Дата документу 11.04.2023 Справа № 335/7878/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/7878/22 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/708/23 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2023 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, неодруженого, має середню освіту, на утриманні малолітніх дітей не має, проходить військову службу за контрактом, зареєстрований адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою АДРЕСА_2 , раніше судимого 21 лютого 2022 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за ч.4 ст. 407 КК України до п`яти місяців арешту з утриманням на гауптвахті (звільнився за відбуттям покарання 13 травня 2022 року),

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 408 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 в режимі відеоконференції,

обвинуваченого ОСОБА_6 в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Запорізький слідчий ізолятор».

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник-адвокат ОСОБА_8 звернулися до суду апеляційної інстанції з апеляційними скаргами на вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 11 січня 2023 року, яким ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 408 КК України.

Призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.

Строк відбування покарання ухвалено обчислювати з дня затримання ОСОБА_6 , а саме з 16 листопада 2022 року.

Обраний раніше щодо ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою продовжений до набрання цим вироком законної сили.

В апеляційній скарзі обвинувачений вказує на порушення, допущені органом досудового розслідування при відкритті матеріалів в порядку ст.290 КПК України. Суд на це уваги не звернув при ухваленні вироку.

Також суд невірну надав оцінку доказам, що містяться в матеріалах провадження, в порядку ст.94 КПК України, та визнав їх допустимими, не врахувавши при цьому допущенні органом досудового розслідування порушення.

Обвинувачений просить перевірити та встановити наявність підстав для закриття кримінального провадження, та відповідно скасування вироку суду, на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, закрити провадження у зв`язку з недостатністю доказів для доведеності його винуватості та неможливості їх отримання.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_8 просить оскаржуваний вирок суду змінити та призначити ОСОБА_6 більш м`яке покарання без ізоляції від суспільства.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що обвинувачений ОСОБА_6 не має судимості за вчинення кримінального або адміністративного правопорушення, вчинив особливо тяжкий злочин, офіційно не працевлаштований, неодружений, не має на утриманні малолітніх дітей, не знаходиться на обліку у мед. закладах у лікарів нарколога, психіатра, за місцем проживання характеризується позитивно, вчинив злочин 13 травня 22 року, звільнений з гауптвахти після відбуття покарання за вироком суду до військової частини для подальшої служби 15 травня 22 року не прибув, хоча був попереджений, про своє місце знаходження не повідомляв без поважних причин, проживав разом з батьками, де був затриманий 16 листопада 22 року, в порядку ст. 208 КПК України, дії вчиняв з метою зберегти своє життя, опинившись в скрутній обстановці, не маючи досвіду участі в бойових діях, мав намір перевестись для подальшої служби в іншу військову частину так як у нього не склались стосунки з командирами.

Обставинами, що пом`якшують, покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , згідно з ч.2 ст.66 КК України судом визнано відносно молодий вік обвинуваченого, відсутність у нього необхідного життєвого досвіду, морально-психологічну непідготовленість до військової служби, особливо в умовах воєнного стану. За таких умов суд не визнав підстав для призначення суворого покарання та застосування правил ст.75 КК України. Обставиною, що обтяжує покарання, суд визнав рецидив злочинів. ОСОБА_6 співпрацював зі слідством, визнав свою вину у скоєнні злочину за ч.4 ст. 408 КК України, був не згоден з кваліфікацією діяння, вважав, що його дії підпадають під ознаки злочину за ч.4 ст.407 КК України, так як не мав мети ухилитись від військової служби та бажає в подальшому проходити службу в ЗСУ, щиро кається, ніяких наслідків та шкоду його діями завдано не було, заявив що готовий продовжити військову службу в ЗСУ та захищати Україну від ворога та просив призначити покарання, не пов`язане з реальним відбуванням покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

При визначенні міри покарання суд врахував - ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, наявність судимості, об`єм обвинувачення, наявність родинних зв`язків, враховано, що він має постійне місця проживання, на обліку в наркологічному та психіатричному диспансерах не перебуває. Суд не визнав можливість застосування ст.ст. 69, 75 КК України, визнав, що виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства неможливо. Не визнав можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, з посиланням на те, що злочин вчинив в умовах воєнного стану, та не довів суду своє щире каяття, та призначив занадто суворе покарання у виді позбавлення волі, не врахував в яких умовах перебував обвинувачений в момент ухилення від служби. Суд вважав, що для виправлення обвинуваченого і для попередження вчинення нових кримінальних правопорушень у майбутньому буде справедливим та достатнім покарання у виді 5 років позбавлення волі, підстав для більш м`якого та умовного покарання не визнав.

