справа № 631/1077/22
провадження № 1-кп/631/50/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2023 року селище міського типу Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

з боку сторони обвинувачення:

прокурора ОСОБА_3 ,

з боку сторони захисту:

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

законного представника обвинуваченого ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні залу судових засідань № 1 Нововодолазького районного суду Харківської області справу з єдиним унікальним № 631/1077/22 (провадження № 1-кп/631/50/23) за кримінальними провадженнями, внесеним до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000695 від 07 вересня 2022 року щодо обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Харкова, громадянина України, не одруженого, із середньою освітою, студента Державного навчального закладу «Регіональний центр професійної освіти будівельних технологій Харківської області», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого:

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 Кримінального кодексу України,

В С Т А Н О В И В:

30 серпня 2022 року, близько 21 години 30 хвилин, більш точного часу як в ході досудового розслідування, так і в суді встановити не видалось можливим, ОСОБА_4 знаходився поблизу домоволодіння АДРЕСА_3 .

Перебуваючи у вказаному місці ОСОБА_4 вступив в конфлікт з місцевими мешканцями, в процесі розвитку цього конфлікту до цих подій приєднався ОСОБА_7 , з яким ОСОБА_4 був раніше знайомий, і з яким останній вступив у словесний конфлікт.

Під час конфлікту у ОСОБА_4 виник раптовий, злочинний умисел направлений на спричинення ОСОБА_7 тілесних ушкоджень невизначеного ступеня тяжкості. В подальшому реалізуючи вищевказаний злочинний умисел ОСОБА_4 діючи умисно, наніс ОСОБА_7 один удар рукою в область щелепи, і таким чином заподіяв останньому згідно висновку судово-медичної експертизи № 12-14/48-НВ/22 від 09 вересня 2022 року забійну наскрізну рану на верхній губі, закритий травматичний перелом нижньої щелепи в ділянці кута зліва. За ступенем тяжкості дана травма відноситься до тілесних ушкоджень середньої тяжкості за ознаками тривалого розладу здоров`я строком понад 3 тижні (більше як 21 день)(пункти 2.2.2, 2.2.1 «г» «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України № 6 від 17 січня 1995 року).

Від отриманих тілесних ушкоджень, ОСОБА_7 не втримався на ногах, утратив свідомість та впав на землю, після чого конфлікт між вищевказаними особами було припинено.

Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні в присутності законного представника - ОСОБА_5 та захисника - ОСОБА_6 зазначив, що обвинувачення йому зрозуміле, винним себе у скоєному визнав повністю, пояснивши, що дійсно скоїв інкриміноване йому в вину кримінальне правопорушення при вищевикладених обставинах.

Зважаючи на повне визнання обвинуваченим своєї провини, а також те, що останній та його законний представник, а також захисник, не ставлять під сумнів фактичні обставини справи, а також правильність розуміння ними змісту цих обставин, у суду не виникає сумніву в добровільності та істинності позиції ОСОБА_4 .

Прокурор, потерпілий, який був присутнім у попередніх судових засідання, та сторона захисту у судовому засідання посилаючись на те, що обвинувачений не оспорює фактичних обставин у справі, кожен окремо висловили думку про недоцільність досліджування під час судового розгляду справи усіх доказів щодо тих фактичних обставин, які ніким не оспорюються.

У зв`язку із безсумнівним та добровільним, тобто без будь - якого впливу із чиєї б то не було сторони, визнанням у повному обсязі обвинуваченим ОСОБА_4 своєї вини в інкримінованому йому органом досудового розслідування кримінальному правопорушенні, погодженні з кваліфікацією вчиненого ним діяння, підтвердженням фактичних обставин, відсутності жодних заперечень щодо них з боку сторони обвинувачення, суд відповідно до приписів статті 349 Кримінального процесуального кодексу України визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись показаннями обвинуваченого та потерпілого, дослідженням зібраних досудовим слідством доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин даного кримінального провадження з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого, у відповідності до положень Кримінального кодексу України, тих, що стосуються вирішення питання про долю речових доказів та процесуальних витрат, а також матеріалів, що характеризують його особу.

