса.

Незважаючи на невизнання обвинуваченим своєї вини в умисному нанесенні тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_9 , його вина у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, при наведених вище обставинах, доведена зібраними в ході досудового розслідування належними та допустимими доказами, які були предметом детального дослідження судом першої інстанції, це, зокрема:

- показаннями потерпілої ОСОБА_9 , про те, що 23.10.2020 року близько 08 год 30 хв. із своїм напарником ОСОБА_12 , як контролери, знаходились на зупинці електротранспорту по вул. Низинна та мали намір здійснювати перевірку тролейбуса № 32. Зайшовши до салону тролейбусу, зупинилась на сходовій клітці та трималася за поручень. Побачивши, як обвинувачений виходив з салону, запитала, що він має за проїзд. Однак він відповів, що у нього нічого не має та він виходить. Вона попросила зупинитися, однак відчула удар та біль по правій руці та поштовх, вдарилася головою та випала з тролейбуса. Обвинувачений в той момент вийшов, а вона покликала напарника. ОСОБА_12 попросив зупинитися, ОСОБА_7 почав рух у невідомому напрямку, а вони з напарником ішли за ним. Та в подальшому її напарник викликав поліцію. Всі ці події записувались на нагрудну камеру. Також додала, що він мав можливість вийти, прохід був вільний, однак, коли вона просила зупинитися, то він відсунув її, відштовхнув, вдарив по руці, вона втратила рівновагу та вдарилася. Рука розпухла і боліла, у зв`язку з чим вона звернулася за медичною допомогою та у Залізничний РВ, 21 день перебувала у гіпсі, а потім була реабілітація. Пояснила, що обвинувачений тривалий час її ображав, здійснював наклепи в мережах, подаючи різного роду заяви та скарги за місцем праці, незважаючи на те, що сам працював у "Львівелектротранс".

Свої показання , надані суду першої інстанції, потерпіла ОСОБА_9 підтримала в суді апеляційної інстанції в режимі відео конференції, додатково пояснила, що як контролер була у форменному одязі, перевіряла наявність квитків у пасажирів. ОСОБА_7 , не маючи квитка, намагався покинути салон тролейбуса, а оскільки вона чинила перешкоду у цьому, то наніс їй тілесні ушкодження.

- показаннями свідка ОСОБА_12 , які повністю узгоджуються із показаннями потерпілої, який підтвердив, що обвинувачений виштовхав потерпілу з салону в сторону дверей. Він підбіг на її крики, потерпіла повідомила, що обвинувачений виштовхав її з салону та наніс удар по руці. Потерпіла йому пояснила, що даний громадянин не мав квитка, та такими діями намагався уникнути відповідальності.

Письмовими доказами, зокрема даними, що містяться у:

- протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 23.10.2020 року, відповідно до якої ОСОБА_9 просила прийняти міри до невідомої особи чоловічої статі, яка 23.10.2020 року нанесла їй тілесні ушкодження (а. с. 8);

- протоколі слідчого експерименту від 17.12.2020 року за участю потерпілої, яким встановлено факт та обставини тілесних ушкоджень ОСОБА_9 (а. с. 51-54);

- відеозаписі проведення слідчого експерименту з участю ОСОБА_7 від 27.01.2021 року (а.с.87);

- відеозаписі з нагрудної камери потерпілої ОСОБА_9 від 23.10.2020 року (а.с. 41);

- висновку експерта .№ 1652 від 18.11.2020 року, відповідно до якого при обстеженні ОСОБА_13 лікарями TП №1 м. Львова 23.10.2020 року був виставлений діагноз: «Закритий перелом основи 3-ї п?ясної кістки правої кисті із задовільним стоянням кісткових фрагментів». Перелом підтверджений об?єктивними рентгенологічними даними. Під час проведення судово-медичної експертизи у потерпілої тілесних ушкоджень або слідів їх загоєння, які б відповідали періоду жовтня 2020 року, не виявлено. Лікарями будь-яких ушкоджень на голові не відмічено, а тому діагноз: «Забій м?яких тканин лобної ділянки справа», виставлений в КНП КЛІМД м. Львова 24.10.2020, при визначенні ступеня тяжкості тілесних ушкоджень до уваги не може бути прийнятим, оскільки не підтверджений об?єктивними даними, тобто наявністю синців, саден, ран, тощо, відповідно п.4.6. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» Наказу №6 МОЗ України від 17 січня 1995 року «Про розвиток та вдосконалення судово-медичної служби України». Перелом 3-ї п?ясної кістки міг виникнути від дії тупого предмета 23 жовтня 2020 року та відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я (а. с. 26-27);

