УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2023 року

м. Київ

справа № 521/13046/22

провадження № 51-3599ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2022 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 17 травня 2023 року у кримінальному провадженні № 0000515 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новопетрівка Великомихайлівського р-ну Одеської області, жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2022 року ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за ч. 3 ст. 286-1 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років.

Крім того, суд вирішив питання щодо початку строку відбування покарання, арешту майна, речових доказів у кримінальному провадженні та відшкодування процесуальних витрат.

Як встановив суд у вироку, 25 липня 2022 року приблизно о 22:40 ОСОБА_6 у порушення вимог пунктів 2.9. а), 12.4, 12.9 б) Правил дорожнього руху (далі - ПДР), перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керував автомобілем «NISSAN-SUNNY», номерний знак НОМЕР_1 , з перевищенням допустимої швидкості руху в населеному пункті та, проїжджаючи перехрестя вул. Василя Стуса - вул. Мельницька в м. Одеса, у порушення вимог пунктів 2.3. б), 12.1 ПДР був неуважним, не врахував дорожню обстановку, обрав швидкість руху автомобіля, яка не забезпечувала безпеку і не давала можливості постійно контролювати рух автомобіля, біля будинку № 43 на вул. Мельницька не зменшив швидкість руху транспортного засобу, не забезпечив його рух в межах своєї смуги, не вжив заходів, що виключають виникнення та розвиток аварійної ситуації, втратив контроль над керуванням, у результаті чого допустив виїзд транспортного засобу за межі проїзної частини праворуч та на узбіччі допустив його зіткнення з опорою ЛЕМ № 211.

Допущені ОСОБА_6 порушення вимог пунктів 2.3. б), 2.9. а), 12.1, 12.4, 12.9. б) ПДР перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та спричиненням смерті пасажирці ОСОБА_7 .

Одеський апеляційний суд ухвалою від 17 травня 2023 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_6 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить змінити вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2022 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 17 травня 2023 року в частині призначеного покарання та, зі застосуванням положень ст. 69 КК, призначити його підзахисному покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 3 ст. 286-1 КК, у виді позбавлення волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

На обґрунтування своїх вимог касатор зазначає, що суд першої інстанції помилково не визнав обставинами, що пом`якшують покарання, надання допомоги потерпілій ОСОБА_7 , а також, та позицію потерпілого ОСОБА_8 , згідно з якою претензій морального і матеріального характеру до засудженого він не має та просив призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Також касатор стверджує, що апеляційний суд не врахував під час перегляду вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання засудженому, того, що він має позитивну характеристику; ніколи до адміністративної відповідальності не притягувався, а також щире каяття ОСОБА_4 , його активну співпрацю зі слідством та надання допомоги потерпілому після вчинення злочину.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Згідно з ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених і перевірених місцевим судом, а також правильності кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 286-1 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки захисник не оскаржує законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.

Щодо доводів ОСОБА_5 про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, то вони, на переконання колегії суддів Верховного Суду, не є слушними з огляду на таке.

Як визначено частинами 1, 2 ст. 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так й іншими особами.

Згідно з приписами ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Частиною 1 ст. 69 КК (у редакції Закону на час вчинення діяння) передбачено, зокрема, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Статті 65-73 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Статтею 414 КПК встановлено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 покарання згідно з указаними нормами закону, врахував: обставини вчиненого кримінального правопорушення та його непоправні наслідки у виді спричинення смерті потерпілої; відомості про особу засудженого, який не є суспільно небезпечною особою, до кримінальної відповідальності не притягувався, має місце реєстрації та місце постійного проживання, одружений, дітей не має, працював неофіційно; матеріальний та соціальний стани; ставлення до вчиненого; наявність обставини, яка пом`якшує покарання - щире каяття та відсутність обставин, які його обтяжують.

Урахувавши викладене, суд, керуючись принципами законності, справедливості та індивідуалізації покарання, вважав за необхідне призначити ОСОБА_6 у мінімальному розмірі основне покарання, передбачене санкцією ч. 3 ст. 286-1 КК. Крім того, суд призначив додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки засуджений, керуючи транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, грубо порушив ПДР. На думку місцевого суду, призначення такого покарання буде відповідати характеру вчиненого кримінального правопорушення, його суспільній небезпеці і сприятиме виправленню обвинуваченого та запобіганню вчиненню ним інших злочинів.

