ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/978/23
Провадження №1-кс/477/444/23
УХВАЛА

про арешт майна

24 травня 2023 року місто Миколаїв

Слідчий суддя Жовтневого районного суду Миколаївської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

учасників кримінального провадження: прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

особи, яка вважає себе власником майна

ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві клопотання начальника СВ ВП №4 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_6 , внесене у кримінальному провадженні №0000259 від 18 жовтня 2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другої статті 307 КК України про арешт майна

ВСТАНОВИВ:

16 травня 2023 року начальник СВ ВП №4 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_6 , звернувся до слідчого судді в межах кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000259 від 18 жовтня 2022 року із клопотанням про накладення арешту на майно грошові кошти підозрюваного ОСОБА_7 , що були вилучені 20 березня 2023 року в ході обшуку за місцем його мешкання в квартирі АДРЕСА_1 .

В обґрунтування поданого клопотання посилається на те, що за фактом збуту наркотичних речовин на території Миколаївської області 18 жовтня 2022 року внесено відомості до ЄРДР за №0000259 та розпочато досудове розслідування за частиною другою статті 307 КК України, яке здійснюється ВП №4 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області.

У вказаному кримінальному провадженні 21 березня 2023 року ОСОБА_7 повідомлено про підозру за частиною другою статті 307 КК України, тобто в незаконному придбанні, зберіганні х метою збуту, а також в незаконному збуті наркотичної та психотропної речовини, яка цього ж дня з дотриманням положень статті 278 КПК України йому вручена.

У свою чергу, 20 березня 2023 року у ході проведення санкціонованого обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 в квартирі АДРЕСА_1 було виявлено та вилучено грошові кошти в розмірі 59 200 доларів США 52 000 гривень та 17 600 Євро.

Цього ж дня ОСОБА_7 затримано за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого частиною другою статті 307 КК України в порядку статті 208 КПК України.

Оскільки майно, вилучене в ході проведення обшуку, що здійснено на підставі ухвали слідчого судді, може бути одержане внаслідок вчинення кримінального правопорушення, що в силу статті 96-2 КК України є підставою для застосування спеціальної конфіскації, а також з урахуванням того, що санкцією частини другої статті 307 КК України передбачено застосування до особи конфіскація майна як виду покарання у кримінальному провадженні, тому з метою забезпечення спеціальної конфіскації та конфіскації майна як виду покарання, слідчий звернувся з даним клопотанням у якому просив накласти арешт на майно підозрюваного ОСОБА_7 .

Захисником підозрюваного ОСОБА_7 та одночасно представником особи, яка вважає себе власником майна ОСОБА_5 адвокатом ОСОБА_4 23 та 24 травня 2023 року подано заперечення з приводу клопотання слідчого про накладення арешту на майно підозрюваного, у якому, посилаючись на необґрунтованість цього клопотання та відсутність належних правових підстав, просила у задоволенні клопотання відмовити. Серед іншого посилалася на те, що раніше арешт накладений ухвалою на ці грошові кошти був скасований ухвалою слідчого судді, однак орган досудового розслідування не виконав свого обв`язку щодо повернення грошових коштів їх володільцю, звернувся до слідчого судді з повторним клопотанням про накладення арешту. Вважає, що належним володільцем вилученого майна є ОСОБА_5 , яка протягом 10 років проживає окремо від підозрюваного та ці грошові кошти є її особистою власністю.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 повністю підтримав клопотання слідчого та просив його задовольнити, зазначивши, що доводи представника ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_4 не відповідають дійсності, та раніше звернувшись із заявою про скасування арешту майна, нею повідомлено слідчому судді неправдиві відомості щодо обставин набуття коштів та їх спільного з підозрюваним місця проживання, через що органом досудового розслідування внесено відомості до ЄРД за частиною першою статті 384 КК України. При вирішенні питання про арешт майна просив врахувати долучені ним до клопотання матеріали іншого кримінального провадження, у якому ОСОБА_7 в процесуальному статусі потерпілого надаючи відповідні пояснення з приводу обставин вчиненого кримінального правопорушення вказував, що спільно проживає з дружиною ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_1 . Такі ж пояснення надавала ОСОБА_5 під час допиту її як свідка у тому ж кримінальному провадженні, зазначаючи що спільно проживає з ОСОБА_7 у квартирі АДРЕСА_1 . Обставини щодо проживання підозрюваного за цією ж адресою, були також предметом перевірки слідчим суддею при обранні ОСОБА_7 запобіжного заходу після його затримання, зокрема на підставі клопотання його захисника про обрання йому більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою. За такого, не вдаючись до переоцінки ухвали слідчого судді від 11 травня 2023 року про скасування арешту майна, вважає, що належність грошових коштів саме підозрюваному підтверджена належними доказами, з огляду на що наявні підстави для накладення арешту на майно підозрюваного, відповідно до частини четвертої та п`ятої статті 170 КПК України, з метою визначеною пунктами 2, 3 частини другої цієї статті.

ОСОБА_5 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення клопотання слідчого, посилаючись на його необґрунтованість та невідповідність нормам КПК України. Зазначала, що вилучені грошові кошти є її особистими збереженнями, так як вона отримує дохід від діяльності косметолога, від оренди земельних ділянок та частина з цих грошей надана їй її батьками. З підозрюваним ОСОБА_7 вона з 2013 року не проживає, та місцем його проживання є інша адреса, відомості по яку наявні в матеріалах досудового розслідування.