При цьому, з урахуванням, висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладеного у постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 521/11693/16-к, судом установлено, що обставини визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих статтею 91 Кримінального процесуального кодексу України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені статтею 84 того ж Кодексу, та містяться у матеріалах цього провадження, як наслідок, суд вважає, установленими усі обставини, що мають значення для кримінального провадження шляхом обсягу та порядку дослідження доказів на їх підтвердження, у порядку статті 349 Кримінального процесуального кодексу України.

Такий висновок суду ґрунтується також і на практиці Європейського суду з прав людини, викладеній, зокрема, в рішенні від 19 жовтня 2006 року у справі «Коваль проти України», відповідно до пункту 113 якого вбачається, що «основна мета статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у межах кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого кримінального обвинувачення. Стаття 6 Конвенції в цілому гарантує обвинуваченому ефективну участь у кримінальному провадженні. Основним аспектом права на справедливий суд є те, що розгляд кримінальної справи, включаючи елементи кримінального провадження, які відносяться до процедури, повинен бути змагальним і в ньому має забезпечуватись рівність сторін обвинувачення і захисту (див. рішення від 16 лютого 2000 року у справі «Роув і Дейвіс проти Сполученого Королівства»).

Також, в рішеннях від 28 жовтня 2010 року у справі «Леонід Лазаренко проти України» та від 16 грудня 2010 року у справі «Боротюк проти України» зазначено, що «ані буква, ані дух статті 6 Конвенції не перешкоджають особі добровільно відмовитися у відкритий чи мовчазний спосіб від свого права на гарантії справедливого судового розгляду. Однак для того, щоб така відмова була дійсною для цілей Конвенції, вона має бути виражена у недвозначній формі і має супроводжуватися мінімальними гарантіями, співмірними з важливістю такої відмови (див. рішення у справі «Сейдович проти Італії»)» (пункти 52 та 80 відповідно).

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 у присутності законного представника - ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6 у вільній формі дав суду свої пояснення, зазначивши, що дійсно за наведених в обвинувальному акті обставин та відображеного алгоритму дій, наприкінці серпня 2022 року, більш точної дати не пам`ятає, перебував разом із матір`ю на дні народженні у жінки на ім`я ОСОБА_8 , у якої на той час вони винаймали житло. Святкування дня народження було вдома у останньої за адресою: АДРЕСА_3 . Як вказав ОСОБА_4 близько 21 години 00 хвилин його мати з гостин пішла додому, а він вирішив ще затриматись з другом на ім`я ОСОБА_9 на святкуванні. Перебуваючи у дворі домоволодіння ОСОБА_8 , вони з другом знаходився біля гаражу, коли до нього підійшов потерпілий, який перебував у стані алкогольного сп`яніння, та почав з`ясовувати відносини з приводу суперечки, що виникла раніше між обвинуваченим та братом потерпілого. Зі слів обвинуваченого, під час розмови між ним та потерпілим ОСОБА_7 виник словесний конфлікт, в результаті якого ОСОБА_4 наніс один удар правою рукою потерпілому в область щелепи. Від даного удару ОСОБА_7 втратив рівновагу та впав на землю.

ОСОБА_4 повідомив, що йому соромно за свій вчинок та він шкодує, що так сталося. Він їздив до лікарні у місто Харків, де перебував ОСОБА_7 , та намагався вибачитись перед ним. У вчинені кримінального правопорушення обвинувачений щиро кається та запевнив суд, що зробив для себе належні висновки й більше ніколи такого не допустить.

Крім повного визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення ОСОБА_4 , його законний представник та захисник вважали недоцільним дослідження доказів в частині обставин вчинення цього кримінального правопорушення, так як повністю погоджуються з встановленими обставинами та кваліфікацією дій обвинуваченого.

Тим самим, суд констатує, що обвинувачений надав суду показання в яких підтвердив в повній мірі обставини скоєння кримінального правопорушення, викладеного в установочній частині вироку, зокрема в частині часу, місця та способу вчинення.

