ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1898/23 Справа № 201/4302/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000066 за апеляційною скаргою прокурора Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_9 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2023 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Павлівка, Генічеського району, Херсонської області, громадянина України, одруженого, з середньою освітою, працюючого експедитором з доставки води відділу ФОП « ОСОБА_10 », зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , мешкаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України

Встановила:

Вироком Жовтневого районного суду м Дніпропетровська від 23 березня 2023 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України та призначено покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Відповідно до положень ст. 75 КК України, ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням строком на 3 роки.

На підставі п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, покладено на ОСОБА_7 обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця свого проживання, роботи, а також періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Запобіжний захід засудженому ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили слід залишити попередній - особисте зобов`язання.

На підставі ч. 1 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 в строк покарання строк тримання під вартою з 10.06.2022 року по 28.11.2022 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вирішено долю речових доказів та судових витрат.

Вказаним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він у період дії воєнного стану, 25.05.2022 року о 13 год. 36 хв., перебуваючи в торгівельному залі магазину «Єва-27» по пр. Гагаріна, 117 в м. Дніпро, побачив жіночу туалетну воду «Versage Crystal Noir», об`ємом 90 мл, вартістю 2 916, 33 грн, яка належить ТОВ «РУШ», яку визначив об`єктом свого злочинного посягання та в нього виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, вчинене в умовах воєнного стану.

Далі ОСОБА_7 , перебуваючи у вказаний час та у вказаному місці, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, з корисливих мотивів та особистої зацікавленості, вчиняючи злочин в умовах воєнного стану, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає та вони є таємними для оточуючих, взяв своєю правою рукою жіночу туалетну воду «Versage Crystal Noir», об`ємом 90 мл, вартістю 2 916,33 грн та помістив в свою чоловічу сумку, яку мав при собі.

Однак дії ОСОБА_7 були помічені керівником магазину «Єва-27» ОСОБА_11 , яка намагалась перешкодити протиправним діям останнього.

В свою чергу ОСОБА_7 , усвідомлюючи, що його дії перестали бути таємними та стали відкритими, з метою доведення свого злочинного умислу до кінця, ігноруючи законні вимоги ОСОБА_11 про те, щоб зупинитися та повернути викрадене майно, намагався залишити місце вчинення кримінального правопорушення та завершити свої злочинні дії, які стали відкритими.

Після чого ОСОБА_7 з місця вчинення кримінального правопорушення з викраденим майном зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд, тим самим спричинив ТОВ «РУШ» матеріальну шкоду у розмірі 2 916, 33 грн.

Прокурор не погодився з таким рішенням суду. В апеляційній скарзі просить вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним за вчинення кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 186 КК України та призначити йому покарання у вигляді 8 років позбавлення волі.

Виключити з мотивувальної частини вироку такі пом`якшуючі покарання обвинуваченого ОСОБА_7 обставини як щире каяття, активне сприяння розкриття кримінального правопорушення, та добровільне перерахування матір`ю ОСОБА_7 внесену заставу у сумі 74 430,00 грн. на підтримку Збройних Сил України.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що висновки суду про призначення ОСОБА_7 покарання за ч. 4 ст. 186 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України у виді 5 років позбавлення волі, відповідно до положень ст. 75 КК України, ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням строком на 3 роки, є невмотивованими.

Під час судового слідства ОСОБА_7 свою вину не визнавав, у вчиненому не розкаявся, зайняв позицію вичікування. Лише після дослідження усіх доказів у кримінальному провадженні, у тому числі допитів свідків, дослідження відеозапису, ОСОБА_7 , усвідомлюючи що досліджені докази в повному обсязі підтверджують пред`явлене йому обвинувачення, під час давання показів суду зазначив, що визнає себе винним у заволодінні чужим майном, проте не визнавши обставини вчинення кримінального правопорушення в повному обсязі, а саме в частині відкритості заволодіння чужим майном.