Представник ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_4 у судовому засіданні також заперечувала стосовно клопотання слідчого, посилаючись на його необгрунтованість та недоведеність обставин належності грошових коштів саме підозрюваному, оскільки ухвалою слідчого судді Центрального районного суду міста Миколаєва встановлено належність цих коштів іншій особі, тому підстав для накладення арешту з метою конфіскації майна як виду покарання та спеціальної конфіскації вилучених грошових коштів немає, оскільки застосування таких заходів можливе лише щодо майна засудженого.

Допитаний в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_8 пояснив, що є чоловіком матері ОСОБА_5 та її вітчимом. Разом з дружиною займаються, в тому числі, й підприємницькою діяльністю та допомагають своїм дітям, надаючи їм кошти для їхніх потреб. Вилучені під час обшуку грошові кошти були, в тому числі надані ним в якості допомоги ОСОБА_5 , та до них жодного відношення колишній чоловік дочки не має, оскільки вони тривалий час разом не проживають.

Слідчий суддя, заслухавши думки учасників судового провадження, перевіривши надані матеріали клопотання та дослідивши докази по даних матеріалах, дійшов висновку, що клопотання підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Слідчим суддею встановлено, що відділенням поліції №4 Миколаївського районного управління поліції ГУНП в Миколаївській області здійснюється досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 307 та частиною першою статті 263 КК України, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18 жовтня 2022 року та 21 березня 2023 року, що підтверджується витягом з ЄРДР №0000259.

Під час досудового розслідування встановлено, що у невстановлений час і місце підозрюваний ОСОБА_7 , керуючись корисливим мотивом і переслідуючи мету незаконного збагачення, обрав у якості джерела прибутку діяльність пов`язану зі збутом на території Миколаївської області психотропних речовин, використовуючи безкоштовний багатоплатформовий месенджер «Telegram». При цьому, відповідно до розробленого злочинного плану, ОСОБА_7 здійснював замовлення психотропних речовин у телеграм каналі « ІНФОРМАЦІЯ_1 », та в подальшому отримував психотропні речовини, які йому надсилались поштовими відправленнями через відділення №1 ТОВ «Нова Пошта» у смт. Березнегувате Баштанського району Миколаївської області.

З метою конспірації своєї злочинної діяльності, ОСОБА_7 , зареєстрував та використовував акаунти у додатку «Нова Пошта», а саме: ОСОБА_7 , ідентифікуючі дані для отримання посилок абонентський номер № НОМЕР_1 ; ОСОБА_9 , ідентифікуючі дані для отримання посилок абонентський номер № НОМЕР_2 ; ОСОБА_10 , ідентифікуючі дані для отримання посилок абонентський номер № НОМЕР_3 .

За допомогою вказаних даних ОСОБА_7 здійснював отримання та відправку поштових відправлень через ТОВ «Нова Пошта», зокрема відділення №1 у смт. Березнегувате Баштанського району Миколаївської області.

Після отримання поштових відправлень, які містили у собі наркотичні та психотропні речовини у ТОВ «Нова Пошта», зокрема відділення № 1 у смт. Березнегувате Баштанського району Миколаївської області, ОСОБА_7 , здійснював дії направлені на тимчасове зберігання вказаної речовини, її фасування, та подальший збут, з метою отримання грошової винагороди.

Так, ОСОБА_7 , керуючись корисливим мотивом, при невстановлених під час досудового розслідування обставинах, але не пізніше 08 березня 2023 року незаконно придбав з метою збуту, шляхом отримання поштового відправлення у відділені №1 ТОВ «Нова Пошта», розташоване по вул. 1 Травня, 96 у смт. Березнегувате Баштанського району Миколаївської області, кристалічну речовину жовтого кольору загальною масою не менше 62,2 г, яка у своєму складі містить наркотичну або психотропну речовину, та яку зберігав з метою подальшого збуту за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

11 березня 2023 року ОСОБА_7 , керуючись корисливим умислом, направленим на незаконний збут речовини, зберігаючи при собі частину раніше придбаної речовини, яка у своєму складі містить наркотичну або психотропну речовину, масою не менше 4 грам, об 11.20 год. прибув до відділення №1 ТОВ «Нова Пошта» розташоване по вул. 1 Травня, 96 у смт. Березнегувате Баштанського району Миколаївської області, де сформував та здійснив поштове відправлення (ТТН 5542), під ідентифікуючими даними відправника « ОСОБА_10 » абонентський номер № НОМЕР_3 . Вказане поштове відправлення, яке містило речовину, яка у своєму складі містить наркотичну або психотропну речовини, масою не менше 4 грам, було відправлено на ім`я ОСОБА_11 , абонентський номер № НОМЕР_4 , до відділення №1 ТОВ «Нова Пошта», с. Кінецпіль Первомайського району Миколаївської області.

Крім того, ОСОБА_7 , керуючись корисливим мотивом, при невстановлених в ході досудового розслідування обставинах, однак не пізніше 20 березня 2023 року, діючи повторно, незаконно придбав з метою збуту, шляхом отримання поштового відправлення у відділені №1 ТОВ «Нова Пошта», розташоване по вул. 1 Травня, 96 у смт. Березнегувате Баштанського району Миколаївської області кристалічну речовину зеленого кольору загальною масою не менше 56,2 г, яка містить у своєму складі наркотичну чи психотропну речовину. Після цього, ОСОБА_7 став зберігати вищевказану речовину у автомобілі марки «OPEL VECTRA», державний реєстраційний номер НОМЕР_5 , який перебуває у користуванні ОСОБА_7 , з метою подальшого збуту.

