КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/1817/2023
Категорія - ч. 2 ст. 286 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представника потерпілої ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 з доповненнями захисника ОСОБА_11 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 13 грудня 2021 року в кримінальному провадженні №0004950 стосовно обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Києві,

зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 13 грудня 2021 року ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_12 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_9 на його користь матеріальну шкоду в розмірі 102 920 грн 21 коп та моральну шкоду в розмірі 300 000 грн, а всього на загальну суму 402 920 грн 21 коп.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_13 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_9 на її користь моральну шкоду в розмірі 300 000 грн.

Судом також вирішені питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.

Суд визнав доведеним, що ОСОБА_9 12 червня 2019 року приблизно о 15 год 50 хв, керуючи технічно справним автомобілем Hyundai Sonata, н.з. НОМЕР_1 , рухаючись проїзною частиною бул. Перова від вул. П. Запорожця у напрямку вул. С. Стальського в м. Києві зі швидкістю приблизно 40-45 км/год, допустив порушення вимог п. 13.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10. 2001 №1306 (далі ПДР), що виразилось у тому, що ОСОБА_9 з необережності, не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, хоча повинен був і міг їх передбачити, проявив неуважність та необачність, не переконався, що це буде безпечно і не створить перешкоду або небезпеку іншим учасникам руху, та рухаючись у другій смузі руху проїзною частиною бул. Перова від вул. П. Запорожця у напрямку вул. С. Стальського в м. Києві, проїжджаючи біля буд. №32, не дотримавшись безпечної дистанції, допустив зіткнення передньою частиною свого автомобіля із задньою частиною автомобіля ВАЗ 217130 (Lada Priora), н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_14 , який зменшив швидкість та підкочувався до перехрестя бул. Перова та вул. С. Стальського в м. Києві, на якому в той момент загорівся червоний сигнал світлофора для його руху. Від цього зіткнення автомобіль ВАЗ 217130 (Lada Priora), н.з. НОМЕР_2 , відкинуло вперед, де він передньою частиною здійснив зіткнення у задню частину автомобіля Mazda 6, н.з. НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_15 . Далі автомобіль Mazda 6 посунувся вперед та здійснив зіткнення з автомобілем Daeewo Lanoz, н.з. НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_16 .

Внаслідок зіткнення транспортних засобів пасажирка автомобіля ВАЗ 217130 (Lada Priora), н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_17 отримала тілесні ушкодження та була доставлена до медичного закладу, де 16 червня 2019 року від отриманих у результаті ДТП тілесних ушкоджень померла.

Згідно з висновком судової автотехнічної експертизи №12-1/1376 від 15 липня 2019 року причиною виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди є невідповідність дій водія автомобіля Hyundai Sonata, н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_9 вимогам пункту 13.1 ПДР.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №022-115-1389-2019 від 11 липня 2019 року, потерпіла ОСОБА_17 отримала низку тілесних ушкоджень, які об`єднані механізмом травмування, у своїй сукупності обумовили розвиток небезпечного для життя явища - жирової емболії великого та малого кіл кровообігу сильного ступеня, яка привела до настання смерті, у зв`язку з чим мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя. Смерть ОСОБА_17 настала від поєднаної травми голови, тулуба та кінцівок з множинними переломами кісток скелета і ушкодженням внутрішніх органів, що обумовило виникнення у посттравматичний період жирової емболії великого та малого кіл кровообігу сильного ступеня.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 з доповненнями захисника ОСОБА_11 просить змінити вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 13 грудня 2021 року в частині призначеного покарання та рішення про цивільні позови; на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 роки, та покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України; цивільні позови ОСОБА_12 та ОСОБА_13 до ОСОБА_9 про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково, стягнути з обвинуваченого на користь кожного потерпілого моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.

Захисник не оспорює фактичні обставини кримінального правопорушення, висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 та правильність правової кваліфікації діяння, але вважає призначене судом покарання таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі ОСОБА_9 через суворість у зв`язку з тим, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі, не врахував низку обставин, що мають значення при призначенні покарання, внаслідок чого безпідставно не застосував ст. 75 КК України, яка в даному випадку підлягала застосуванню.