Будучи допитаним у судовому засіданні відповідно до положень статті 353 Кримінального процесуального кодексу України, у взаємозв`язку із частинами 2, 3, 5 - 14 статті 352 Кримінального процесуального кодексу України потерпілий ОСОБА_7 пояснив, що десь 30 серпня 2022 року, більш точної дати не пам`ятає, він перебував з дружиною на дні народження ОСОБА_10 . Під вечір гості почали розходитись. Потерпілий з дружиною теж пішов додому. Перебуваючи вдома почув на вулиці якийсь шум, гуркіт воріт та сварку. Коли вийшов за двір, побачив свого брата ОСОБА_11 , який пояснив йому, що ОСОБА_12 веде себе неадекватно, чіпляється до нього. Потерпілий підійшов до обвинуваченого, який сидів разом з сином ОСОБА_10 - ОСОБА_9 на кучі цегли, у них виникла сварка, в результаті якої ОСОБА_12 ударив потерпілого в щелепу, в ліву сторону голови. Від отриманого удару ОСОБА_7 упав та втратив свідомість. Коли прийшов до тями, йому викликали швидку допомогу та поліцію. Потерпілий ОСОБА_7 підтвердив, що обвинувачений приїздив до нього у лікарню та просив вибачення за скоєне.

Вказані показання потерпілого суд визнає належними оскільки, вони підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження. Також суд визнає вказані показання потерпілого допустимими, враховуючи, що останні отримані у порядку, встановленому Кримінальним процесуальним законодавством України.

Цими показаннями, які є процесуальним джерелом доказів у розумінні статті 84 Кримінального процесуального кодексу України, підтверджується як час, місце та спосіб вчинення даного кримінального правопорушення, так і факт нанесення потерпілому умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження.

В свою чергу, згідно із статтею 84 Кримінального процесуального кодексу України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Тобто, докази - це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел. Фактичні дані - це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, про це наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 28 березня 2019 року у справі з єдиним унікальним № 154/3213/16.

У той час, як процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (частина 2 статті 84 Кримінального процесуального кодексу України).

В даній справі, з досліджених у судовому засіданні, у порядку статті 358 Кримінального процесуального кодексу України, документів, тобто спеціально створених з метою збереження інформації матеріальних об`єктів, які містять зафіксовані за допомогою письмових знаків, зображення тощо, у ракурсі із отриманими висновками, тобто докладними описами проведених експертами досліджень та зроблених за їх результатами висновків, які суд дослідив у порядку § 3 Глави 28 Розділу ІV Кримінального процесуального кодексу України, в їх системному зв`язку, встановлено наступне.

07 вересня 2022 року ОСОБА_7 , будучи повідомленим під особистий короткий підпис про кримінальну відповідальність за статтею 383 Кримінального кодексу України, звернувся до Відділу поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області з заявою, відповідно до якої просив вжити заходів до ОСОБА_13 , який 30 серпня 2022 року близько 22 години 30 хвилин в АДРЕСА_3 , наніс йому тілесні ушкодження.

З довідки Комунального некомерційного підприємства «Нововодолазька центральна лікарня» Нововодолазької селищної ради від 30 серпня 2022 року № 3377 убачається, що 30 серпня 2022 року у 23 годині 30 хвилин до лікарні був доставлений ОСОБА_7 з діагнозом: закритий перелом нижньої щелепи зліва, кровотеча, алкогольне сп`яніння (клінічно).

Згідно з виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого 4.1879 Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна лікарня», ОСОБА_7 у період з 31 серпня 2022 року по 06 вересня 2022 року перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом: забійно-рвана, наскрізна рана верхньої губи з лівого боку; травматичний перелом нижньої щелепи у ділянці кута з лівого боку.

Відповідно до висновку експерта № 12-14/48-НВ/22, складеного 09 вересня 2022 року лікарем судово-медичним експертом Нововодолазького відділення Комунального закладу охорони здоров`я Харківського обласного бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_14 , у ОСОБА_7 , 1981 року народження, виявлено наскрізну рану на верхній губі, закритий травматичний перелом нижньої щелепи в ділянці кута зліва, які утворилися, найбільш вірогідно, від одноразової дії тупого твердого предмету, який мав нерівну виступаючу контактну поверхню (кут, грань) можливо 30 серпня 2022 року, способом, на який вказує потерпілий. Механізм утворення рани та перелому - удар. Таким предметом міг бути також і камінь, зажатий в руці нападника. За ступенем тяжкості дана травма відноситься до тілесних ушкоджень середньої тяжкості за ознаками тривалого розладу здоров`я строком понад 3 тижні (більше як 21 день) (пункти 2.2.2, 2.2.1 «г» «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України № 6 від 17 січня 1995 року).