Захисник зазначає, що за час проведення досудового та судового слідства ОСОБА_6 вже багаторазово пожалкував про скоєне ним кримінальне правопорушення, навчений та покараний наріканням оточуючих людей, проявив щиросердне розкаяння.

Щодо відомостей про особу обвинуваченого захисник зазначає, що останній раніше судимий, але відбув покарання, характеризується позитивно, має стійкі соціальні зв`язки, постійне місце проживання.

З урахуванням усіх вищевказаних характеристик та обставин на підставі принципів індивідуалізації, гуманізації та справедливості покарання, враховуючи інформацію про особистість обвинуваченого, наявності пом`якшуючих обставини покарання, суд мав можливість та законні підстави відповідно до ст.69 КК України, призначити ОСОБА_6 з урахуванням обставин, що пом`якшують покарання, менш суворе покарання передбачене санкцією статті ч.4 ст. 408 КК України без тривалої ізоляції від суспільства, що було б достатнім та необхідним для досягнення основної мети покарання: кара, виправлення засудженого та попередження скоєння нових злочинів.

Згідно з вироком суду, в період часу з 15 травня 2022 року по 16 липня 2022 року солдат ОСОБА_6 , проходячи військову службу за контрактом, діючи з прямим умислом та метою ухилення від військової служби, свідомо порушуючи вимоги ст.ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 4, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, в умовах воєнного стану, будучи 13 травня 2022 року звільненим з гауптвахти після відбування покарання у виді п`яти місяців арешту за вироком Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 21 лютого 2022 року та переведеним до військової частини за місцем проходження служби, будучи обізнаним про свій обов`язок невідкладно прибути до військової частини, вказаного обов`язку не виконав, до військової частини для продовження військової служби 15 травня 2022 року та пізніше не прибув, про своє місцезнаходження командування військової частини не повідомив, а проживав у м. Запоріжжя разом із співмешканкою та своїми батьками до моменту його затримання 16 листопада 2022 року в порядку ст. 208 КПК України.

Органом досудового розслідування діяння ОСОБА_6 кваліфіковане за ч.4 ст.408 КК України як дезертирство, тобто нез`явлення на службу у разі переведення, з метою ухилитись від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційні скарги; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що останні не підлягають задоволенню, з таких підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції під час розгляду цього кримінального провадження зазначених вимог закону дотримався, ретельно дослідив зібрані по справі докази в їх сукупності, надав цим доказам належну юридичну оцінку, правильно встановив фактичні обставини справи та обґрунтовано визнав ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 408 КК України, а саме у дезертирстві, тобто нез`явленні на службу у разі переведення, з метою ухилитись від військової служби, вчиненому в умовах воєнного стану.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що під час розгляду провадження в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 свою вину визнав частково, при цьому, не заперечуючи факту свого неприбуття до військової частини після звільнення з гауптвахти у травні 2022 року, ОСОБА_6 пояснив, що зробив це не з метою ухилення від військової служби, а через побоювання застосування до нього насильства з боку безпосередніх командирів, які і раніше ставились до нього погано, через що він і в перший раз залишив місце служби, за що був засуджений вироком Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 21 лютого 2022 року. При цьому, слідуючи з м. Ужгород до м.Запоріжжя, він в телефонному режимі спілкувався з заступником командира частини ОСОБА_9 та повідомив, що наполягає на переведенні до іншої військової частини відповідно до раніше поданого рапорту. Не отримавши відповіді щодо переведення, він вирішив чекати на розгляд його рапорту вдома, збираючись повернутись на військову службу вже до нової військової частини. Також ОСОБА_6 заявив, що служити в принципі бажає, а про наявність у військовій частині позастатутних відносин між солдатами і безпосередніми командирами нікуди не скаржився і не заявляв, оскільки вважав, що йому не повірять.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що, незважаючи на фактично не визнання своєї вини ОСОБА_6 вина останнього у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст. 408 КК України, при викладених у вироку суду обставинах, повністю підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами.

