Справа № 530/747/22
Номер провадження 1-кп/530/17/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" травня 2023 р. Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , з участю прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , розглянувши в судовому засіданні в залі суду міста Зіньків Полтавської області матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000144 від 01.08.2022 року, відносно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Зіньків Полтавської області, жителя АДРЕСА_1 , працюючого на посаді охоронця лінійного відділу ДП Нафтогазбезпека, одруженого, українця, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, має на утриманні трьох малолітніх дітей, раніше не судимий, у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

31.07.2022 року, близько 18 години 30 хвилин, ОСОБА_5 , знаходячись по вулиці Польовій поблизу господарства №7, в с. Соколівщина, Полтавського району, Полтавської області на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, в ході сварки із ОСОБА_6 , завдав йому два удари кулаком лівої руки в область обличчя.

Після чого ОСОБА_5 своїми руками штовхнув у грудну клітку ОСОБА_6 , від чого останній впав на землю спиною в низ, обличчям догори, а ОСОБА_5 сів на нього зверху та схопив потерпілого ОСОБА_6 обома руками за шию та пальцями рук стискав її, до тих пір поки його протиправні дії не були припинені свідком ОСОБА_7 ..

Внаслідок незаконних дій ОСОБА_5 потерпілий ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження у вигляді припухлості м`яких тканин та синця на лівій вушній раковині, синців на обличчі та на правому плечі, які згідно висновку судово-медичної експертизи №152 від 04.08.2022 року кваліфікуються, як легкі тілесні ушкодження.

Таким чином, своїми умисними та протиправними діями, які виразилися в спричиненні умисного легкого тілесного ушкодження ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК України.

Судовий розгляд проведено в межах висунутого обвинувачення відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України.

Положення ст. 2 КПК України визначають завдання кримінального судочинства, відповідно до яких одне з завдань це забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Вимогами ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Дане підтверджується сукупністю наступних доказів.

Надаючи оцінку доказам та вирішуючи питання щодо доведеності вини обвинуваченого у скоєнні даного кримінального правопорушення, судом перш за все враховано вимоги ст.ст. 28,62 Конституції України, ст. 370 КПК України, ст.ст. 3,13 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини 1950 року, практику Європейського суду з прав людини, якими передбачено, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише національним і європейським законодавством, як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства.

Відповідно до ч.4 ст. 95 КПК України, суд може обґрунтувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 255 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатись на них.

Стаття 16-1 КПК України передбачає, що розгляд справ у судах відбувається на засадах змагальності.

Згідно із ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до ст. 25 КПК України, прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення або в разі надходження заяви про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.

Крім того, саме на них законом покладається обов`язок всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень, відповідно до ст. 9 КПК України.

Відповідно до ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Дане підтверджується сукупністю наступних доказів.

Під час розгляду справи в суді, ОСОБА_5 свою вину в інкримінуємому йому злочині не визнав.

Незважаючи на невизнання вини обвинуваченим, його вина у пред`явленому йому обвинуваченні підтверджується наступною сукупністю доказів.

Потерпілий ОСОБА_6 в судовому засіданні підтвердив фактичні обставини, які вказані в обвинувальному акті.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні показав, що ОСОБА_5 та потерпілий ОСОБА_6 є його сусідами. Влітку, у липні 2022 року, в АДРЕСА_1 до нього на тракторі приїхав ОСОБА_6 він допоміг підчепити прицеп і в цей час до них підійшов ОСОБА_5 , який виражався нецензурною лайкою. ОСОБА_6 сів у трактора і почав рухатися, а ОСОБА_5 застрибнув на прицеп, в результаті чого ОСОБА_6 зупинився і виліз з трактора. ОСОБА_5 завдав йому удару в праве вухо, повалив на землю, а потім сів зверху і почав душити двома руками за шию. ОСОБА_7 в цей час знаходився збоку від тракторного прицепа та разом з ОСОБА_8 , сином обвинуваченого почали підходити на місце події. Потім він зіштовхнув ОСОБА_5 , а ОСОБА_8 штовхнув його внаслідок чого ОСОБА_7 теж впав на землю. Потім прийшли ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , після конфлікту ОСОБА_6 сів у трактор і поїхав.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що влітку 2022 року в с. Соколівщина по вулиці Польова, Полтавської області побачила як ОСОБА_5 застрибнув в прицеп трактора, яким рухався ОСОБА_6 , потім трактор зупинився і між обвинуваченим та потерпілим почалася бійка. ОСОБА_5 схопив ОСОБА_6 за одяг, від даних подій її дитина, яка була поряд злякалася і вона пішла з дитиною. Самої бійки та як хтось когось душив не бачила, а повернувшись через деякий час побачила як ОСОБА_6 сів у трактор і поїхав.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що вона є дружиною обвинуваченого ОСОБА_5 .. 31.07.2022 року вона не бачила чи ОСОБА_5 наносив тілесні ушкодження ОСОБА_6 .. Знаходилась в себе в дворі, її чоловік пішов за двір, а за ним і старший син ОСОБА_8 , потім почула крики і вийшла на вулицю. В цей час ОСОБА_6 стояв біля трактора з желізякою, а ОСОБА_7 з довгою жалізякою замахнувся на її чоловіка і вдарив по правій руці та плечу залізним предметом, потім вони повалили на землю ОСОБА_5 і почали наносити удари ногами. Вона разом з дітьми підбігли, почали кричати, старший син ОСОБА_8 відтягнув ОСОБА_5 і все припинилося. Під кінець бійки прийшли ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ..

Свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що влітку 2022 року йшла на грядку почула крики сусідів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , погукала свого чоловіка ОСОБА_11 і разом з ним вирішили підійти на місце конфлікту. Підійшовши дані чоловіки сперечалися, бійки не бачила, в результаті чого ОСОБА_6 сів у трактор і поїхав, а всі інші пішли додому.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що влітку 2022 року порався на подвір`ї. Дружина ОСОБА_10 почула крики, шум і вони пішли на місце конфлікту. Підійшовши побачив як ОСОБА_6 і ОСОБА_5 , троє його синів, ОСОБА_9 і ОСОБА_7 голосно розмовляли, бійки між ними не було.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснив, що виїздив на місце пригоди, будучи в слідчо-оперативній групі. Зі слів потерпілого ОСОБА_14 , як він на той час зазначив, знає про обставини події.

Свідок ОСОБА_15 суду пояснила, що виїздив на місце пригоди будучи в слідчо-оперативній групі. Зі слів подружжя ОСОБА_14 знає про обставини події.

Протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення, згідно якої потерпілий ОСОБА_6 зазначив, що 31.07.2022 року , близько 18 години 30 хвилин, в АДРЕСА_2 заявнику завдано тілесні ушкодження у вигляді синців на обличчі.

Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000144 від 01.08.2022 року, згідно якого вказано, що 31.07.2022 року, близько 18 години 30 хвилин невідома особа в АДРЕСА_2 нанесла тілесні ушкодження ОСОБА_6 ..

Згідно висновку судово-медичної експертизи №152 від 04.08.2022 року ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження у вигляді припухлості м`яких тканин та синця на лівій вушній раковині, синців на обличчі та на правому плечі, які кваліфікуються, як легкі тілесні ушкодження.

Протоколом проведення слідчого експерименту за участі потерпілого ОСОБА_6 під час якого потерпілий розповів про обставини справи та показав механізм нанесення йому тілесних ушкоджень ОСОБА_5 ..

Протоколом проведення слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_7 під час якого свідок розповів про обставини справи та показав механізм нанесення ОСОБА_5 тілесних ушкоджень ОСОБА_6 ..

Згідно висновку судово-медичної експертизи №153 від 04.08.2022 року показання потерпілого ОСОБА_6 дані ним під час слідчого експерименту, представлені в протоколі проведення слідчої дії, обєктивним даним його судово-медичної експертизи, щодо способу нанесеня, локалізації, характеру та механіхму утворення тілесних ушкоджень, виявлених в потерпілого ОСОБА_6 - відповідають.

Згідно висновку судово-медичної експертизи №154 від 04.08.2022 року показання свідка ОСОБА_12 дані ним під час слідчого експерименту, представлені в протолі проведення слідчої дії, обєктивним даним його судово-медичної експертизи, щодо способу нанесеня, локалізації, характеру та механіхму утворення тілесних ушкоджень, виявлених в потерпілого ОСОБА_6 - відповідають.

Відповідно до ч. 1 ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Згідно ч.1 ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою Україні: і також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Загальні критерії доведення поза розумним сумнівом у прецедентній практиці Європейського суду з прав людини сформульовані ним у п. 54 Рішення від 06.12.2007 року у справі «Козинець проти України» та п. 43 Рішення від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України», та зводяться до того, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду, розглядаючи справу №688/788/15-к, у постанові від 04.07.2018 року визначив, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Органами досудового слідства, дії ОСОБА_5 кваліфіковано вірно.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави і має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Згідно вимог п.4 ч.1 ст.91 КПК України, однією з обставин, що підлягає доказуванню у кримінальному провадженні, є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження. Згідно ст.92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається, зокрема, на прокурора.