Зі змісту копії висновку фахівця з питань судово-медичної експертизи № 130 п/п-с, складеного 09 вересня 2022 року лікарем судово-медичним експертом підрозділу відділу судово-медичної експертизи потерпілих, обвинувачених та інших осіб філії № 22 Комунального закладу охорони здоров`я Харківського обласного бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_15 , убачається, що на підставі заяви ОСОБА_4 проведено обстеження останнього та виявлено: садни на руках і ногах, які виникли під час дії тупих твердих предметів, та могли бути отримані в термін, вказаний освідчуваним (30 серпня 2022 року). По ступеню тяжкості це легкі тілесні ушкодження (пункти 2.3.2 «б», 2.3.5 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України № 6 від 17 січня 1995 року).

Згідно протоколу проведення слідчого експерименту від 20 вересня 2022 року та фототаблиці до нього, яка складається з 4 фотографій, складених старшим слідчим СВ Відділу поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області ОСОБА_16 у присутності понятих: ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , за участі неповнолітнього свідка ОСОБА_19 , його законного представника - ОСОБА_10 , практичного психолога - ОСОБА_20 та статиста ОСОБА_21 , встановлено, що свідок пояснив, що 30 серпня 2022 року у його матері був день народження та у них вдома зібрались гості. Потім прийшов ОСОБА_12 , у якого спочатку виник конфлікт з одним із гостей, а потім вже сварка була між ОСОБА_22 та ОСОБА_23 . Коли ОСОБА_7 підійшов до ОСОБА_22 , вони стояли друг навпроти друга на відстані приблизно витягнутої руки (в ході слідчого експерименту свідок ОСОБА_19 , який виконує роль ОСОБА_4 , запропонував статистку, який виконує роль потерпілого ОСОБА_7 , стати по відношенню до нього обличчям до обличчя, на відстані витягнутої руки - фото № 1). Потім свідок побачив як ОСОБА_22 наніс ОСОБА_7 удар правою рукою в область обличчя. Як показалось ОСОБА_19 удар був боковий, тобто був нанесений з права на ліво, й прийшовся в район щелепи ОСОБА_7 . Після цього удару ОСОБА_7 протримався на ногах пару секунд та впав на землю. У свідка склалося враження, що потерпілий втратив свідомість (відтворюючи дії ОСОБА_4 свідок продемонстрував вищенаведену траєкторію удару та вказав місце на обличчі статиста куди прийшовся удар, а саме в область щелепи з лівого боку - фото № 2).

Вказаний протокол підписаний усіма учасниками слідчої дії, а також понятими без будь-яких зауважень та в цілому відповідають вимогам Кримінального процесуального кодексу України в частині питання його оформлення. Порушень вимог статтей 104, 106 та 223 Кримінального процесуального кодексу України судом не встановлено та сторонами не доведено.

Відповідно до висновку експерта № 12-14/56-НВ/22/12-14/48-НВ/22, складеного 27 вересня 2022 року лікарем судово-медичним експертом Нововодолазького відділення Комунального закладу охорони здоров`я Харківського обласного бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_14 , у ОСОБА_7 , 1981 року народження, виявлено наскрізну рану на верхній губі, закритий травматичний перелом нижньої щелепи в ділянці кута зліва, які утворилися, найбільш вірогідно, від одноразової дії тупого твердого предмету, який мав нерівну виступаючу контактну поверхню (кут, грань). Механізм утворення рани та перелому - удар. За локалізацією, характером та механізмом утворення тілесні ушкодження у ОСОБА_7 відповідають тому способу, на який свідок ОСОБА_19 в ході проведення слідчого експерименту за його участю від 20 вересня 2022 року. В даному випадку потерпілий отримав закритий перелом нижньої щелепи в ділянці кута, який утворився від дії тупого твердого предмету, тобто безпосередньо - удар. Судово-медичних даних за перебування ОСОБА_7 в стані алкогольного сп`яніння під час отримання тілесних ушкоджень немає.