20 березня 2023 року під час обшуку в автомобілі марки «OPEL VECTRA», державний реєстраційний номер НОМЕР_5 , який перебуває у користуванні ОСОБА_7 , виявлено та вилучено кристалічну речовину зеленого кольору загальною масою 56,2 г, яка містить у своєму складі наркотичну чи психотропну речовину, яку ОСОБА_7 незаконно придбав та зберігав у вказаному автомобілі з метою його подальшого збуту.

20 березня 2023 року ОСОБА_7 затримано за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого частиною другою статті 307 КК України в порядку статті 208 КПК України.

Цього ж дня, у межах вказаного кримінального провадження, на підставі ухвали слідчого судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 02 березня 2023 року, проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_7 в квартирі АДРЕСА_1 було виявлено та вилучено грошові кошти в розмірі 59 200 доларів США, 52 000 гривень та 17 600 Євро.

21 березня 2023 року ОСОБА_7 повідомлено про підозру за частиною другою статті 307 КК України, тобто в незаконному придбанні, зберіганні х метою збуту, а також в незаконному збуті наркотичної та психотропної речовини, яка цього ж дня з дотриманням положень статті 278 КПК України йому вручена.

Ухвалою слідчого судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 07 квітня 2023 року задоволено клопотання слідчого у цьому кримінальному провадженні та накладено арешт на вилучені 20 березня 2023 року за місцем проживання ОСОБА_7 грошові кошти зазначеному вище розмірі.

Як убачається зі змісту цієї ухвали слідчого судді, арешт накладався з метою забезпечення конфіскації як виду покарання у кримінальному провадженні.

Відповідно до ухвали слідчого судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 11 травня 2023 року та ухвали від 12 травня 2023 року про виправлення описки, арешт накладений ухвалою слідчого судді від 07 квітня 2023 року на грошові кошти в розмірі 59 200 доларів США, 52 000 гривень та 17 600 Євро скасовано та зобов`язано слідчого повернути указані кошти ОСОБА_5 .

Як вбачається зі змісту цієї ухвали, підставою для скасування арешту майна слугувала та обставина, що ОСОБА_5 спростовано презумпцію належності указаного майна саме підозрюваному, оскільки з наданих нею доказів встановлено наявність достатніх підстав вважати, що вилучені грошові кошти належать їй. Оскільки арешт на майна було накладено з метою забезпечення конфіскації як виду покарання у кримінальному провадженні, що може бути застосовано лише до майна, що належить ОСОБА_7 , яким ці грошові кошти не являються, то підстав для накладення арешту не було.

Постановою заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_12 від 12 травня 2023 року здійснення досудового розслідування доручено іншому органу ВП №4 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області.

Начальник СВ ВП №4 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_6 з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання до особи та/або можливої спеціальної конфіскації цих грошових коштів, щодо яких є підстави вважати, що вони здобуті незаконним шляхом, звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на вищезазначене майно, навівши докази, що спростовують доводи особи, яка вважає себе власником вилученого майна ОСОБА_5 .

Вирішуючи клопотання в межах заявлених вимог та відповідно до наданих стороною обвинувачення доказів, слідчий суддя виходить з такого.

Порядок застосування заходів забезпечення кримінального провадження і зокрема арешту майна визначений положеннями Глав 10 та 17 КПК України.

Згідно частини першої статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно частини четвертої статті 170 КПК України, у випадку передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 КПК арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України. Арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за ціною, вищою чи нижчою за ринкову вартість, і знала або повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій з ознак, передбачених пунктами 1-4 частини першої статті 96-2 Кримінального кодексу України.

Згідно частини п`ятої статті 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених КК України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд, відповідно до пункту 3 та 3-1 частини першої статті173 КПК, повинен врахувати наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу) та можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу).

Згідно з частиною першою статті 96-1 КК спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а так само передбаченого відповідними статтями цього Кодексу.

При цьому, спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно: 1) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; 3) були предметом кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), а у разі, коли його не встановлено, - переходять у власність держави; 4) були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання. У разі якщо гроші, цінності та інше майно, зазначені у частині першій цієї статті, були повністю або частково перетворені в інше майно, спеціальній конфіскації підлягає повністю або частково перетворене майно. Якщо конфіскація грошей, цінностей та іншого майна, зазначених у частині першій цієї статті, на момент прийняття судом рішення про спеціальну конфіскацію неможлива внаслідок їх використання або неможливості виділення з набутого законним шляхом майна, або відчуження, або з інших причин, суд виносить рішення про конфіскацію грошової суми, що відповідає вартості такого майна (частина перша, друга статті 96-2 КК).

Згідно частини десятої статті 170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

У відповідності до частини першої, другої статті 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки арешту майна для інших осіб; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Описана у клопотанні фабула у сукупності з наданими прокурором поясненнями та представленими матеріалами кримінального провадження на даному етапі провадження дає слідчому судді можливість дійти висновку про наявність ознак кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 307 КК України.