Мотивуючи свій висновок про винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд першої інстанції послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст.94 КПК України.

Так, допитаний в судовому засіданні в якості свідка підполковник ОСОБА_9 , який станом на травень 2022 року перебував на посаді старшого помічника начальника штабу (зі служби військ), пояснив суду, що 10 травня 2022 року він провів розмову з начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 , який нагадав, що 13 травня 2022 року ОСОБА_6 підлягає звільненню з гауптвахти, та просив вирішити питання щодо супроводу військовослужбовця до місця служби. Після цього, підполковник ОСОБА_9 13 травня 2022 року в телефонному режимі провів інструктаж ОСОБА_6 щодо строків та порядку повернення до місця проходження служби, а начальнику гауптвахти повідомив, що ОСОБА_6 буде слідувати до місця служби самостійно. ОСОБА_6 мав повернутись 15 травня 2022 року, однак до місця служби не з`явився, на телефонні дзвінки не відповідав, про своє місцезнаходження і причини неприбуття не повідомив. Після цього було проведено службове розслідування та направлено повідомлення про злочин до органу Державного бюро розслідувань. Шукати ОСОБА_6 власними силами військова частина не мала можливості, оскільки більша частина її складу знаходилась в зоні активних бойових дій.

Свідок ОСОБА_10 пояснив, що станом на травень 2022 року він займав посаду начальника гауптвахти ІНФОРМАЦІЯ_2 , де солдат ОСОБА_6 відбував покарання. Протягом перебування на гауптвахті солдат ОСОБА_6 порядку та умов відбування покарання не порушував, висловлював бажання повернутись та проходити військову службу, намірів ухилятись від її проходження не висловлював, про небажання повертатись до військової частини та про причини цього не повідомляв. Напередодні звільнення свідок ОСОБА_10 зв`язався в телефонному режимі з підполковником ОСОБА_9 та узгодив порядок повернення ОСОБА_6 до місця служби. У день звільнення ОСОБА_6 були видані його особисті речі та всі документи, необхідні для переїзду до м.Запоріжжя, він був супроводжений до залізничного вокзалу у м. Ужгород, де сів на найближчий евакуаційний потяг до м. Запоріжжя. Пізніше ОСОБА_6 зателефонував з м. Львів та повідомив, що у нього все нормально, і він їде до м.Запоріжжя.

Свідок ОСОБА_11 пояснив, що після встановлення факту неприбуття ОСОБА_6 до місця проходження служби та внесення відомостей до ЄРДР, ОСОБА_6 був звільнений з посади та знятий з всіх видів забезпечення. Але інших обставин, пов`язаних з ухиленням ОСОБА_6 від військової служби, позастатутними відносинами за його участі, рапортів щодо його переведення, свідку нічого не відомо.

Свідок ОСОБА_12 (сержант з матеріально-технічного забезпечення військової частини) пояснив, що ОСОБА_6 незадовго до самовільного залишення місця служби влітку 2021 року був переведений з іншого підрозділу та декілька днів проходив службу у підрозділі, підпорядкованому цьому свідку. Сам ОСОБА_6 повідомляв, що йому не подобалось, як з ним спілкувались у попередньому підрозділі, однак конкретних фактів не повідомив. Після цього ОСОБА_6 втік. Також свідок повідомив, що переведення військовослужбовців між підрозділами в межах військової частини є звичайним явищем, і що може залежати як від бажання солдата, так і від думки командирів щодо ефективності використання солдата в тому чи іншому місці.

Також судом першої інстанції досліджені письмові докази, яким надана відповідна правова оцінка.

