Провадження № 1-кп/643/94/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2023 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,

прокурора: ОСОБА_3 ,

обвинувачених: ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 ,

захисників: ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 ,

представника потерпілої: ОСОБА_8 ,

представника власника майна: ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002991 від 21.09.2022, за обвинуваченням:

- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Овруч Житомирської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ;

- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Тетлега Чугуївського району Харківської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

1. Історія провадження.

У провадженні Московського районного суду м. Харкова перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України.

2. Позиції учасників процесу.

2.1. Прокурором у судовому засіданні заявлені клопотання про продовження обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, посилаючись на те, що ризики, передбачені п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які були підставою для обрання запобіжного заходу, наразі не зменшились та продовжують існувати.

Захисник ОСОБА_6 заперечила проти задоволення заявленого прокурором клопотання, оскільки прокурором жодним чином не підтверджено наявність існуючих ризиків, як і не доведено що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_4 .

Захисник ОСОБА_7 заперечив проти задоволення заявленого прокурором клопотання, оскільки прокурором жодним чином не підтверджено наявність існуючих ризиків, як і не доведено що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_10 .

Обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_4 заперечили проти заявлених прокурором клопотань про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки прокурором не доведено наявність ризиків, про які він вказує у клопотанні.

Представник потерпілої у судовому засіданні підтримав позицію захисників та просив відмовити у задоволенні поданих прокурором клопотань.

2.2. Також, прокурором у судовому засіданні заявлено клопотання про надання повторного судового доручення органу досудового розслідування провести певні слідчі (розшукові) дії в порядку ч. 3 ст. 333 КПК України з метою встановлення місця мешкання та перебування свідка ОСОБА_11 для її належного повідомлення та забезпечення явки у судове засідання, а також клопотання про переведення свідка ОСОБА_12 з Харківської ВК № 25 до Державної установи «Харківський слідчий ізолятор» для його подальшої доставки до суду з метою допиту.

Захисники, обвинувачені та представник потерпілої не заперечували проти заявлених прокурором клопотань.

2.3. Представником власника майна ОСОБА_13 - адвокатом ОСОБА_9 подано до суду клопотання про скасування арешту майна, а саме автомобіля ВАЗ 21101, сірого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та ключів від автомобіля.

Прокурор, захисники, обвинувачені та представник потерпілої у судовому засіданні не заперечували проти задоволення заявленого клопотання.

2.4. Захисником ОСОБА_6 заявлено клопотання про виклик та допит в якості свідка ОСОБА_14 .

Прокурор у судовому засіданні заперечив проти задоволення заявленого захисником клопотання.

Захисник ОСОБА_7 , обвинувачені та представником потерпілої не заперечували проти заявленого захисником ОСОБА_6 клопотання.

3. Мотиви, з яких виходить суд при вирішенні заявлених учасниками судового процесу клопотань.

3.1. Щодо заявлених прокурором клопотань про продовження обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд зазначає наступне.

Частина 2 статті 29 Конституції України передбачає, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Зважаючи на вищевказані положення Основного закону слід визначити такі обов`язкові вимоги до правомірного тримання під вартою: по-перше, тримання під вартою має здійснюватися виключно на підставі належним чином вмотивованого рішення суду; по-друге, підстави та порядок застосування такого запобіжного заходу мають бути визначені в законі та повинні відповідати конституційним гарантіям справедливої судової процедури та принципу верховенства права.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Положеннями ч. 1 ст. 183 КПК України унормовано, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Частина 2 ст. 177 КПК України визначає, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Отже, виходячи із вищевказаних положень чинного законодавства, звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які доводять, що заявлені раніше ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, а застосування більш м`яких запобіжних заходів не гарантує запобігання цим ризикам.

Таким чином, судовий контроль на новій процесуальній стадії при продовженні дії запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, має відбуватися з обґрунтуванням підстав такого продовження.

Вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою, суд керується загальними приписами, якими врегульовано застосування запобіжних заходів, з урахуванням додаткових відомостей щодо продовження існування ризиків, які стали підставою для обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать, зокрема, про:

- наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує прокурор;

- недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні (ч. 1 ст. 194 КПК України).

