Постанова

Іменем України

23 травня 2023 року

м. Київ

справа № 345/5454/19

провадження № 51-1418 км 21

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника в режимі відеоконференції ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17 березня 2022 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 12 жовтня 2022 року у кримінальному провадженні № 0001145 за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17 березня 2022 року засуджено ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України із застосуванням положень ст. 69 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Зазначеним вироком вирішено питання про судові витрати та речові докази.

Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 15 вересня 2019 року приблизно о 03:00, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «Mitsubishi Spase Star», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Зарічній у с. Негівці Калуського району Івано-Франківської області, порушуючи п. 2.3 «б», п. 12.1 Правил дорожнього руху України, проявив неуважність, не вибрав безпечної швидкості руху, допустив занос керованого ним автомобіля, який зіткнувся з металевим поруччям мосту. В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир ОСОБА_8 отримав легкі та тяжкі тілесні ушкодження.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 12 жовтня 2022 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишено без задоволення, а вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17 березня 2022 року - без зміни.

Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 ставить питання про скасування вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду в суді першої інстанції. На обґрунтування своїх вимог вказує, що, постановляючи вирок, місцевий суд не виконав вказівки суду апеляційної інстанції, чим порушив вимоги ч. 2 ст. 416 КПК України. Зокрема стверджує, що апеляційний суд у своїй ухвалі зазначив, що в матеріалах кримінального провадження відсутні об`єктивні дані, які б підтверджували перебування ОСОБА_7 в стані алкогольного сп`яніння, вказані обставини заперечував і сам ОСОБА_7 . Скасовуючи вирок місцевого суду, апеляційний суд вказав про невиконання місцевим судом положень ч. 4 ст. 349 КПК України, а також про розгляд кримінального провадження без захисника, чим порушено право ОСОБА_7 на захист, та наголосив на необхідності допиту обвинуваченого з метою усунення неповноти та поверхневого розгляду кримінального провадження. Звертає увагу, що оскільки вирок місцевого суду скасовано виключно з процесуальних підстав, під час нового судового розгляду у місцевого суду існувала заборона на погіршення становища ОСОБА_7 . Таким чином, призначаючи покарання ОСОБА_7 у виді обмеження волі на строк 1 рік, місцевий суд фактично посилив покарання, яке йому було призначене попереднім вироком. Вказані порушення процесуального закону не були усунуті й судом апеляційної інстанції, який безпідставно погодився з висновками місцевого суду, вказавши, що покарання у виді обмеження волі є більш м`яким ніж позбавлення волі, та не встановив підстав для звільнення ОСОБА_7 від відбування такого покарання з випробуванням.

Позиції інших учасників судового провадження

Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило.

У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримав касаційну скаргу, просив її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_5 заперечував щодо задоволення касаційної скарги захисника, просив оскаржувані судові рішення залишити без зміни.

Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Мотиви суду

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченогоч. 2 ст. 286 КК України, й правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі захисником не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.

У касаційній скарзі захисник вказує про незаконність вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду, вважає, що такі рішення постановлено з істотним порушенням вимог процесуального закону.

Зокрема, захисник у касаційній скарзі зауважує, що, постановляючи вирок, місцевий суд не виконав вказівки суду апеляційної інстанції, чим порушив вимоги ч. 2 ст. 416 КПК України.

Зазначає, що, скасовуючи вирок місцевого суду, апеляційний суд вказав про невиконання місцевим судом положень ч. 4 ст. 349 КПК України, а також розгляд кримінального провадження без захисника, чим порушено право ОСОБА_7 на захист, та наголосив на необхідності допиту обвинуваченого з метою усунення неповноти та поверхневого розгляду кримінального провадження.

Водночас звертає увагу, що оскільки вирок місцевого суду скасовано виключно з процесуальних підстав, під час нового судового розгляду у місцевого суду існувала заборона на погіршення становища ОСОБА_7 . Таким чином, призначаючи покарання ОСОБА_7 у виді обмеження волі на строк 1 рік, місцевий суд фактично посилив покарання, яке йому було призначене попереднім вироком.

Однак такі доводи захисника колегія суддів вважає безпідставними з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, вироком Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 вересня 2020 року ОСОБА_7 засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. Крім того, на підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 залишено без задоволення, а вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 вересня 2020 року - без зміни.

Не погоджуючись з ухвалою суду апеляційної інстанції, прокурор ОСОБА_9 оскаржив таку ухвалу у касаційному порядку.