Відповідно до вимог ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених в санкції статті Основної частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

У п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (із змінами) звернуто увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. При цьому, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 Рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд з прав людини вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Обговорюючи питання про вид і міру покарання, яке необхідно призначити ОСОБА_5 достатнє і необхідне для його виправлення і недопущення в подальшому скоєння ним злочинів, суд обставин, що пом`якшують покарання не вбачає.

Згідно зі ст.67 КК України обставини, які обтяжують покарання ОСОБА_5 є вчинення правопорушення щодо особи похилого віку.

Статттею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що при розгляді справи суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно ч.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч.2 цієї статті Конвенції кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватися на отриманих незаконним шляхом доказах чи припущеннях, а обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановлюється лише за умови, якщо під час судового розгляду вина підсудного у скоєнні конкретного злочину повністю доведена.

Оцінюючи всі докази надані стороною обвинувачення за даною кримінальною справою в їх сукупності, суд враховує, що практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (п.53 рішення ЄС від 20.09.2012 року у справі «Федорченко та Лозенко проти України»).

Згідно вимог діючого кримінального процесуального законодавства, розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у мотивованих висновках суду при ухваленні вироку.

Щире каяття це певний психічний стан особи винуватого, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї винуватості, розкриттям всіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню завданих збитків чи усуненню заподіяної злочином шкоди, тобто визнання винуватості є складовою частиною щирого каяття особи. Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину.

Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює розкриття злочину, визнає свою вину лише для того щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

З врахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року із змінами, внесеними згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 10.12.2004 року, №8 від 12.06.2009 року, №11 від 06.11.2009 року, того, що ОСОБА_5 , скоїв кримінальне правопорушення передбачене ст. 125 ч. 1 КК України, відповідно до ст. 12 КК України, який відноситься до кримінального проступку; обставин вчиненого кримінального проступку, конкретні обставини справи, суспільної небезпеки скоєного кримінального проступку, обставин справи та наслідків, поведінку під час та після вчинення кримінального проступку, його ставлення до скоєного, а також особи ОСОБА_5 , суд вважає, що виправлення підсудного та попередження вчинення ним нових злочинів можливе без ізоляції від суспільства, а тому доцільно обрати йому покарання, передбачене чинним законодавством.

Адже, Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Із досудової доповіді, складеної відносно обвинуваченого ОСОБА_5 Полтавським районним сектором №2 філії Державної установи «Центр пробації» в Полтавській області вбачається, що ризик повторного вчинення кримінального правопорушення оцінюється як середній, ризик небезпеки для суспільства - середній, виправлення обвинуваченого можливе без позбавлення або обмеження волі.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України "Про пробацію" під час вирішення питання про застосування до особи пробації суд бере до уваги характер вчиненого кримінального правопорушення та соціально-психологічну характеристику особи обвинуваченого, яку готує персонал органу пробації.

За приписами ч.1 ст.368 КПК України ухвалюючи вирок, суд приймає до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого.

Також суд не вбачає підстав для застосування до обвинуваченого ст. 69 КК України, оскільки відсутні кілька обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень.

Приходячи до такого висновку, суд враховує свої дискреційні повноваження (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, які охоплюють повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права.

Тому, з урахуванням зазначених обставин, а також відповідно до вимог кримінального закону і передбачених цим законом санкцій, обвинуваченому необхідно для його виправлення і припинення нових кримінальних правопорушень, призначити покарання, пов`язане без позбавлення волі, що за переконанням суду, буде відповідати тяжкості правопорушення і не становитиме «особистого надмірного тягаря для винного». Саме таке покарання суд вважає пропорційним, необхідним, достатнім і справедливим для виправлення винного та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень і в даному випадку мета застосування кримінального покарання буде досягнута при призначенні обвинуваченому саме такого виду покарання.

Відповідно до п.14 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до п.12 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, що належить вчинити з речовими доказами.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити: на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі.

Згідно медичних довідок ОСОБА_5 - практично здоровий.

Запобіжний захід ОСОБА_5 не обирався.

Речові докази по справі: відсутні.

Судові витрати відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 368 - 371,373-376, 380 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 125 КК України та призначити покарання у виді 72 (семидесяти двох) годин громадських робіт.

Запобіжний захід ОСОБА_5 до вступу вироку в законну силу не обирати.

Вирок може бути оскаржений через Зіньківський районний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Обвинуваченому та прокурору копію вироку вручити негайно після його проголошення.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області ОСОБА_1