Долучені до клопотання докази, зібрані під час досудового розслідування, зокрема: протокол допиту свідка ОСОБА_13 ; протокол обшуку автомобіля марки «OPEL VECTRA», державний реєстраційний номер НОМЕР_5 від 20 березня 2023 року, який перебуває у користуванні ОСОБА_7 ; протокол огляду відеозапису, вилученого у ТОВ «Нова Пошта»; інформація УСБ України за фактом поштового відправлення ОСОБА_7 заборонених речовин 11 березня 2023 року в с. Кінецпіль Миколаївської області; інформація УСБ України за фактом отримання ОСОБА_7 поштового відправлення від 20 березня 2023 року, яке містило заборонені речовини та інші матеріали кримінального провадження у сукупності свідчать про причетність ОСОБА_7 до вчинення інкримінованого йому злочину, тощо, що в силу пункту 3 частини другої статті 173 КПК України є підставою для накладення арешту на майно відповідно до пункту 3 частини другої статті 170 цього Кодексу.

У відповідності до частини сьомої статті 236 КПК України, при обшуку слідчий, прокурор має право, серед іншого, тимчасово вилучати речі, які мають значення для кримінального провадження. Вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення, або його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом (частина перша статті 167 КПК України).

Звертаючись із указаним клопотанням, слідчий та під час його розгляду по суті прокурор, обґрунтовували наявність підстав для накладення арешту тим, що ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину пов`язаного з обігом наркотичних речовин; відповідно до протоколу обшуку від 20 березня 2023 року під час обшуку в приміщенні де він фактично проживав виявлено грошові кошти в розмірі 59 200 доларів США, 52 000 гривень та 17 600 Євро; під час досудового розслідування встановлено, що місцем фактичного проживання підозрюваного в квартирі АДРЕСА_1 та вказаний факт до часу розгляду слідчим суддею Центрального районного суду міста Миколаєва клопотання про скасування арешту майна жодною особою не заперечувався, більш того, саме стороною захисту було наголошено на тому, що підозрюваний має постійне місце проживання за вказаною адресою, де проживає разом з колишньою дружиною та сином; версія адвоката щодо належності вилучених грошових коштів ОСОБА_5 виникла на етапі досудового розслідування після накладення арешту на майно та вчинення низки процесуальних дій у цьому ж кримінальному провадженні; урахуванням змісту підозри та інших досліджених доказів не виключається належність коштів самому підозрюваному, за місцем проживання якого вони і були виявлені; надані ОСОБА_5 докази не підтверджують набуття нею у законний спосіб такої кількості грошових коштів, працюючи косметологом, інші надані докази не свідчать про наявність такого доходу у ОСОБА_5 що давав би їй можливість накопичити кошти у обумовленому розмірі; щодо наданої ухвали слідчого судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 11 травня 2023 року то обставини покладені в основу рішення, отримані внаслідок неправдивих відомостей заявника; вилучені кошти з більшою вірогідністю належать ОСОБА_7 ; санкція частини другої статті 307 КК передбачає покарання у виді конфіскації майна, тобто є підстави для арешту з метою забезпечення можливої конфіскації як виду покарання; також вилучені кошти можуть бути такими, що набуті в результаті інкримінованого ОСОБА_7 злочину, тобто можуть підлягати й спеціальній конфіскації; доводи адвоката ОСОБА_4 щодо обов`язку слідчого повернути майно після скасування арешту слідчим суддею в порядку статті 174 КПК виходять за межі дослідження в цьому провадженні; питання своєчасності звернення із клопотанням про арешт майна вже було предметом судового контролю, строки для повторного звернення із клопотанням про арешт майна КПК не встановлені.

У своїх запереченнях, поданих слідчому судді 23 та 24 травня 2023 року захисник ОСОБА_7 та одночасно представник ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_4 просила відмовити у накладенні арешту на майно.

Подані заперечення обґрунтовані трьома групами доводів.

Перша група доводів стосується встановлення дійсного власника майна, зокрема що викладені в ухвалі слідчого судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 11 травня 2023 року та подання стороною обвинувачення доказів, які не є новими (в порівнянні із накладенням первинного арешту, що вже був скасований), натомість слідчим не виконано обов`язку, встановленого цією ж ухвалою щодо повернення грошових коштів їх володільцю ОСОБА_5 , яке є обов`язковими до виконання, а висновки стосовно питання належності грошових коштів на праві власності ОСОБА_5 , що містяться в цьому судовому акті, повинні враховуватись при розгляді цієї справи, відповідно арешт, накладений із мотивів, викладених в ухвалі слідчого судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 07 квітня 2023 року підлягав скасуванню при реалізації порядку, передбаченого статтею 174 КПК, результатом чого є ухвала слідчого судді слідчого судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 11 травня 2023 року, якою скасовано арешт накладений 07 квітня 2023 року, враховуючи беззаперечні докази приналежності майна саме ОСОБА_5 , що спростовує презумпцію права власності підозрюваного на вказані кошти, із якої виходив суд, накладаючи арешт; підозрою ОСОБА_7 від 21 березня 2023 року не підтверджується припущення, що відшукані під час обшуку грошові кошти одержані ним внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від цього майна; сторона захисту заперечує і вважає недопустимим та неналежним як доказ, який підтверджує право власності ОСОБА_7 на грошові кошти, вилучені при обшуку, обставини, що встановлювалися слідчим суддею при обрання запобіжного заходу, так як відомості щодо місця проживання підозрюваного зазначалися його захисником, який з невідомих причин указав місцем його проживання в квартирі АДРЕСА_1 ; факт належності коштів не ОСОБА_7 встановлено судовим рішенням від 11 травня 2023 року на підставі належних доказів, які підтверджують законність цих коштів та їх належність саме ОСОБА_5 .