Під час судового слідства, допитаний свідок ОСОБА_12 зазначила, що ОСОБА_7 після заволодіння чужим майном, усвідомивши, що був викритий та намагаючись покинути місце вчинення кримінального правопорушення, відштовхнув ОСОБА_11 і побіг на вулицю. Допитаний свідок ОСОБА_13 показав, що після того як ОСОБА_7 відштовхнув ОСОБА_11 він почав затримувати ОСОБА_7 . Між ним і обвинуваченим виникла бійка, вони упали на крильці, і хоча йому тілесних ушкоджень нанесено не було, були деякі незначні подряпини.

Допитаний свідок ОСОБА_14 показав, що виконав своє замовлення кур`єром, вийшов на вулицю і побачив, як обвинувачений у медичній масці біг прямо на нього, він почув крики дівчини «помогите вор», та відразу вирішив його затримати, але під час затримання обвинувачений вдарив його кулаком по лівій частині обличчя під око від чого він впав на землю, а обвинувачений побіг далі.

Таким чином, всі свідки зазначили про застосування до них з боку обвинуваченого фізичного насилля, проте ОСОБА_7 перед жодним зі свідків не вибачився і під час надання показів не висловив жалю з приводу застосування насилля до свідків.

Крім того прокурор зазначає, що за час досудового розслідування та судового слідства ОСОБА_7 не повідомив жодних фактів, які не були б відомі стороні обвинувачення.

Вважає безпідставним визнання обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Також вказує, що незважаючи на те, що наведений у ч. 1 ст. 66 КК У країни перелік обставин, які пом`якшують покарання, не є вичерпним, вважаю безпідставним віднесення судом до таких обставин те, що матір ОСОБА_7 добровільно перерахувала внесену заставу у сумі 74 430,00 грн. на підтримку Збройних Сил України.

Так, під обставинами, які пом`якшують або обтяжують покарання, прийнято розуміти різного роду чинники, що характеризують особу винного і вчинений ним злочин, які певним чином зменшують, або підвищують суспільну небезпеку злочину і особи. Законодавець включає в їх перелік саме ті обставини, які роблять істотний вплив на ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину і особи винного.

Судом не зазначено яким чином те, що матір ОСОБА_7 добровільно перерахувала внесену заставу у сумі 74 430,00 грн. на підтримку Збройних Сил України істотно впливає на ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину і особи винного.

Зазначає, що законодавець у ч. 5 ст. 616 КПК України передбачив зміну запобіжного заходу у вигляді застави на особисте зобов`язання наслідком бажання використати кошти, передані в заставу (в повному обсязі або частково), для внесення на спеціальні рахунки Національного банку України для цілей оборони України.

У зв`язку з викладеним, вважаю, що з мотивувальної частини вироку підлягає вилученню визнання обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 щире каяття, активне сприяння розкриття кримінального правопорушення, та добровільне перерахування матір`ю ОСОБА_7 внесену заставу у сумі 74 430,00 гри. на підтримку Збройних Сил України.

Конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, а саме застосування фізичного насилля до трьох осіб, ставлення ОСОБА_7 до вчиненого та відсутність фактично каяття, залишилися поза увагою суду.

В судовому засіданні апеляційної інстанції прокурор підтримала апеляційні вимоги сторони обвинувачення частково, просила вирок суду щодо ОСОБА_7 в частині призначення покарання - скасувати, ухвалити новий, яким призначити останньому покарання за ч.4 ст. 186 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Обвинувачений та його захисник заперечували проти задоволення апеляційних вимог прокурора, вважали вирок суду законним та обґрунтованим. Просили врахувати те, що ОСОБА_7 добровільно відшкодував процесуальні витрати по справі, що його дружина вагітна, а також про те, що на утриманні у обвинуваченого перебуває його дідусь, що підтверджено наданими довідками.

В судових дебатах учасники кримінального провадження підтримали свої вимоги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджуються наявними доказами, в їх сукупності, які учасниками судового провадження не оспорюються.

З приводу покарання, призначеного ОСОБА_7 , справедливість якого оскаржується прокурором, колегія суддів зазначає наступне.

У справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03) зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Відповідно до ч.2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

З огляду на вищезазначені положення закону, суд при призначенні покарання має виходити не тільки з меж караності діяння, встановлених у відповідній санкції Особливої частини КК України, а й із тих норм Загальної частини КК України, в яких регламентується цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються інші питання, пов`язанні з призначенням покарання.

Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а покарання - є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених та для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно ст. 65 КК України та п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

Всупереч доводам апеляційної скарги прокурора, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 повністю дотримався вимог вищезазначених норм кримінального закону. Так, призначаючи покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до вимог ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких кримінальних правопорушень, однак від вчинення даного злочину тяжких наслідків не настало, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має постійне місце проживання, офіційно працевлаштований, одружений, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, вік обвинуваченого 25 років.

До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого судом віднесено визнання обвинувачений вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування шкоди.

Обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено.

Врахувавши зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції обґрунтовано призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, з застосуванням положень ст. 69 КК України, нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч.4 ст. 186 КК України.

Окрім того, з урахуванням наведених вище обставини в їх сукупності, а також того, що обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні негативно оцінив власну протиправну поведінку і в подальшому пообіцяв не порушувати закон, завіривши суд щодо недопустимості будь-яких антисоціальних проявів в майбутньому зі свого боку, та з урахуванням позиції представника потерпілого, який не звертався до суду щодо призначення обвинуваченому покарання, пов`язаного з реальним позбавленням волі, подав до суду довідку про відсутність у ТОВ РУШ матеріальних претензій до ОСОБА_7 , суд першої інстанції дійшов висновку про можливість у даному конкретному випадку звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку та покладенням на обвинувачених обов`язків відповідно до ст.76 КК України.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Так, за змістом ч. 1 ст. 69 КК України при наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Згідно вироку суду вбачається, що судом було встановлено дві обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого, та вірно враховані дані про особу обвинуваченого, які в сукупності свідчили про наявність підстав для застосування ст. 69 КК України.

За правилами ж ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Реалізація даної норми становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності вказують на можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням прийнятого рішення в процесуальному документі суду, тощо.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, звільняючи обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного йому покарання з випробуванням, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину та конкретні обставини вчиненого, дані про його особу, який раніше не судимий, а також те, що обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні негативно оцінив власну протиправну поведінку і в подальшому пообіцяв не порушувати закон, завіривши суд щодо недопустимості будь-яких антисоціальних проявів в майбутньому зі свого боку, та з урахуванням позиції представника потерпілого, який не звертався до суду щодо призначення обвинуваченому покарання, пов`язаного з реальним позбавленням волі.

З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що в даному конкретному випадку суд першої інстанції обґрунтовано звільнив обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком та покладенням на нього відповідних обов`язків, оскільки значення заходу примусу для досягнення його мети визначається не лише його суворістю. При цьому каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільше сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства і така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Отже, звільняючи ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, суд першої інстанції дотримався вищезазначених норм закону, навів у вироку переконливі, на думку колегії суддів, доводи на підтвердження прийнятого рішення про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання.

Виходячи із цілей та принципів права, а також вимог щодо справедливості й достатності обраного покарання, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання із застосуванням вимог ст.ст. 69, 75 КК України буде відповідати конкретним обставинам вчиненого, тяжкості правопорушення, особі обвинуваченого та не буде становити "особистий надмірний тягар для особи" та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основоположних прав особи.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора, про те, що суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання з застосуванням ст. 69 КК України не достатньо врахував ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчиненого злочину, конкретні обставини справи, дані про особу обвинуваченого, а також належним чином не обґрунтував наявність пом`якшуючих обставин, то колегія суддів вважає їх неспроможними, оскільки суд першої інстанції, застосовуючи положення ст. 69 КК України і призначаючи ОСОБА_7 покарання менше від найменшої межі встановленої в санкції інкримінованої йому статті, належним чином мотивував своє рішення, врахувавши в сукупності, всі обставини, які враховуються при призначенні покарання передбачені статтею 65 КК України, в тому числі і обставини справи, тяжкість вчиненого злочину, кваліфікуючою ознакою, якого є вчинення в умовах воєнного стану, а також всі наявні в матеріалах справи дані щодо особи обвинуваченого.