Обґрунтовуючи свою позицію, сторона захисту стверджує, що судом першої інстанції не враховані та не оцінені такі обставини:

зміст та обсяг допущених порушень ПДР при вчиненні даного кримінального правопорушення, а саме порушення виключно пункту 13.1 ПДР;

вчинення злочину обвинуваченим з необережності;

не вчинення обвинуваченим, який має стаж керування автомобілем близько 20 років, порушення інших ПДР та не притягнення до адміністративної відповідальності у сфері безпеки дорожнього руху ні до моменту вчинення злочину, ні після його вчинення, і це свідчить про те, що ОСОБА_9 не несе потенційної небезпеки суспільству, та дає достатні підстави для висновку про випадковість порушення ним ПДР;

спричинення внаслідок ДТП шкоди лише одному з восьми пасажирів, що перебували у чотирьох транспортних засобах, що є учасниками ДТП;

факту того, що потерпіла в порушення ПДР не була пристебнута ременем безпеки, та віку і стану здоров`я потерпілої, що у сукупності вплинуло на ступінь тяжкості отриманих тілесних ушкоджень;

обвинувачений ОСОБА_18 намагався добровільно відшкодувати шкоду потерпілим, але потерпілі відмовились приймати таке відшкодування;

активне та повне сприяння обвинуваченим розкриттю злочину та судовому розгляду, який належно виконував свої процесуальні обов`язки, з`являвся в судові засідання та вживав всіх можливих дій для повного та всебічного розгляду кримінального провадження у розумні строки;

характеризуючи дані про особу обвинуваченого у їх сукупності. Зокрема те, що ОСОБА_9 має постійне працевлаштування у ТОВ «ЕМІ-ОН» на посаді директора, характеризується за місцем роботи включно позитивно, на його утриманні перебувають мати та батько, які є особами похилого віку та потребують догляду.

Крім того, викладаючи практику Верховного Суду в конкретних справах, де особи обвинувачувалися у вчиненні аналогічного кримінального правопорушення, захисник стверджує, що судом в порушення вимог ч. 6 ст. 368 КПК України не були застосовані норми права у подібних правовідносинах, викладених в раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду, які є обов`язковими для судів, та згідно з якими, на його думку, з урахуванням всіх обставин кримінального провадження достатнім покаранням призначеним обвинуваченому ОСОБА_9 буде звільнення від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладенням обов`язків.

Що стосується цивільних позовів потерпілих, то захисник вважає, що при визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з обвинуваченого, суд не врахував факту грубого порушення вимог ПДР, допущених самою потерпілою, а саме п.п. 5.1(б) ПДР, та положень ч. 2 ст. 1193 ЦК України, тому просить зменшити розмір моральної шкоди до 100 000 грн кожному потерпілому.

Від потерпілого ОСОБА_12 та представника потерпілої ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_13 , кожного окремо, надійшли заяви, за змістом яких потерпілі підтримують апеляційну скаргу захисника, просять призначити ОСОБА_9 мінімальне покарання та звільнити його від відбування цього покарання з випробуванням.

Обґрунтовуючи свої позиції, потерпілі зазначають, що прийняли вибачення від обвинуваченого, уклали з ним мирові угоди в межах поданих цивільних позовів, які вже виконані, тобто обвинуваченим їм повністю відшкодована завдана кримінальним правопорушенням матеріальна та моральна шкода.

Крім того, сторони у цивільних позовах (потерпілі та обвинувачений), подавши укладені між ними мирові угоди, звернулись із спільними заявами про їх затвердження.

Заслухавши доповідь судді; пояснення захисника, обвинуваченого та представника потерпілого ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу та спільну заяву сторін у цивільних позовах про затвердження мирових угод; позицію прокурора, який не заперечив щодо затвердження мирових угод, але не погодився з апеляційним проханням захисника; провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду, за встановлених у вироку обставин, про доведеність винуватості ОСОБА_9 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого,є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними у ньому доказами, при цьому фактично ніким із учасників судового провадження не оспорюються, а тому колегія суддів, не встановивши істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти правильних висновків у цій частині, не переглядає їх відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України.

З огляду на фактичні обставини, встановлені судом, та доведеність винуватості, правильною є і кваліфікація дій ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 286 КК України.

В той же час міркування сторони захисту щодо можливих наслідків для потерпілої у разі виконання вимог пункту 5.2 ПДР колегія суддів вважає припущеннями, які не ґрунтуються на доказах у справі, а тому і не оцінює їх, виходячи із тверджень сторони захисту в апеляційній скарзі про те, що вирок суду першої інстанції оспорюється виключно в частині покарання та рішень про цивільні позови.