Водночас, в силу положень ч. 2 ст. 42 КПК України ОСОБА_5 та ОСОБА_4 наразі перебувають у статусі обвинувачених, тому судом не надається оцінка наявності обґрунтованої підозри у вчиненні ними кримінальних правопорушень.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Як обов`язковий критерій застосування запобіжного заходу ризик кримінального провадження має прогностичний характер, його визначення у конкретний проміжок часу спрямоване на усунення негативного впливу на кримінальне провадження в майбутньому. Безумовно, наявність заявлених ризиків має обґрунтовуватися, а обов`язки, про покладення (продовження) яких клопоче прокурор у разі обрання запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, - бути у взаємозв`язку з ними. Однак, в переважній більшості випадків, враховуючи їх вірогідний характер, класичні категорії доказування, притаманні судовому розгляду, при їх обґрунтуванні не застосовуються. При встановленні ризиків кримінального провадження суддя застосовує стандарт достатності підстав вважати, що підозрюваний може вдатися до дій на шкоду кримінальному провадженню. Оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного, суддя має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.

На переконання сторони обвинувачення, в цьому провадженні існують ризики, що підозрюваний обвинувачені можуть:

- переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

- незаконно впливати на потерпілих та свідків у цьому кримінальному провадженні;

- вчинити інші кримінальні правопорушення.

Стосовно зазначеного стороною обвинувачення ризику незаконного впливу на потерпілих та свідків, суд зазначає наступне.

Перевіряючи наявність ризику впливу обвинувачених на свідків та потерпілих, суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акта до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК). Водночас, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманими у порядку, передбаченому ст. 225 КПК, тобто якщо свідки чи потерпілий допитувалися на стадії досудового розслідування слідчим суддею.

За таких обставин ризик впливу на свідків та потерпілих існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань та дослідження їх судом.

Вищезазначене дає підстави обґрунтовано припускати ймовірну можливість незаконного впливу зі сторони обвинувачених на свідків, які ще не допитані.

При цьому, суд критично ставиться до обґрунтувань прокурором ризику щодо незаконного впливу на потерпілих, оскільки останні вже надали пояснення суду.

Стосовно зазначеного стороною обвинувачення ризику незаконно переховуватися від суду, суд зазначає наступне.

Однією з обставин, яка має враховуватись судом при оцінці ризику переховування, є суворість покарання, яке загрожує особі у випадку визнання її винною. Як неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна, і необхідність в утриманні під вартою відсутня («Панченко проти Росії» (Panchenko v. Russia), § 106, «Летельє проти Франції», п. 43). Таким чином, сама по собі тяжкість покарання, що може бути застосоване до особи за умови визнання її винуватості, не є самостійною і достатньою підставою для встановлення ризику втечі. Така обставина має значення лише у сукупності з іншими релевантними факторами.

Вагомими факторами при оцінці ризику переховування є дані про особистість обвинуваченого, адже саме за їх сукупного аналізу можна скласти уявлення про те, наскільки вагомою є вірогідність недобросовісної поведінки особи. З цього приводу Європейський суд зазначав, що ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v. Moldova («Бекчиєв проти Молдови») § 58).

Дослідивши відомості про особу обвинувачених, а також фактичні обставини справи, суд вважає, що перебуваючи на свободі вони можуть переховуватись від суду, оскільки відповідно до наявних матеріалів провадження обвинувачені офіційно не працевлаштовані, не мають міцних соціальних зв`язків, обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого умисного злочину, а тому несуть підвищену суспільну небезпеку.

Також судом враховано тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винуватими - від 8 до 15 років позбавлення волі.

Усвідомлення імовірності встановлення вини особи за висунутим їй обвинуваченням та тиск тягаря можливого відбування покарання, є обставинами, що свідчать про наявність ризику переховування від суду та можуть бути підставами для тримання особи під вартою.

Отже, наведений прокурором ризик, визначений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд вважає доведеним.

Стосовно зазначеного стороною обвинувачення ризику вчинення обвинуваченими інших кримінальних правопорушень, суд зазначає наступне.

Обвинувачені ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не працюють, не мають законних джерел доходу, раніше судимі, що дозволяє зробити висновок про їх неможливість адаптуватися до загальприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві, нездатність до пошуку легальних засобів заробітку коштів на власне утримання і, як наслідок, пошуку альтернативних (незаконних) засобів їх набуття та створює підґрунтя до вчинення обвинуваченими нових правопорушень.