За наслідком касаційного розгляду постановою Верховного Суду від 15 липня 2021 року частково задоволено касаційні вимоги прокурора, а ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року стосовно ОСОБА_7 скасовано і призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Зі змісту постанови суду касаційної інстанції вбачається, що підставою для скасування ухвали апеляційного суду слугувало неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема безпідставне звільнення ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, та необґрунтованість у розумінні ст. 419 КПК України висновків апеляційного суду в цій частині.

При цьому, суд касаційної інстанції у своєму рішенні вказав, що за умови підтвердження обвинувачення ОСОБА_7 у тому ж обсязі, призначене останньому покарання із застосуванням ст. 75 КК України слід вважати неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до м`якості призначеного покарання.

У подальшому, під час нового апеляційного розгляду ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року частково задоволено апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 , а вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 вересня 2020 року стосовно ОСОБА_7 скасовано і призначено новий розгляд в суді першої інстанції.

Постановляючи зазначене рішення, як підставу для скасування вироку, апеляційний суд вказав про порушення місцевим судом положень ч. 4 ст. 349 КПК України, оскільки в ході судового розгляду не було допитано обвинуваченого ОСОБА_7 щодо обставин вчинення ним кримінального правопорушення, а також щодо його перебування в стані алкогольного сп`яніння, враховуючи, що у матеріалах кримінального провадження відсутні об`єктивні данні, які б підтверджували цю обставину.

Як вбачається зі змісту вироку Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17 березня 2022 року, який є предметом касаційного оскарження, під час нового розгляду ОСОБА_7 вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю, щиро розкаявся, просив його суворо не карати, при цьому пояснив, що дійсно керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, у зв`язку з чим він проявив неуважність та не вибрав безпечної швидкості керованого ним автомобіля, та, як наслідок, допустив зіткнення з металевим поруччям моста.

Зазначені показання ОСОБА_7 , які місцевий суд виклав у мотивувальній частині свого вироку, узгоджуються із звукозаписом судового засідання від 23 лютого 2022 року, відповідно до якого під час судового розгляду у присутності захисника ОСОБА_7 повідомив, що ввечері вживав вино та коньяк, однак почував себе нормально, після чого через декілька годин на прохання потерпілого ОСОБА_8 сів за кермо. На додаткові запитання головуючого підтвердив, що визнає свою вину у вчиненні злочину саме у стані алкогольного сп`яніння.

Тобто, відповідно до вироку, виконуючи вказівки суду апеляційної інстанції з урахуванням ч. 2 ст. 419 КПК України, здійснюючи новий судовий розгляд та виконуючи вимоги ч. 4 ст. 349 КПК України, з метою усунення неповноти розгляду кримінального провадження, місцевий суд у присутності захисника здійснив допит обвинуваченого ОСОБА_7 щодо обставин вчинення ним кримінального правопорушення, у тому числі й щодо його перебування в стані алкогольного сп`яніння.

Таким чином, з вироку суду першої інстанції вбачається, що ОСОБА_7 засуджено за дії у тому ж обсязі, про які було вказано в обвинуваченні.

Вказані обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який не встановив порушень вимог кримінального процесуального закону, на які посилався у своїй апеляційній скарзі захисник, та з наведенням детальних мотивів прийнятого рішення, відмовив у задоволенні апеляційної скарги захисника.

Враховуючи викладене, доводи захисника про те, що у порушення вимоги ч. 2 ст. 416 КПК України, місцевий суд не виконав вказівок суду апеляційної інстанції, є необґрунтованими.

Крім того, колегія суддів не може погодитися з доводами захисника про те, що, призначаючи покарання ОСОБА_7 у виді обмеження волі на строк 1 рік, місцевий суд фактично посилив покарання, яке йому було призначене попереднім вироком, на що не звернув уваги суд апеляційної інстанції.

Положеннями ч. 2 ст. 439 КПК України передбачено, що вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

Тобто вказана норма створює додаткові процесуальні засоби усунення порушень матеріального чи процесуального закону, допущених судами першої та апеляційної інстанцій у випадках, коли за наслідками касаційного розгляду не ухвалюється кінцеве рішення у кримінальному провадженні. Дотримання цього правила має важливе значення не лише як гарантія дієвості судового контролю, що здійснюється вищою судовою інстанцією щодо законності та обґрунтованості рішень судів першої та апеляційної інстанцій, але й щодо забезпечення єдності судової практики в цілому.