Витяг з послужного списку солдата ОСОБА_6 , згідно з яким він був призваний на строкову військову службу 27 листопада 2020 року відповідною військовою частиною; 26 грудня 2020 року солдат ОСОБА_6 прийняв військову присягу; 30 березня 2021 року ОСОБА_6 уклав контракт на проходження військової служби із військовою частиною строком на три роки, де і проходив військову службу; 16 грудня 2021 року солдат ОСОБА_6 наказом командира військової частини був призначений на посаду гранатометника 1-го взводу оперативного призначення роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) 2-го батальйону оперативного призначення, однак того ж дня був направлений на гауптвахту у зв`язку з обранням щодо нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Вироком від 21 лютого 2022 року Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя щодо ОСОБА_6 за ч.4 ст. 407 КК України, останнього засуджено до п`яти місяців арешту з відбуванням на гауптвахті за те, що він, проходячи військову службу за контрактом у військовій частині на посаді токаря відділення слюсарно-механічних робіт і поточного ремонту агрегатів ремонтного взводу автомобільної техніки ремонтної роти, у військовому званні «солдат», 05 липня 2021 року не з`явився вчасно на службу без поважних причин до розташування військової частини, та до 23 липня 2021 року незаконно перебував за межами військової частини.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що зазначені докази у своїй сукупності підтверджують поза розумним сумнівом вчинення ОСОБА_6 вищевказаного правопорушення та, водночас спростовують версію сторони захисту.

Так, Указом Президента України та Верховного головнокомандувача Збройних сил України ОСОБА_13 від 24 лютого 2022 року № 64/2022 та Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ХІ введено військовий стан на всій території України.

Указом Президента України ОСОБА_13 від 14.03.2022 року № 133/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України ОСОБА_13 від 18 квітня 2022 року №259/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України ОСОБА_13 від 17 травня 2022 року №341/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно з положеннями ст.ст. 11, 13, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України», солдат ОСОБА_6 , як військовослужбовець, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, поважати честь і гідність кожної людини, додержуватися правил поведінки військовослужбовців, беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, берегти державне майно, завжди пам`ятати, що за його поведінкою судять про Збройні Сили України в цілому.

Відповідно до положень ст.ст.1, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України», військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця бездоганно та неухильно додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків, застосовувати зброю лише в бойовій обстановці, а в мирний час - у виняткових випадках, відповідно до вимог Статуту внутрішньої служби ЗС України.

Як убачається з матеріалів провадження, ОСОБА_6 був призваний на строкову військову службу відповідною військовою частиною, прийняв військову присягу, уклав контракт на проходження військової служби із військовою частиною строком на три роки, де і проходив військову службу, та 16 грудня 2021 року був призначений на посаду гранатометника 1-го взводу оперативного призначення роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) 2-го батальйону оперативного призначення.

Вироком Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 21 лютого 2022 року ОСОБА_6 засуджено за ч.4 ст. 407 КК України до п`яти місяців арешту з відбуванням на гауптвахті.

Згідно з витягом із наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (по стройовій частині) ОСОБА_14 від 11 квітня 2022 року №99, ОСОБА_6 за вищевказаним вироком відбував покарання на гауптвахті ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 (по стройовій частині) № 126 від 13 травня 2022 року визначено вважати солдата ОСОБА_6 таким, що вибув до місця проходження військової служби.

Того ж дня ОСОБА_6 власноручно склав розписку про те, що отримав належні йому речі та документи, повідомлення командиру військової частини, та зобов`язався прибути до вказаної частини у найкоротший термін.

Крім того, допитаний в якості свідка підполковник ОСОБА_9 повідомив, що у той же день в телефонному режимі провів інструктаж ОСОБА_6 щодо строків та порядку повернення до місця проходження служби, а начальнику гауптвахти повідомив, що ОСОБА_6 буде слідувати до місця служби самостійно. ОСОБА_6 мав повернутись 15 травня 2022 року, однак до місця служби не з`явився, на телефонні дзвінки не відповідав, про своє місцезнаходження і причини неприбуття не повідомив.