- висновку експерта.№ 1818- додатковий від 22.12.2020 року, відповідно до якого при проведенні первинної судово-медичної експертизи в період 18-25.11.2020 року, згідно «Висновку експерта» №1652, у ОСОБА_13 був виявлений закритий перелом основи 3-ї п?ясної кістки правої кисті із задовільним стоянням кісткових фрагментів. Перелом утворився від дії тупого предмета, міг виникнути від удару кулаком по правій кисті, при фіксованій руці, як вказує потерпіла під час проведення слідчого експерименту з її участю і що зафіксовано на фото №1 та №2 фототаблиці до «Протоколу проведення слідчого експерименту, від 17.12.2020 року (а.с. 60-61). Дані висновки повністю підтримані експертом ОСОБА_14 , яка в судовому засіданні суду першої інстанції пояснила, що бралися до уваги медична документація, ренген, оглядалися фотографії.

Зазначені вище докази, надані стороною обвинувачення і досліджені безпосередньо в суді першої інстанції взаємопов`язані і в сукупності підтверджують всі обставини, що підлягають доказуванню, ними встановлено подію злочину, винуватість обвинуваченого та інші обставини, зазначені у ст. 91 КПК України, та вони зібрані у порядку, встановленому ст. 93 КПК України, жодних обставин, передбачених ст. 87 КПК України, з якими закон пов`язує недопустимість доказів як таких, що отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, колегією суддів не встановлено.

Колегія суддів вважає, що зазначені вище докази не потребують повторного дослідження, як і немає підстав для проведення повторного допиту потерпілої чи призначення додаткової судово-медичної експертизи у справі, про що були винесені відповідні рішення колегією суддів. Докази у справі були належно досліджені та оцінені судом першої інстанції та не потребують додаткової чи нової перевірки.

Розглядаючи кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 , суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у справі та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Колегія суддів не бере до уваги позицію обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що він не мав наміру умисно наносити удар потерпілій, а також те, що не знайдено беззаперечних фактів нанесення ним удару по руці потерпілої, оскільки такі спростовуються показаннями потерпілої, яка була попереджена про кримінальну відповідальність, показаннями свідка ОСОБА_12 , показаннями експерта ОСОБА_14 та висновками експерта з приводу можливості та часу нанесення тілесних ушкоджень.

Також колегією суддів не встановлено порушень «Правил користування міським електричним транспортом у м. Львові» потерпілою ОСОБА_9 , як про це вказує сторона захисту у своїй апеляційній скарзі, відтак такі доводи не беруться до уваги, як безпідставні і необґрунтовані.

Також, на думку колегії суддів, є безпідставними покликання захисника на те, що слід перекваліфікувати дії обвинуваченого на ч. 1 ст. 128 КК України, оскільки ОСОБА_7 могло бути заподіяно тілесне ушкодження середньої тяжкості лише з необережності.

Диспозиція ст. 128 передбачає відповідальність за заподіяння необережного тяжкого або середньої тяжкості тілесного ушкодження.

Умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, передбачене ст. 122 КК України, характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на здоров`я іншої людини, наслідками у вигляді заподіяння вказаних ушкоджень й причинним зв`язком між згаданим діянням та наслідками, а із суб`єктивної сторони умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти зазначену шкоду здоров`ю потерпілого, передбачає такі наслідки й бажає або свідомо припускає їх настання (ст.24 КК).

Необережне середньої тяжкості тілесне ушкодження (ст.128 КК) характеризується аналогічними елементами об`єктивної сторони, а за суб`єктивною стороною проявляється в необережній формі вини у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості, визначення яких міститься у ст.25 КК.