Як визначено ч. 3 ст. 439 КПК України, при новому розгляді у суді першої чи апеляційної інстанції застосування суворішого покарання або закону про більш тяжке кримінальне правопорушення допускається тільки за умови, що вирок було скасовано у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання за скаргою прокурора, потерпілого чи його представника, а також якщо при новому розгляді буде встановлено, що обвинувачений вчинив більш тяжке кримінальне правопорушення, або якщо збільшився обсяг обвинувачення.

При цьому у вказаній нормі новий розгляд у суді першої чи апеляційної інстанції законодавець не пов`язує виключно з тим вироком суду першої інстанції або ухвалою суду апеляційної інстанції, у зв`язку зі скасуванням яких здійснюється цей новий розгляд.

Вказане правило поширюється не лише на випадки нового судового чи апеляційного розгляду, що слідує безпосередньо після скасування судом касаційної інстанції відповідних судових рішень, але й на усі подальші випадки нового розгляду в цьому ж кримінальному провадженні в суді першої чи апеляційної інстанції.

Отже, місцевий суд, враховуючи підтвердження обвинувачення ОСОБА_7 у тому ж обсязі, про який вказував Верховний Суд у постанові від 15 липня 2021 року, дотримуючись вимог ч. 2 ст. 439 КПК України, постановив вирок від 17 березня 2022 року, яким засудив ОСОБА_7 за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, до основного покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік без застосування положень ст. 75 КК України.

З огляду на викладене, посилання захисника на те, що через скасування вироку виключно з процесуальних підстав у місцевого суду існувала заборона на погіршення становища ОСОБА_7 , є такими, що не узгоджуються з вимогами кримінального процесуального закону.

Таким чином, оскільки доводи захисника, які викладені ним в касаційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час касаційного розгляду, то колегія суддів вважає за необхідне таку касаційну скаргу залишити без задоволення.

Разом з тим, як регламентовано положеннями ч. 2 ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого.

Як вже зазначалося вище, під час ухвалення вироку Калуським міськрайонним судом Івано-Франківської області від 18 вересня 2020 року ОСОБА_7 засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки.

Тобто, вказаним вироком суду, який залишений без зміни ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року, ОСОБА_7 окрім основного призначено й додаткове покарання строком на 1 рік.

У подальшому, оскаржуючи вирок місцевого суду в апеляційному порядку, а потім і ухвалу апеляційного суду в касаційному порядку, прокурор ставив питання про безпідставне застосування до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України та його звільнення від відбування лише основного покарання.

При цьому питання щодо м`якості чи суворості додаткового покарання під час оскарження вказаних судових рішень прокурором не ставилося ні в апеляційній, ні в касаційній скарзі.

З огляду на положення ч. 2 ст. 433 КПК України, питання щодо тривалості позбавлення ОСОБА_7 права керування транспортними засобами не вирішувалось і судом касаційної інстанції, та, відповідно, ухвала апеляційного суду з цієї підстави не скасовувалась.

Відповідно до вироку Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17 березня 2022 року, оскарженого захисником у касаційному порядку, ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України із застосуванням положень ст. 69 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік, а також з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 12 жовтня 2022 року вказаний вирок місцевого суду залишено без зміни.

Відповідно до ч. 2 ст. 416 КПК України при новому розгляді в суді першої інстанції допускається застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення та посилення покарання тільки за умови, якщо вирок було скасовано за апеляційною скаргою прокурора або потерпілого чи його представника у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання.

Аналогічний підхід застосований і для ч. 3 ст. 439 КПК України, відповідно до якої при новому розгляді у суді першої чи апеляційної інстанції діють такі ж правила, а також якщо при новому розгляді буде встановлено, що обвинувачений вчинив більш тяжке кримінальне правопорушення, або якщо збільшився обсяг обвинувачення.

Ураховуючи, що попередню ухвалу апеляційного суду Верховним Судом скасовано не з підстав необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення, під час нового розгляду обсяг обвинувачення не збільшився, місцевим судом не встановлено, що ОСОБА_7 вчинив більш тяжке кримінальне правопорушення, а тому, виходячи із вимог ч. 3 ст. 439 КПК України місцевий суд був позбавлений можливості призначити ОСОБА_7 більш суворе додаткове покарання, ніж те, яке призначалося попереднім вироком, а саме вироком Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 вересня 2020 року.

З огляду на викладене та керуючись вимогами ч. 2 ст. 433 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір додаткового покарання, призначеного ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, а оскаржувані судові рішення в цій частині змінити.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

На підставі ч. 2 ст. 433 КПК України вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17 березня 2022 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 12 жовтня 2022 року стосовно ОСОБА_7 змінити.

Зменшити розмір додаткового покарання, призначеного ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, на строк 1 рік.

У решті вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3