Таким чином, суд погоджується з доводами прокурора про існування ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

З приводу того, чи наявні обставини, які свідчать про те, що заявлені раніше ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання обвинувачених під вартою, суд зазначає, що вказані обставини у своїй сукупності свідчать про те, що ризики не зменшились та продовжують існувати.

Стосовно того, чи є інші більш м`які запобіжні заходи, які зможуть запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України, суд зазначає наступне.

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбачених статтею 177 КПК України (частина 1 статті 184 КПК України).

Більш м`якими запобіжними заходами, у порівнянні з триманням під вартою, є 1) особисте зобов`язання; 2) особиста порука; 3) застава; 4) домашній арешт.

При оцінці можливості застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, враховуючи, що така оцінка стосується перспективних фактів, суд використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи ніж тримання під вартою не зможуть запобігти встановленим ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього. При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений при застосуванні до нього більш м`якого запобіжного заходу обов`язково (поза всяким сумнівом) порушить покладені на нього процесуальні обов`язки чи здійснить одну із спроб, що передбачена пунктами 1-5 частини 1 статті 177 КПК України, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість допустити це в конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

З огляду на викладене суд вважає, що на даному етапі кримінального провадження лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою буде необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинувачених та зможе запобігти ризикам, які передбачені п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, та які були встановлені судом.

Суд уважно ставиться до того, що з плином часу продовжуване тримання обвинувачених під вартою потребує більшого обґрунтування і що сторона обвинувачення повинна надавати додаткові підстави щодо цього питання.

Однак при цьому, суд також враховує, що у рішенні від 26.01.1993 року у справі «W. проти Швейцарії» Європейський суд з прав людини зазначив, що тривале тримання під вартою може виявитись виправданим лише за наявності конкретних ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, суд дійшов висновку, що інтереси суспільства у забезпеченні належної процесуальної поведінки обвинувачених переважають інтереси забезпечення поваги до їх особистих свобод.

Жодних інших обставин, які б спростовували правомірність подальшого тримання обвинувачених під вартою судом не встановлено.

Підсумовуючи вищевикладене, суд вважає клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинувачених такими, що підлягають задоволенню.

3.2. Щодо клопотання прокурора про надання повторного судового доручення органу досудового розслідування провести певні слідчі (розшукові) дії в порядку ч. 3 ст. 333 КПК України з метою встановлення місця мешкання та перебування свідка ОСОБА_11 для її належного повідомлення та забезпечення явки у судове засідання, суд зазначає наступне.

ОСОБА_11 є свідком сторони обвинувачення у даному кримінальному провадженні.

Незважаючи на неодноразові виклики, свідок ОСОБА_11 у судове засідання не з`явилася, внаслідок чого судовий розгляд даного кримінального провадження було відкладено.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 17.05.2023 було доручено Харківському районному управлінню поліції № 2 Головного управління Національної поліції у Харківській області встановити місцезнаходження свідка ОСОБА_11 з метою її участі в судовому засіданні з розгляду даного кримінального провадження.

Проте, з рапорту працівника поліції вбачається, що було здійснено виїзд за адресою мешкання ОСОБА_11 , в ході чого за вищевказаною адресою двері ніхто не відчинив і були відібранні пояснення у сусідки, яка зазначила що ОСОБА_11 за вказаною адресою тривалий час не проживає.

Отже, рішення суду від 17.05.2023 про надання доручень органу досудового розслідування фактично залишилося невиконаним. Наразі місцезнаходження свідка ОСОБА_11 органами поліції встановлено не було.

Відповідно до ч. 3 ст. 333 КПК України у разі, якщо під час судового розгляду виникне необхідність у встановленні обставин або перевірці обставин, які мають істотне значення для кримінального провадження, і вони не можуть бути встановлені або перевірені іншим шляхом, суд за клопотанням сторони кримінального провадження має право доручити органу досудового розслідування провести певні слідчі (розшукові) дії. У разі прийняття такого рішення суд відкладає судовий розгляд на строк, достатній для проведення слідчої (розшукової) дії та ознайомлення учасників судового провадження з її результатами.

Згідно положень ч. ч. 4 і 5 ст. 333 КПК України під час розгляду клопотання суд враховує значення обставин, про встановлення або перевірку яких просить особа, яка звернулася з ним, можливість їх встановлення або перевірки шляхом проведення слідчих (розшукових) дій. Слідчі (розшукові) дії, що проводяться на виконання доручення суду, здійснюються в порядку, передбаченому главами 20 та 21 КПК України.