Розмежування умисного протиправного заподіяння іншій людині середньої тяжкості тілесних ушкоджень від необережного заподіяння таких ушкоджень здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих злочинів. Зміст інтелектуального та вольового критеріїв вини в зазначених злочинах із матеріальним складом зумовлюються усвідомленням особи характеру вчиненого діяння, передбаченням або свідомим припущенням його негативних наслідків та ставленням до них.

У судовому засіданні встановлено, що обвинувачений умисно наніс потерпілій тілесне ушкодження, зокрема удар по руці, намагаючись покинути транспорт, заподіявши середнього ступеня тілесні ушкодження, що підтверджується відповідними дослідженими доказами.

Як зазначено у висновку ВС в постанові №689/332/18, незалежно від того, чи є такий умисел прямим або непрямим, особа має нести відповідальність за фактично заподіяну шкоду, тобто за умисне заподіяння середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Враховуючи досліджені докази в їх сукупності, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що вина обвинуваченого доведена повністю, його дії слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 122 КК України, оскільки ОСОБА_7 вчинив умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених ст. 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Щодо призначеного ОСОБА_7 покарання, то слід зазначити наступне.

Згідно зі ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Крім того, призначене особі покарання має бути необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

У відповідності до позиції, висловленої у постанові Верховного суду від 17 жовтня 2019 року у справі № № 205/7091/16-к (№ 51 - 1532 км 19), поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, конкретні обставини справи, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 який на обліку у наркологічному та психіатричному диспансерах не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, зокрема вироком Залізничного районного суду м. Львова від 03.03.1998 року за ч. 1 ст. 206 КК України (хуліганство), вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 21.11.1999 року за ч. 2 ст. 206 КК України (хуліганство), Сихівським районним судом м. Львова за ч.ч.1,3 ст. 358 КК України, 25.06.2020 року ухвалою Франківського районного суду м. Львова закрито провадження у зв`язку із відмовою потерпілої від обвинувачення за ст. 126 КК України; поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, зі сторони якого жодних відшкодувань шкоди не надано та вибачень не прозвучало по відношенню до потерпілої, а навпаки продовжується конфлікт, більше року перебування провадження на стадії судових дебатів, думку прокурора та потерпілої про призначення покарання у виді обмеження волі, та дійшов вірного висновку про неможливість виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів без відбування ним покарання у виді обмеження волі у межах санкції ч. 1 ст. 122 КК України.

Покарання, призначене обвинуваченому ОСОБА_7 у виді обмеження волі на строк 2 роки, на думку колегії суддів, відповідає вимогам ст. 2 КПК України та ст.ст. 50, 65 КК України, оскільки останній раніше притягався до кримінальної відповідальності та враховуючи його ставлення до скоєного після вчиненого злочину, тобто посткримінальну поведінку.

Щодо вирішення судом першої інстанції цивільного позову, то слід зазначити наступне .

Згідно з ч. 1ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

За змістом ч.ч.1, 2ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

З урахуванням того, що факт порушення прав цивільного позивача знайшов своє підтвердження під час судового розгляду справи, з огляду на доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 та наявності причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями ОСОБА_7 та погіршенням стану здоров`я потерпілої, порушенням нормального укладу життя потерпілої, її моральних страждань, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість стягнення на користь потерпілої ОСОБА_9 з обвинуваченого ОСОБА_7 завданої моральної шкоди в сумі 10 000 грн.

Таким чином, доводи захисника обвинуваченого, викладені у апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не заслуговують на увагу.

Суд першої інстанції належно та повно оцінив і перевірив усі зібрані по справі докази, конкретні обставини справи та дані про особу обвинуваченої, дійшов вірного висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли слугувати причиною скасування чи зміни вироку, колегією суддів не встановлено. Відтак вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, тому його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 405,407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

вирок Залізничного районного суду м. Львова від 22 лютого 2023 року щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 122 КК України залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_8 без задоволення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4