Друга група доводів стосується відсутності правових підстав накладення арешту на майно з метою забезпечення спеціальної конфіскації, так як спеціальна конфіскація не може бути застосована до майна, яке перебуває у власності добросовісного набувача, а у ОСОБА_5 відсутній будь-який процесуальний статус, окрім як статус третьої особи. ОСОБА_5 не набувала таке майно у підозрюваного та таке майно не відповідає ознакам, зазначеним у пунктах 1-4 частини першої статті 96-2 КК.

Третя група доводів стосується процедурних порушень та правових наслідків скасування арешту цього ж майна ухвалою слідчого судді в порядку статті 174 КПК. Так, на думку сторони захисту повторне накладення арешту на підставі тих же доводів і доказів, оцінку яких слідчий суддя Центрального районного суду міста Миколаєва від 07 квітня 2023 року поклав в основу свого висновку про презумпцію права власності, яка була скасована шляхом доведення зворотного належними, достатніми та законними доказами, є грубим порушенням процесуального законодавства (порушення вимог статей 21, 16, частини 3 статті 172 КПК), повторне накладення арешту на майно на тих же підставах є формою ревізії ухвали про скасування арешту майна, що недопустимо, оскільки вказана ухвала не підлягає оскарженню за КПК. Після скасування арешту цього ж майна ухвалою слідчого судді в порядку статті 174 КПК виник обов`язок негайного повернення майна, а це клопотання подано з пропуском слідчим встановленого КПК 48-годинного терміну на звернення із клопотанням про арешт майна, що має бути підставою для повернення клопотання для виправлення недоліків.

З урахування доводів захисника та позиції сторони обвинувачення слідчому судді належить вирішити питання чи є підстави для зміни позиції суду щодо суб`єкта речових прав на арештовані грошові кошти з урахуванням судового рішення, що набрало законної сили, у цьому ж кримінальному провадженні та з урахуванням відповіді на це питання слідчий суддя має вирішити доводи сторін подані в межах розгляду цього клопотання та встановити наявність або відсутність підстав для накладення арешту.

Зважаючи на розбіжності у версіях слідства та захисту стосовно належності вилучених під час обшуку житла ОСОБА_7 грошових коштів в іноземній валюті, слідчий суддя насамперед має розв`язати це питання з урахуванням доводів сторони захисту щодо врахування встановлених судовим рішенням обставин, оскільки воно є вирішальним при перевірці можливих підстав накладення арешту, зважаючи на той факт, що ОСОБА_5 не є підозрюваною, обвинуваченою, засудженою в цьому кримінальному провадженні.

Щодо приналежності вилучених під час обшуку готівкових коштів національній та в іноземній валюті та значення висновків ухвали слідчого судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 11 травня 2023 року у цьому контексті, зокрема щодо презумпції належності ОСОБА_5 на праві власності виявлених під час обшуку житла коштів, то указані доводи слідчим суддею відхиляються з огляду на таке.

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (стаття 84 КПК).

Спір про належність речей, що підлягають поверненню, вирішується у порядку цивільного судочинства. У такому випадку річ зберігається до набрання рішенням суду законної сили (частина 12 статті 100 КПК).

У кримінальному процесуальному праві преюдиції, як загальні положення (правила, факти), в силу яких суд, який здійснює оцінку доказів, вправі вважати встановленими обставини, що мають значення для вирішення кримінальної справи, як такі, що не потребують повторного чи додаткового дослідження, оскільки факт розцінюється суддею як безспірний (встановлений компетентним органом і такий, що спрощує оцінку даних), є допустимими для застосування виключно у випадках, прямо передбачених у КПК.

Відповідно до статті 90 КПК таким, що має преюдиціальне значення для суду, який вирішує питання про допустимість доказів, є рішення національного суду або міжнародної судової установи, яке набрало законної сили і ним встановлено порушення прав людини і основоположних свобод, гарантованих Конституцією України і міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Отже, стаття 90 КПК вказує лише на преюдиціальне значення рішення національного чи міжнародного суду, яким встановлено порушення прав і свобод людини, для вирішення питання щодо допустимості тих чи інших доказів. Таким чином, КПК не містить норми, яка б вказувала на преюдиційне значення судових рішень для доказування фактичних обставин кримінального правопорушення в межах іншого кримінального провадження щодо інших осіб (постанова Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 700/361/17). Статус доказів, використаних в одній справі, повинен залишатися суто відносним, а їх сила обмежуватися даними конкретного провадження (постанова Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 991/1352/19).

Відсутність в КПК норм щодо преюдиційного характеру обставин, встановлених рішенням суду у кримінальній, господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили (на відміну від норм Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) (частини 4-5 статті 82), Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) (частини 4-5 статті 75), Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) (4-5 статті 78), а також наведені вище правові позиції Верховного Суду свідчать про те, що обставини, встановлені ухвалою слідчого судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 11 травня 2023 року, яка набрала законної сили, не є такими, що не підлягають доказуванню при розгляді їх у кримінальному провадженні, окрім випадків, встановлених статтею 90 КПК.