Що стосується покарання, то колегія суддів враховує таке.

Статтями 50 та 65 КК України передбачено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Як убачається з вироку, обґрунтовуючи висновок щодо виду та міри покарання ОСОБА_9 , суд першої інстанції взяв до уваги характер, наслідки і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке віднесено до тяжкого злочину; конкретні обставини кримінального провадження та думку потерпілих, які в судових дебатах просили призначити ОСОБА_9 реальне покарання у виді позбавлення волі; ставлення обвинуваченого до скоєного; особу винного, який на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, раніше не судимий; відсутність обставин, що обтяжують покарання; щире каяття, як обставину, що пом`якшує покарання та дійшов висновку про доцільність призначення йому покарання, яке належить відбувати реально, у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, з позбавленням права керувати транспортними засобами.

Перш за все, колегія суддів зауважує, що посилання захисника на порушення судом вимог ч. 6 ст. 368 КПК України при обрані обвинуваченому заходу примусу та порядку його відбування є хибними, оскільки згадані захисником в апеляційній скарзі судові рішення Верховного Суду не містять в собі висновків про застосування норми права.

Разом із цим, колегія суддів погоджується з доводами захисника про те, що суд першої інстанції не врахував низку обставин і відомостей про особу обвинуваченого, та взагалі не дослідив питання про можливість застосування до призначеного ОСОБА_9 основного покарання інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Так, дотримання загальних засад призначення покарання на підставі статей 50, 65 КК України є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

При обранні форми реалізації кримінальної відповідальності суд у визначених законом межах наділений правом вибору не лише виду та розміру покарання, а й порядку його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, відповідно до якої (в редакції, чинній на момент вчинення злочину) якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання. При цьому, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини справи.

Як убачається з матеріалів провадження, ОСОБА_9 протягом досудового розслідування та в суді визнавав свою вину і своєю поведінку сприяв розкриттю кримінального правопорушення. Починаючи з 26 липня 2019 року, обвинувачений неодноразово здійснював переказ коштів потерпілим на відшкодування завданої матеріальної школи, але потерпілі в подальшому відмовилися від такого відшкодування.

На стадії апеляційного розгляду потерпілі уклали з обвинуваченим мирові угоди з метою врегулювання у кримінальному провадженні цивільних спорів, пов`язаних із відшкодування матеріальної та моральної шкоди, отримали від обвинуваченого узгоджений розмір матеріального відшкодування, повідомили суд про прийняття від обвинуваченого вибачення та просили застосувати до призначеного йому покарання у виді позбавлення волі положення ст. 75 КК України.

Такі обставини є достатніми для визнання добровільного відшкодування завданого обвинуваченим збитку додатковою обставиною, що пом`якшує покарання. Заслуговує на увагу і позиція потерпілих в частині покарання.

Оцінюючи відомості про особу обвинуваченого, який вперше притягується до відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, хоча тяжкого за ступенем тяжкості, але з необережною формою вини, колегія суддів приймає до уваги і залишені поза увагою суду відомості про те, що обвинувачений раніше не притягувався до адміністративної відповідальності, постійно працює, за місцем роботи характеризується виключно позитивно, надає матеріальну допомогу батькам похилого віку.

З урахуванням викладеного, виходячи з конкретних обставин кримінального провадження, позиції потерпілих, обставин, які пом`якшують покарання, та усіх даних про особу ОСОБА_9 , колегія суддів доходить висновку, що його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень можливо досягти без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. При цьому іспитовий строк необхідно визначити тривалістю 3 роки, бо саме такий термін є достатнім, щоб ОСОБА_9 довів своє виправлення.

З огляду на особливості вчиненого обвинуваченим злочину, пов`язаного із порушенням правил безпеки дорожнього руху, а також його наслідків - смерті потерпілої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, колегія суддів вважає доцільним та цілком обґрунтованим призначення ОСОБА_9 судом першої інстанції додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Враховуючи наведене, вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_9 в частині покарання підлягає зміні на підставі п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409 КПК України шляхом застосування до призначеного основного покарання у виді позбавлення волі положень ст. ст. 75, 76 КК України.