Зазначене підтвердив і свідок ОСОБА_10 , який пояснив, що у день звільнення ОСОБА_6 були видані його особисті речі та всі документи, необхідні для переїзду до м.Запоріжжя, він був супроводжений до залізничного вокзалу у м. Ужгород, де сів на найближчий евакуаційний потяг до м. Запоріжжя. Пізніше ОСОБА_6 зателефонував з м. Львів та повідомив, що у нього все нормально, і він їде до м.Запоріжжя.

Отже, ОСОБА_6 був звільнений з гауптвахти за відбуттям покарання та 13 травня 2022 року вибув до місця проходження військової служби, при цьому, будучи обізнаним про те, що йому необхідно негайно прибути до відповідної військової частини.

Разом з тим, 17 травня 2022 року наказом командира військової частини було призначене службове розслідування за фактом неприбуття солдата ОСОБА_6 до військової частини після відбуття покарання.

Висновком службового розслідування за фактом неприбуття після відбування покарання у виді тримання на гауптвахті ОСОБА_6 , затвердженого 01 червня 2022 року командиром військової частини ОСОБА_15 , було підтверджено факт неприбуття 17 травня 2022 року ОСОБА_6 до вказаної військової частини без поважних причин.

07 червня 2022 року за вказаним фактом були внесені відомості до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України.

Обставини, про які зазначає обвинувачений ОСОБА_6 , а саме про наявність рапорту про його переведення до іншої військової частини для подальшого проходження ним військової служби, а також про те, що він прибув до відповідної військової частини, але вона змінила місце свого розташування, у зв`язку із чим, він був позбавлений можливості вчасно з`явитися для подальшого проходження військової служби, оскільки не знав, де на той час розташована ця військова частина, під час не знайшли свого підтвердження, адже матеріали провадження доказів вказаних обставин не містять.

До того ж, жодному свідку не було відомо про такі обставини, зокрема про наявність рапорту обвинуваченого ОСОБА_6 про його переведення до іншої військової частини.

Доказів того, що обвинувачений такий рапорт дійсно подавав, відсутні.

Доводи обвинуваченого про порушення, які допущені органом досудового розслідування під час відкриття матеріалів провадження його учасникам, у порядку ст. 290 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на таке.

Так, обвинувачений ОСОБА_6 підтвердив те, що йому відкривались усі матеріали провадження для ознайомлення, проте йому було недостатньо наданого часу для ознайомлення з матеріалами провадження у повному обсязі.

Разом з тим, з клопотанням про надання додаткового часу для ознайомлення з матеріалами провадження, сторона захисту у встановленому законом порядку не зверталась, що підтвердив і захисник при апеляційному розгляді.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів не убачає жодних порушень при виконанні вимог ст.290 КПК України у цьому провадженні.

Зміст вироку свідчить про те, що суд першої інстанції в повному обсязі з`ясував усі обставини, які відповідно до вимог ст.91 КПК України, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та за наслідками розгляду провадження зробив висновки, які фактичним обставинам відповідають.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_6 призначено з дотриманням вимог ст.65 КК України, з урахуванням ступеню тяжкості та фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, особи винного. Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, суд визнав рецидив злочинів.

Обставиною, що пом`якшує покарання, суд, користуючись наданим йому правом відповідно до ч.2 ст.66 КК України, визнав відносно молодий вік обвинуваченого, відсутність у нього необхідного життєвого досвіду, морально-психологічну непідготовленість до військової служби, особливо в умовах воєнного стану.

З огляду на фактичні обставини провадження і відомості про особу обвинуваченого, який вчинив особливо тяжкий злочин, раніше судимий за вчинення військового кримінального правопорушення, за час проходження служби зарекомендував себе як не достатньо дисциплінований та безвідповідальний військовослужбовець, призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання неможна вважати надто суворим.

При цьому, ОСОБА_6 засуджено до покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк, передбачений санкцією ч.4 ст. 408 КК України.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для пом`якшення покарання обвинуваченому.

Оскаржуваний вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, вмотивованим і підстав для задоволення апеляційних скарг сторони захисту, колегія суддів не убачає, оскільки доводи, викладені в цих скаргах, правильності висновків суду не спростовують.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Керуючись ст.ст.404-405, 407 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника-адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 11 січня 2023 року, яким ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 408 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії даної ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4