Слідчий суддя Центрального районного суду міста Миколаєва в ухвалі від 11 травня 2023 року, вирішуючи питання скасування арешту майна не вирішував та не міг вирішувати в принципі питань, що є предметом регулювання статті 90 КПК, через що указана ухвала слідчого судді, не є доказом у цьому кримінальному провадженні та судовим рішенням, яким встановлені факти, що мають преюдиційне значення для цього кримінального провадження.

Крім того, слідчий суддя звертає увагу на інші факти, які мають значення для вирішення порушеного питання в контексті доводів, що розглядаються.

Доказовою базою ухвали слідчого судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 11 травня 2023 року, на яке посилається сторона захисту, судячи з його змісту, є ті ж самі докази, що надані захисником і під час розгляду цього клопотання.

У свою чергу, звертаючись до слідчого судді із клопотанням про накладення арешту на майно підозрюваного ОСОБА_7 слідчий ОСОБА_6 у долучених до цього клопотаннях документах та прокурор ОСОБА_3 під час судового розгляду клопотання, посилалися на наявність доказів, що спростовують доводи ОСОБА_5 щодо фактів, викладених нею при розгляді клопотання про скасування арешту майна, зокрема на матеріли досудового розслідування у кримінальному провадженні де ОСОБА_7 виступає потерпілою особою та показання ОСОБА_5 , надані як свідком у тому ж кримінальному провадженні, з яких вбачається, що дійсно у листопаді 2022 року, звернувшись до органів поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення, останні вказували, що спільно проживають в квартирі АДРЕСА_1 , які були отримані стороною обвинувачення на підставі постанови від 12 травня 2023 року про дозвіл на розголошення відомостей, отриманих під час проведення досудового розслідування. Тобто, вона доказова база, є значно вужчою за коло доказів, що досліджуються слідчим суддею при розгляді цього клопотання при вирішенні питання про арешт майна в кримінальному провадженні.

Враховуючи, що слідчим суддею встановлено відсутність преюдиційного характеру ухвали слідчого судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 11 травня 2023 року, на яке посилалася сторона захисту, сторони кримінального провадження під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються (частина 5 статті 132 КПК України).

Зі сторони захисту підозрюваного та ОСОБА_5 таких доказів, окрім відомостей про отримання третіми особами, які не мають жодного відношення до справи грошових коштів у якості орендної плати за належні їм земельні ділянки не надано.

Докази на які посилається представник ОСОБА_5 , щодо отримання грошових коштів, у тому числі від здійснення діяльності по наданню послуг з естетичної косметології не підтверджені належними доказами, зокрема не надано будь-яких довідок про рух коштів на рахунках, щодо можливості володіння нею коштами в обсягах, співставних з сумою коштів (у випадку їх конвертації в іноземну валюту), виявлених у квартирі АДРЕСА_1 при обшуку. При цьому, спростування презумпції належності речей, визначених родовими ознаками, володільцю майна, можливе за наявності беззаперечних доказів чи їх сукупності (зокрема, рішення суду щодо визнання права власності за іншою особою, письмові докази, дата складання яких мала місце до моменту вилучення та не викликає сумнівів).

Натомість, з доданих до клопотання доказів зі сторони обвинувачення слідує, що ОСОБА_7 постійно проживав у квартирі АДРЕСА_1 разом зі своєю колишньою дружиною ОСОБА_5 та позиціонували себе як подружню пару, та від здійснення своєї незаконної діяльності міг та мав можливість накопичити указані грошові кошти.

При цьому, з матеріалів долучених слідчим вбачається, що серед іншого на території смт. Березнегувате Баштанського району Миколаївської області ОСОБА_7 також здійснював підприємницьку діяльність, що підтверджує доводи сторони обвинуваченого про належність коштів саме обвинуваченому, які він міг отримати й від здійснення цієї підприємницької діяльності.

Таким чином, жодних нових доказів, які б поставили під сумнів доводи сторони обвинувачення чи спростували презумпцію права власності за особою, яка володіє майном (реально панує, здійснює фактичний контроль над річчю « ІНФОРМАЦІЯ_2 »), щодо належності вилучених готівкових коштів в іноземній валюті ОСОБА_7 не з`явилося.

Також, слідчий суддя вважає за доцільне звернути увагу на норму, закріплену в частині дванадцятої статті 100 КПК, відповідно до якої спір про належність речей, що підлягають поверненню, вирішується у порядку цивільного судочинства; у такому випадку річ зберігається до набрання рішенням суду законної сили.

При цьому, зазначене свідчить, що цивільно-правовий спір про належність речей, які мають значення для кримінального провадження, може бути вирішений лише після того, як слідчий суддя чи суд саме у кримінальному провадженні прийме рішення про їх повернення.

Аргументи сторони захисту щодо надання батьками ОСОБА_5 значної кількості грошових коштів, які б вона могла конвертувати в іноземну валюту, також на думку слідчого судді не підтвердженні належними доказами, оскільки з однієї сторони ними не надано беззаперечних доказів наявності у них такої кількості готівки, а з іншої, допитаний у якості свідка ОСОБА_8 пояснив, що крім ОСОБА_5 має ще одну дитину, яким надають допомогу у рівних частинах, при цьому надані ним довідки про отримання коштів від надання земельних ділянок в оренду не підтверджують реальну можливість надавати допомогу у таких розмірах.