Доводи захисника в частині рішення суду про цивільні позови колегія суддів не перевіряє, а що стосується спільних заяв потерпілих та обвинуваченого про затвердження укладених між ними мирових угод, то колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим. Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ухвалюючи обвинувальний вирок у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_9 , суд першої інстанції згідно з вимогами ч. 1 ст. 129 КПК України прийняв рішення за цивільними позовами потерпілих. Зокрема, цивільний позов потерпілого ОСОБА_12 задовольнив частково та стягнув з обвинуваченого ОСОБА_9 на його користь матеріальну шкоду врозмірі 102 920 грн 21 коп та моральну шкоду в розмірі 300 000 грн, а всього на загальну суму 402 920 грн 21 коп. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_13 також задовольнив частково та стягнув з обвинуваченого ОСОБА_9 на її користь моральну шкоду в розмірі 300 000 грн.

В апеляційній скарзі захисник, оспорюючи рішення суду в частині цивільних позовів, просить зменшити розмір стягнення моральної шкоди з обвинуваченого на користь кожного потерпілого, визначивши її в сумі 100 000 грн на користь кожного потерпілого.

Проте, у липні 2022 року сторони у цивільних позовах (потерпілі та обвинувачений) подали до суду укладені між ними мирові угоди та звернулись із спільними заявами про їх затвердження, які підтримали в суді апеляційної інстанції.

Процесуальні питання, пов`язані з розглядом та затвердженням мирової угоди при вирішенні цивільного позову у кримінальному провадженні, нормами КПК не врегульовані, тому колегія суддів застосовує норми ЦПК України в цій частині, які не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ч. 7 ст. 49 ЦПК України сторони можуть укласти мирову угоду на будь-якій стадії судового процесу.

За змістом положень ст. 207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежені представники сторін вчинити відповідні дії.

Укладена сторонами мирова угода затверджується ухвалою суду, в резолютивній частині якої зазначаються умови угоди. Затверджуючи мирову угоду, суд цією ж ухвалою одночасно закриває провадження у справі.

Суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо:

1) умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є невиконуваними; або

2) одну із сторін мирової угоди представляє її законний представник, дії якого суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Відповідно до ст. 373 ЦПК України в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу.

Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 206, 207 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

Дослідивши умови кожної мирової угоди та дійшовши висновку, що вони не суперечать закону, відповідають вимогам ст. 207 ЦПК України та не порушують прав, свобод чи охоронюваних законом інтересів інших осіб, а наслідки закриття провадження в частині рішення про цивільний позов у зв`язку з укладенням мирової угоди, передбачені ч. 2 ст. 256 ЦПК України, обвинуваченому та потерпілім зрозумілі, колегія суддів вважає за можливе затвердити мирові угоди у цьому провадженні, у зв`язку із чим рішення суду першої інстанції в частині вирішення цивільних позовів потерпілих слід визнати нечинним та закрити провадження у справі в цій частині.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга сторони захисту підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 з доповненнями захисника ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 13 грудня 2021 року стосовно ОСОБА_9 змінити в частині призначеного покарання.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 (три) роки.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_9 : періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Задовольнити заяву цивільного позивача (потерпілого) ОСОБА_12 та цивільного відповідача (обвинуваченого) ОСОБА_9 про затвердження мирової угоди, укладеної 19.07.2022 між ними.

Мирову угоду, укладену 19.07.2022 між сторонами у кримінальному провадженні: цивільним відповідачем (обвинуваченим) ОСОБА_9 та цивільним позивачем (потерпілим) ОСОБА_12 , затвердити на наступних умовах:

« ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання (адреса реєстрації): АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України № НОМЕР_5 виданий 03.06.2022, орган, що видав 8026, РНОКПП: НОМЕР_6 (надалі - Цивільний відповідач, Обвинувачений), з однієї сторони, та

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання (адреса реєстрації): АДРЕСА_2 , паспорт серії НОМЕР_7 , виданий Дніпровським РУ ГУ МВС України у м. Києві 15.08.1996, РНОКПП: НОМЕР_8 (надалі - Цивільний позивач, Потерпілий) з іншої сторони, разом іменовані Сторони, а кожна окремо - Сторона, відповідно до вимог ст. 207 ЦПК України, 128 КПК України дійшли згоди укласти дану мирову угоду у кримінальному провадженні № 0004950 від 13.06.2019 року, справа №755/15818/19, в частині вирішення цивільного позову про наступне:

1. Цивільний Позивач та Цивільний відповідач дійшли згоди, що сума завданої Цивільним відповідачем матеріальної та моральної шкоди Цивільному позивачу у кримінальному провадженні №0004950 від 13.06.2019 становить загалом 175 000 (сто сімдесят п`ять тисяч) грн 00 коп.