Ствердження прокурора про те, що обвинувачений не визнавав свою вину, у вчиненому не розкаявся, зайняв позицію вичікування, на думку колегії суддів не заслуговують на увагу та не підтверджуються матеріали провадження.

Так, під час допиту ОСОБА_7 в якості підозрюваного під час досудового розслідування, останній зазначив у протоколі, що вину визнає, щиро розкаюється (т.1 а.п.94-95).

Під час судового слідства обвинувачений також вказав суду, що визнає свою вину та щиро кається ( журнал судового засідання від 23.03.2023 року т.2 а.с.157-158 та технічний запис до нього).

Крім того, під час судового засідання 02.08.2022 року (журнал судового засідання т.2 а.с. 33-35 та технічний запис до нього) судом було встановлено запропонований прокурором порядок дослідження доказів по справі, а саме: допитати потерпілого, свідків, дослідити письмові матеріали провадження, а потім допитати обвинуваченого. Тобто доводи прокурора про те, що обвинувачений зайняв позицію очікування та визнав свою вину лише після дослідження усіх доказів по справі не є слушними.

Крім того апеляційний суд зазначає, що стороною обвинувачення, ще в обвинувальному акті, відповідно до ст. 66 КК України щире каяття було визнано обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 .

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги прокурора про те, що допитані по справі свідки зазначили про застосування до них з боку обвинуваченого фізичного насилля, однак ОСОБА_7 перед свідками не вибачився та не висловив жалю з приводу цього. Колегія суддів зазначає, що обвинувачення, пред`явлене ОСОБА_7 , не містить такої кваліфікації його дії, як застосування насилля.

До такого ж висновку приходить колегія суддів і щодо апеляційних доводів прокурора про те, що судом першої інстанції безпідставно віднесено до обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 того, що матір обвинуваченого добровільно перерахувала внесену заставу у сумі 74 430, 00 грн на підтримку Збройних Сил України, оскільки судом не було зазначено, яким саме чином матір ОСОБА_7 перерахувала вказану суму.

Відповідно до заяви, наявної в матеріалах провадження, ОСОБА_15 10.01.2023 року звернулась до суду першої інстанції з проханням зобов`язати територіальне управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області перерахувати кошти, внесені з депозитного рахунка за заставу за ОСОБА_7 в розмірі 74 430,00 грн на допомогу ЗСУ (т.2 а.п. 107).

Відповідно до інформації від 25.11.2022 року за № 2567/22, Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України у Дніпропетровській області підтверджено надходження коштів, отриманих 25.11.2022 року у якості застави за ОСОБА_7 в розмірі 74 430,00 грн (т.2 а.с. 108).

Отже, доводи сторони обвинувачення про те, що судом не зазначено, яким саме чином матір обвинуваченого перерахувала кошти на підтримку ЗСУ та про безпідставність визнання даного факту обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, відповідно до ч.2 ст. 66 КК України, є необґрунтованими.

Таким чином, судом першої інстанції, як при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 із застосуванням положень ст. 69 КК України, так і при його звільненні від відбування покарання з випробуванням було дотримано вимог закону України про кримінальну відповідальність, враховано всі обставини які впливають на вид і розмір покарання та тривалість іспитового строку, в тому числі і ті, на які посилається в своїй апеляційній скарзі прокурор, а тому доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування до обвинуваченого положень ст. 69, 75 КК України, колегія суддів вважає непереконливими.

Додаткових доводів, які б могли бути підставою для скасування оскаржуваного вироку чи не були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та могли б свідчити про те, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 і його перевиховання неможливе без реального відбування покарання прокурором до апеляційного суду не надано.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на правильність, і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, та які є безумовною підставою для його скасування, колегія суддів не вбачає.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про законність, обґрунтованість та вмотивованість ухваленого судом вироку щодо ОСОБА_7 , а також про безпідставність доводів апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування судом першої інстанції положень ст.69, 75 КК України.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_9 - залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2023 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4