У своїх запереченнях, представник особи, яка вважає себе власником майна ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_4 також, посилається на те, що підозрою ОСОБА_7 не підтверджується припущення, що відшукані під час обшуку грошові кошти одержані ним внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від цього майна, та такі кошти йому не належать

Вказаний довід спростовується змістом підозри, за яким вбачається що ОСОБА_7 у своїй незаконній діяльності здійснював придбання та подальшу реалізацію наркотичних засобів, отримуючи за це грошові кошти, в тому числі й на картковий рахунок.

Враховуючи викладене, слідчий судді дійшов висновку про те, що вилучені слідчими СУ ГУНП в Миколаївській області кошти в іноземній валюті під час обшуку 20 березня 2023 року з більшою вірогідністю належать саме підозрюваному ОСОБА_7 , аніж ОСОБА_5 , при цьому не виключає, що частина з цих коштів може бути належна і останній від надання нею послуг з косметології, та отримані в якості матеріальної допомоги від батьків, що наразі не доведено належними доказами.

Оскільки презумпція власності ОСОБА_7 на кошти, визначені родовими ознаками, в силу володіння (панування над) ними не спростована, слідчий суддя виходить з того, що цей факт (належність арештованих грошових коштів ОСОБА_7 ) є доведеним. Отже, підстави для накладення арешту на майно підозрюваного мають місце у даному випадку.

Стосовно доводів представника ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_4 про відсутність правових підстав для арешту майна третьої особи, слідчий суддя не має необхідності перевіряти ті доводи сторони захисту, які виходять із тверджень про належність арештованих коштів ОСОБА_5 , зокрема й що стосується як доводів щодо відсутності правових підстав для арешту майна третьої особи.

Крім того, представник ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_4 серед іншого указувала, що повторний розгляд клопотання про арешт того самого майна не передбачений нормами КПК та таке клопотання подано з пропуском строк, визначеного КПК України.

У свою чергу, стаття 172 КПК України передбачає обов`язок слідчого судді розглянути клопотання про арешт майна у встановлений законом строк та не містить жодних виключень чи обмежень щодо повторного звернення із клопотанням про арешт того ж майна, яке було арештоване в минулому. Отже, доводи захисту у цій частині є необґрунтованими.

Пропуск встановленого законом строку звернення із клопотанням про арешт майна не є підставою для відмови в задоволенні клопотання, та вказаний юридичний факт, на думку слідчого судді, також не може бути підставою для повернення клопотання слідчому та/або прокурору із встановленням строку для усунення виявлених недоліків клопотання в порядку частини третьої статті 172 КПК України, оскільки такий недолік як пропуск встановленого законом строку апріорі не може бути усунений.

При цьому, питання своєчасності звернення із клопотанням про арешт майна щодо коштів, вилучених під час обшуку 20 березня 2023 року, вже було предметом судового контролю слідчого судді, зокрема при накладенні арешту на це майно ухвалою слідчого судді Центрального районного суду міста Миколаєва, а строки для повторного звернення із клопотанням про арешт майна КПК України не встановлені.

Як вбачається з матеріалів провадження, орган досудового розслідування дійсно не забезпечив подання у встановлений строк клопотання про арешт майна (подане 16 травня 2023 року) з урахуванням дати винесення слідчим суддею ухвали про скасування арешту майна в порядку статті 174 КПК України (11 травня 2023 року), тимчасово вилученого під час обшуку в квартирі АДРЕСА_1 .

Проте, слідчий суддя вважає необхідним звернути увагу, що відмова в задоволенні клопотання про арешт майна можлива лише, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом 2 частини першої статті 170 КПК України (частина перша статті 173 КПК України).

При вирішенні питання про арешт майна, яке має значення для виконання завдань кримінального провадження, слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 КПК України); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 КПК України); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 КПК України); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб (частина друга статті 173 КПК України).

Таким чином, такої підстави для відмови в арешті майна як пропуск строку звернення з клопотанням КПК України не передбачено ні серед умов, які враховуються при вирішенні питання про арешт майна як речових доказів (чи навіть з інших підстав), ні серед підстав для відмови в задоволенні клопотання про арешт. Отже, сам по собі факт пропуску строку звернення до слідчого судді для вирішення питання про арешт не може бути підставою для відмови в арешті майна, яке відповідає завданням кримінального провадження. Вказане обумовлюється тим, що порушення строку на звернення з клопотанням про арешт майна, не позбавляє таке майно доказової (у разі його арешту як речового доказу) чи забезпечувальної сили (при забезпеченні цивільного позову чи можливої конфіскації) в кримінальному провадженні, тому потребує забезпечення його збереження, зокрема, шляхом накладення арешту.

Крім того, сплив процесуального строку виконання обов`язку вжити заходи до збереження майна не припиняє необхідності виконати цей обов`язок стороною обвинувачення і не тягне за собою припинення повноважень службової особи на здійснення обов`язкової дії. Аналогічна правова позиція щодо правових наслідків пропуску строку виконання обов`язку детально висвітлена в Постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі №263/15845/2019.

Тобто, з одного боку порушення передбаченого частиною п`ятою статті 171 КПК України строку, є юридичним фактом, з яким закон пов`язує припинення режиму тимчасового вилучення майна (стаття 169 КПК України) встановлює обов`язок негайно повернути майно особі, в якої воно було тимчасово вилучене, а з іншого - не є підставою для відмови в арешті майна. Така суперечність, на думку слідчого судді, вирішується наступним чином.