Також, суд першої інстанції зауважив, що жодна з наведених стороною захисту обставин, а саме сімейний стан, позитивна характеристика, виховання у дитячому будинку та важке дитинство, не можуть нівелювати вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, з огляду на те, що останній, будучи обізнаним про відповідні заборони, все ж керував транспортним засобом та піддав небезпеці як себе, так і інших осіб. Указав суд і про відсутність підстав для застосування положень ст. 69 КК.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, потерпілий, засуджений ОСОБА_6 та його захисник подали апеляційні скарги, в яких порушували питання про пом`якшення засудженому покарання.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив викладені у апеляційних скаргах засудженого та його захисника посилання й доводи щодо наявності підстав для пом`якшення покарання. Обґрунтовуючи своє рішення у цій частині, суд апеляційної інстанції зауважив, що обставини, на які посилалася сторона захисту, зокрема щире каяття, наявність родини, постійного місця проживання, відсутність судимостей, неофіційне працевлаштування, та те, що обвинувачений виховувався у дитячому будинку, належним чином врахував місцевий суд під час призначення покарання, та це, відповідно, слугувало підставою для призначення покарання у мінімальному розмірі санкції ч. 3 ст. 286-1 КК.

Щодо обставин, які можуть бути визнані судом такими, що пом`якшують покарання, а саме визнання вини, висловлення жалю з приводу скоєного та втрати сестри, які характеризують щире каяття обвинуваченого, то вони також були враховані судом під час призначення покарання у сукупності з іншими даними про особу обвинуваченого - його сімейний стан, позитивну характеристику.

Крім того, колегія суддів зауважила, що встановлені у справі обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого, істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину та ступінь його суспільної небезпеки, а тому не є достатніми для застосування положень ст. 69 КК, як і та обставина, що засуджений не залишив місце дорожньо-транспортної пригоди. Також суд вказав, що наявність у ОСОБА_6 братів та сестри, як і перебування на вихованні у дитячому будинку не є тими обставинами, які істотно знижують тяжкість вчиненого кримінального правопорушення.

Зауважив Одеський апеляційний суд також, що думка потерпілого щодо призначення покарання, висловлена в поданій ним до суду першої інстанції заяві та в апеляційній скарзі, не є вирішальною під час прийняття відповідного рішення судом, з огляду на конкретні обставини справи, і вона підлягає врахуванню у сукупності з іншими обставинами, передбаченими ст. 65 КК.

Зазначені вище обставини, на переконання Верховного Суду, свідчать, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку щодо необхідності призначення засудженому як основного, так і додаткового покарань в межах мінімального розміру, передбаченого санкцією ч. 3 ст. 286-1 КК. Саме таке покарання є необхідним та достатнім для його виправлення. З огляду на викладене вище, твердження сторони захисту в касаційній скарзі, які фактично зводяться до того, що суди попередніх інстанцій не в повній мірі врахували обставини, які, на їх думку, є достатніми для застосування положень ст. 69 КК і, відповідно, пом`якшення призначеного засудженому основного та додаткового покарань не є слушними. До того ж, обставини, про які захисник зазначає у касаційній скарзі та які, на його думку, не врахували суди попередніх інстанцій, не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та не є достатніми для призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, з огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини вчинення кримінального правопорушення, відомості про особу засудженого.

Крім того, Суд зауважує, що позиція потерпілого може бути врахована в сукупності з іншими обставинами, однак це не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність, зокрема щодо призначення покарання, як основного так і додаткового. До того ж вчинене засудженим кримінальне правопорушення внаслідок недотримання вимог Правил дорожнього руху посягає як на суспільні відносини в сфері безпеки дорожнього руху, так і на життя людини. Водночас спричинені діями ОСОБА_4 суспільно небезпечні наслідки у виді смерті потерпілої є невиправними.

Також суд касаційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу касатора, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Водночас доводи захисника, з огляду на тяжкість кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, непоправність наслідків у виді спричинення смерті людини, підвищену суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, на переконання Суду, не свідчать про істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненим протиправним діянням, як і не свідчать про наявність правових підстав для призначення ОСОБА_6 більш м`якого покарання. За таких обставин, у цьому провадженні не вбачається підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через суворість.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі захисника доводи не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваних судових рішеннях, та не містять вагомих аргументів, які би свідчили про залишення поза увагою судів доводів захисника, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2022 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 17 травня 2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3