2. Вказана сума є остаточною та визначається Сторонами на підставі взаємних поступок.

3. Сторони дійшли згоди, що Цивільний відповідач відшкодовує Цивільному позивачу визначену сторонами суму матеріальної та моральної шкоди у розмірі 175 000 (сто сімдесят п`ять тисяч) грн 00 коп. в день підписання даної мирової угоди у готівковій формі, на підтвердження чого Цивільний позивач видає Цивільному відповідачу заяву (розписку).

4. Цивільний позивач і Цивільний відповідач стверджують, що не матимуть в майбутньому будь-яких вимог майнового та немайнового характеру один до одного щодо предмета спору, а зобов`язання щодо відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди у кримінальному провадженні №0004950 від 13.06.2019 року буде припинене в момент проведення Цивільним відповідачем розрахунку з Цивільним позивачем на умовах, визначених даною мировою угодою.

5. Цивільний позивач та Цивільний відповідач шляхом підписання даної мирової угоди підтверджують той факт, що вони дійшли повного розуміння з приводу всіх обставин вчинення кримінального провадження №0004950 від 13.06.2019 року та Цивільним позивачем прийнято вибачення Цивільного відповідача;

6. Сторони дійшли згоди, що одразу після підписання даної мирової угоди, сплати Цивільним відповідачем на користь Цивільного позивача визначену сторонами суму матеріальної та моральної шкоди у розмірі 175 000 (сто сімдесят п`ять тисяч) грн 00 коп, Сторони подають до Київського апеляційного суду спільну заяву про затвердження мирової угоди та прохання змінити вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 13.12.2021 року у справі № 755/15818/19 (провадження №1-кп/755/558/21) в частині цивільного позову Цивільного позивача та закрити провадження за позовом Цивільного позивача у даній справі;

7. Судові витрати залишаються за Сторонами;

8. Сторони підтверджують, що мають належне уявлення про сутність цієї угоди і всіх її елементів. Не існує ніяких факторів, які могли б вплинути на їх уявлення про мету цієї угоди.

9. Сторони підтверджують, що вищевикладені умови відповідають їх волевиявленню і породжують настання бажаних наслідків, які відповідають їх дійсним інтересам.

10. Підозрюваний, обвинувачений, а також за його згодою будь-яка інша фізична чи юридична особа має право на будь-якій стадії кримінального провадження відшкодувати шкоду, завдану потерпілому, територіальній громаді, державі внаслідок кримінального правопорушення (ч. 1 ст. 127 КПК України).

11. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим. Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства (ч. 5 ст. 128 КПК України).

12. Мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб (ч. 1 ст. 207 ЦПК України).

13. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу (ч. 2 ст. 207 ЦПК України).

14. Оскільки кримінальним процесуальним кодексом України питання щодо укладення і затвердження мирової угоди не врегульовані, сторони при укладенні даної мирової угоди та зверненні до суду з клопотанням про затвердження даної мирової угоди керуються положеннями Цивільного процесуального кодексу України, положення якого не суперечать КПК України.

15. Мирова угода складена в трьох екземплярах, по одному для кожної сторони, а третій - для Київського апеляційного суду.

Задовольнити заяву цивільного позивача (потерпілого) ОСОБА_13 та цивільного відповідача (обвинуваченого) ОСОБА_9 про затвердження мирової угоди, укладеної 19.07.2022 між ними.