Правові інститути тимчасового вилучення майна та арешту майна є пов`язаними, але відносно автономними, з різними цілями та правовими наслідками. Вони стосуються різних аспектів процесу доказування.

Правове значення встановленого законодавцем строку, визначеного як «протягом 48 годин після вилучення майна» (абзац 2 частини п`ятої статті 171 КПК України) для звернення із клопотанням про арешт майна полягає в тому, що: законодавцем презюмується достатність цього часу для сторони обвинувачення, щоб визначитись чи належить майно підозрюваному і чи наявні достатні підстави вважати, що суд у випадках, передбачених КК України, може призначити покарання у виді конфіскації майна та підготувати відповідне мотивоване клопотання з одного боку та встановити такий нетривалий проміжок часу втручання у право власності особи (тимчасове позбавлення її правомочностей володіння та користування) в інтересах кримінального провадження, протягом якого можливе утримання майна особи в силу закону, без вмотивованого рішення суду, для вирішення його подальшої долі слідчим, прокурором (у разі бездіяльності, нереалізації обов`язку звернення з клопотанням до слідчого судді, суду про арешт такого майна) або слідчим суддею, судом з урахуванням належності, вагомості такого майна (речей) для досягнення завдань кримінального провадження.

Таким чином, положення частини п`ятої статті 171 КПК України у взаємозв`язку із положеннями частини першої статті 169 КПК України визначають лише тривалість законного перебування (утримання) чужого майна (вилученого в результаті обшуку) в розпорядженні сторони обвинувачення (слідчого, прокурора). Будь-яке подальше перебування (поза межами встановленого процесуального строку та часу, необхідного для негайного повернення), утримання такого майна слідчим, прокурором є таким, що не має правових підстав та є втручанням в право власності особи, якій належить це майно, без законних на те підстав.

У той же час, вказані порушення речових прав не можуть перешкоджати досягненню цілей й завдань кримінального провадження, якими, зокрема, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини. Адже головним призначенням кримінального провадження як процесуального зводу норм є ефективна реалізація матеріально-правових норм кримінального права. А Кримінальний кодекс України має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від злочинних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання злочинам (стаття 1 КК України).

Таким чином, норми КПК України щодо правового режиму, тривалості, припинення тимчасового вилучення майна функціонально призначені перш за все для вирішення цивільно-правових аспектів такого тимчасового вилучення та встановлення обов`язку щодо негайного повернення майна законному його володільцю у разі пасивності, незацікавленості сторони обвинувачення у його використанні для вирішення завдань кримінального провадження.

Правові наслідки можливих порушень процесуальних строків, про які йдеться, на думку слідчого судді лежать в площині матеріально-правової юридичної відповідальності (наприклад, цивільно-правова відповідальність за утримання відповідного майна без законних на те підстав або у разі втрати чи знищення речового доказу (частина четверта статті 100 КПК України), дисциплінарна відповідальність прокурора, слідчого за неналежне виконання службових обов`язків, кримінальна відповідальність у разі наявності відповідних підстав) тощо.

Крім цього, вирішення слідчим суддею, судом питання про арешт майна, яке було правомірно тимчасово вилучене, при порушенні строку звернення слідчим, прокурором із клопотанням про арешт, відбувається в період часу, коли режим тимчасового вилучення припинився (пункт 3 частини першої статті 169 КПК України).

З урахуванням вищезазначеного, слідчий суддя зазначає, що вирішення питання щодо арешту майна залежить від того, чи має воно значення для досягнення завдань кримінального провадження, а не від того, чи своєчасно звернувся слідчий, прокурор з відповідним клопотанням до слідчого судді.

Що стосується посилання представника ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_4 стосовно обов`язку слідчого повернути майно після скасування арешту майна слідчим суддею в порядку статті 174 КПК України, виходять за межі дослідження в цьому провадженні.

Враховуючи викладене слідчий суддя дійшов висновку про наявність підстав для задоволення клопотання слідчого про накладення арешту на грошові кошти підозрюваного ОСОБА_7 з метою забезпечення спеціальної конфіскації, у відповідності до пункту 2 частини другої статті 170 КПК України, та з метою забезпечення конфіскація майна як виду покарання, у відповідності до пункту 3 частини другої статті 170 КПК України.

При цьому, слідчий суддя враховує і те, що у відповідності до вимог статті 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Керуючись статтями 167, 170-173, 175, 372 КПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання задовольнити.

З метою можливої конфіскації майна як виду покарання та спеціальної конфіскації у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000259 накласти арешт на грошові кошти підозрюваного ОСОБА_7 , що були вилучені 20 березня 2023 року в ході обшуку за місцем його мешкання в квартирі АДРЕСА_1 , в розмірі:

59 200 доларів США (591 купюра по 100 доларів США, 2 купюри по 50 доларів США);

52 000 гривень (104 купюри по 500 гривень);

17 600 Євро (100 купюр по 50 Євро, 74 купюри по 100 Євро, 26 купюр по 200 Євро).

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

СЛІДЧИЙ СУДДЯ ОСОБА_14

Повний текст ухвали оголошено

26 травня 2023 року о 15 годині 00 хвилин.