Враховуючи вищевказане, суд вважає за необхідне клопотання прокурора задовольнити та повторно доручити органу досудового розслідування встановити місцезнаходження свідка ОСОБА_11 з метою її участі в судовому засіданні з розгляду даного кримінального провадження.

3.3. При цьому, суд відкладає розгляд заявленого прокурором клопотання про переведення свідка ОСОБА_12 з Харківської ВК № 25 до Державної установи «Харківський слідчий ізолятор» для його подальшої доставки до суду з метою допиту, до встановлення фактичних обставин справи.

3.4. Щодо клопотання представника власника майна ОСОБА_13 - адвоката ОСОБА_9 про скасування арешту майна, суд зазначає наступне.

Відповідно до наданих суду доказів ОСОБА_15 є власником автомобіля ВАЗ 21101, сірого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 22.02.2020 ОСОБА_15 змінила прізвище на « ОСОБА_16 ».

Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 23.09.2022 у справі № 554/10315/22 на вищевказаний автомобіль, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі від автомобіля було накладено арешт. Підставою для накладення арешту слугувала необхідність збереження речового доказу з метою повного, всебічного та неупередженого проведення слідчих (розшукових) дій з метою встановлення істини у кримінальному провадженні, в тому числі проведення судових експертиз.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Враховуючи те, що наразі відпала необхідність в подальшому накладенні арешту на автомобіль, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі від автомобіля, суд вважає за необхідне заявлене клопотання задовольнити.

Разом з цим, суд відмовляє у задоволенні клопотання в частині передачі вищевказаного автомобілю, ключів та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ОСОБА_13 , оскільки з урахуванням того, що арешт на них судом скасовано, вказане майно повертається власнику.

3.5. Щодо клопотання захисника ОСОБА_6 про виклик та допит в якості свідка ОСОБА_14 , суд зазначає наступне.

Відповідно до статей 42, 46 КПК України сторона захисту має право клопотати про допит свідків.

Частиною 2 статті 22 КПК України передбачено, що сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду доказів.

Частина 6 цієї ж статті передбачає обов`язок суду створити необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, у тому числі забезпечити, щоб права, надані законом стороні, могли бути ефективно реалізовані. Закон, передбачивши право стороні захисту вимагати виклику і допиту свідків захисту на тих самих умовах, тим самим передбачив і обов`язок суду їх розглянути в сукупності з іншими доказами. Такий підхід законодавця повністю відповідає вимогам статті 6§1 та §3(b) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За таких обставин, клопотання захисника ОСОБА_6 про виклик та допит в якості свідка ОСОБА_14 підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 174, 177, 178, 331, 369-372, 392, 395 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_5 задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» на 60 днів - до 11.08.2023 року включно.

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» на 60 днів - до 11.08.2023 року включно.

Клопотання захисника ОСОБА_6 про допит ОСОБА_14 у якості свідка задовольнити.

Викликати та допитати у якості свідка ОСОБА_14 .

Клопотання прокурора Салтівської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_3 про надання повторного судового доручення задовольнити.

Повторно доручити Харківському районному управлінню поліції № 2 Головного управління Національної поліції у Харківській області встановити місцезнаходження свідка ОСОБА_11 (адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_4 , тел. НОМЕР_4 ) з метою її участі в судовому засіданні з розгляду даного кримінального провадження.

Встановити строк для виконання судового доручення до 27.06.2023 року, зобов`язавши Харківське районне управління поліції № 2 Головного управління Національної поліції у Харківській області направити до суду матеріали виконання судового доручення до зазначеної дати.

Копію ухвали для організації виконання направити начальнику Харківського районного управління поліції № 2 Головного управління Національної поліції у Харківській області, а для контролю за її виконанням - керівнику Салтівської окружної прокуратури м. Харкова.

Клопотання представника власника майна - ОСОБА_9 про скасування арешту майна задовольнити частково.

Скасувати арешт на автомобіль марки «ВАЗ 21101», сірого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі від вказаного автомобіля, накладений ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави у справі № 554/10315/22 від 23.09.2022.

В іншій частині клопотання - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в частині продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення. Для обвинуваченого строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Подання апеляційної скарги на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції, не зупиняє судовий розгляд у суді першої інстанції.

Повний текст ухвали буде проголошено 14.06.2023 року о 15:40 год.

Суддя ОСОБА_1