Мирову угоду, укладену 19.07.2022 між сторонами у кримінальному провадженні, цивільним відповідачем (обвинуваченим) ОСОБА_9 та цивільним позивачем (потерпілим) ОСОБА_13 , затвердити на наступних умовах:

« ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання (адреса реєстрації): АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України № НОМЕР_5 , виданий 03.06.2022, орган, що видав 8026, РНОКПП: НОМЕР_6 (надалі - Цивільний відповідач, Обвинувачений), з однієї сторони, та

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання (адреса реєстрації): АДРЕСА_3 , паспорт серія НОМЕР_9 , виданий Оболонським РУ ГУ МВС України в м. Києві 15.01.2002, РНОКПП: НОМЕР_10 (надалі - Цивільний позивач, Потерпілий), від імені та в інтересах якої діє на підставі Договору про надання правової допомоги №18 від 18.07.2022 представник цивільного позивача - адвокат Адвокатського бюро «Олега Мироненка» ОСОБА_7 , з іншої сторони, разом іменовані - Сторони, а кожна окремо - Сторона відповідно до вимог ст. 207 ЦПК України, 128 КПК України дійшли згоди укласти дану мирову угоду у кримінальному провадженні №0004950 від 13.06.2019 справа № 755/15818/19, в частині вирішення цивільного позову про наступне:

1. Цивільний Позивач та Цивільний відповідач дійшли згоди, що сума завданої Цивільним відповідачем матеріальної та моральної шкоди Цивільному позивачу у кримінальному провадженні № 0004950 від 13 червня 2019 року становить 175 000 (сто сімдесят п`ять тисяч) грн 00 коп;

2. Вказана сума є остаточною та визначається Сторонами на підставі взаємних поступок;

3. Сторони дійшли згоди, що Цивільний відповідач відшкодовує Цивільному позивачу визначену сторонами суму матеріальної та моральної шкоди у розмірі 175 000 (сто сімдесят п`ять тисяч) 00 коп. в день підписання даної мирової угоди у готівковій формі, на підтвердження чого Цивільний позивач (представник цивільного позивача) видає Цивільному відповідачу заяву (розписку).

4. Цивільний позивач і Цивільний відповідач стверджують, що не матимуть в майбутньому будь-яких вимог майнового та немайнового характеру один до одного щодо предмета спору, а зобов`язання щодо відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди у кримінальному провадженні № 0004950 від 13 червня 2019 року буде припинене в момент проведення Цивільним відповідачем розрахунку з Цивільним позивачем на умовах, визначених даною мировою угодою.

5. Цивільний позивач та Цивільний відповідач шляхом підписання даної мирової угоди підтверджують той факт, що вони дійшли повного розуміння в частині вирішення цивільного позову в кримінальному провадженні №0004950 від 13 червня 2019 року та Цивільним позивачем прийнято вибачення Цивільного відповідача.

6. Сторони дійшли згоди, що одразу після підписання даної мирової угоди Сторони подають до Київського апеляційного суду спільну заяву про затвердження мирової угоди та проханням змінити вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 13 грудня 2021 року справі № 755/15818/19 (провадження № 1-кп/755/558/21);

7. Судові витрати залишаються за Сторонами;

8. Сторони підтверджують, що мають належне уявлення про сутність цієї угоди і всіх її елементів. Не існує ніяких факторів, які могли б вплинути на їх уявлення про мету цієї угоди.

9. Сторони підтверджують, що вищевикладені умови відповідають їх волевиявленню і породжують настання бажаних наслідків, які відповідають їх дійсним інтересам;

10. Підозрюваний, обвинувачений, а також за його згодою будь-яка інша фізична чи юридична особа має право на будь-якій стадії кримінального провадження відшкодувати шкоду, завдану потерпілому, територіальній громаді, державі внаслідок кримінального правопорушення (ч. 1 ст. 127 КПК України);

11. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства (ч. 5 ст. 128 КПК України);

12. Мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб (ч. 1 ст. 207 ЦПК України);

13. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу (ч. 2 ст. 207 ЦПК України);

14. Оскільки кримінальним процесуальним кодексом України питання щодо укладення і затвердження мирової угоди не врегульовані, сторони при укладенні даної мирової угоди та зверненні до суду з клопотанням про затвердження даної мирової угоди керуються положеннями Цивільного процесуального кодексу України, положення якого не суперечать КПК України.

15. Мирова угода складена в трьох екземплярах, по одному для кожної сторони, а третій - для Київського апеляційного суду.

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 13 грудня 2021 року в частині рішення:

про цивільний позов потерпілого ОСОБА_12 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням,

про цивільний позов потерпілої ОСОБА_13 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням,

- визнати нечинним.

Провадження за позовом ОСОБА_12 до ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням - закрити.

Провадження за позовом ОСОБА_13 до ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням - закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4