Надаючи оцінку саме цим письмовим доказам суд відмічає таке.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів (стаття 85 Кримінального процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 86 Кримінального процесуального кодексу України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

При цьому, згідно положень статті 87 Кримінального процесуального кодексу України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Вивчивши наданий суду протокол слідчих дій встановлено, що під час його складання істотних порушень вимог статтей 87, 103 - 104, 223 Кримінального процесуального кодексу України не установлено, а тому сприймати, цей доказ, як неналежний, чи не допустимий передумов немає.

Слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні (частина 1 статті 223 Кримінального процесуального кодексу України).

Підставами для проведення слідчої (розшукової) дії є наявність достатніх відомостей, що вказують на можливість досягнення її мети (частина 2 статті 223 Кримінального процесуального кодексу України).

До документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, згідно частини 1 статті 99 Кримінального процесуального кодексу України, можуть належати матеріали фотозйомки, звукозапису, відеозапису та інші носії інформації (у тому числі електронні).

Як наслідок, цими процесуальними джерелами доказів, у розумінні статті 84 Кримінального процесуального кодексу України, підтверджуються обставини регламентовані статтею 91 наведеного кодифікованого закону України.

Розглядаючи кримінальне провадження відповідно до частини 1 статті 337 Кримінального процесуального кодексу України лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, суд дійшов висновку щодо доведеності стороною обвинувачення вчинення ОСОБА_4 інкримінованого йому в вину кримінального правопорушення, оскільки він дійсно своїми умисними діями 30 серпня 2022 року наніс ОСОБА_7 середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 Кримінального кодексу України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

При кваліфікації дій обвинуваченого, суд ураховує, що Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 05 квітня 2018 року у справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини Кримінального кодексу України.

За нормативним визначенням, умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження (стаття 122 Кримінального кодексу України) характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на здоров`я іншої людини, наслідками у вигляді заподіяння вказаних ушкоджень й причинним зв`язком між згаданим діянням та наслідками, а із суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти зазначену шкоду здоров`ю потерпілого, передбачає такі наслідки й бажає або свідомо припускає їх настання (стаття 24 Кримінального кодексу України).

Необережне середньої тяжкості тілесне ушкодження (стаття 128 Кримінального кодексу України) характеризується аналогічними елементами об`єктивної сторони, а за суб`єктивною стороною проявляється в необережній формі вини у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості, визначення яких міститься у статті 25 Кримінального кодексу України.

Отже, розмежування умисного протиправного заподіяння іншій людині середньої тяжкості тілесних ушкоджень від необережного заподіяння таких ушкоджень здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих злочинів. Зміст інтелектуального та вольового критеріїв вини в зазначених злочинах із матеріальним складом зумовлюються усвідомленням особи характеру вчиненого діяння, передбаченням або свідомим припущенням його негативних наслідків та ставленням до них.

У цій справі під час судового розгляду справи встановлено, що обвинувачений умисно із силою завдав потерпілому удар кулаком в обличчя, заподіявши цим середнього ступеня тяжкості тілесне ушкодження у вигляді закритого перелому нижньої щелепи в ділянці кута зліва.

Отже, всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясувавши всі обставини, встановлені під час кримінального провадження, перевіривши їх доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості, дослідженими в судовому засіданні у їхні сукупності й оціненими з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку, суд приходить до висновку про те, що вина ОСОБА_4 доведена повністю.

Дії ОСОБА_4 відповідають складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 Кримінального кодексу України і правильно кваліфіковані як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 Кримінального кодексу України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Підстав, у відповідності до частини 3 статті 337 Кримінального процесуального кодексу України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, не встановлено.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначив, що призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Крім того, відповідно до частин 1 та 2 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці Конвенції зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до пункту 10 Зауважень загального порядку № 10 (2007) Комітету ООН з прав дитини «Права дітей у системі юстиції щодо дітей» прикладом якнайкращого забезпечення інтересів дитини є практика, коли традиційні цілі кримінального правосуддя, такі як покарання, поступаються місцем реабілітаційним та відновним цілям правосуддя у справах дітей- правопорушників.

У пункті 23.2 Рекомендацій СМ/Rec (2008) 11 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам «Про європейські правила стосовно неповнолітніх правопорушників, щодо яких застосовуються санкції або заходи», зокрема наголошується, що перевагу слід надавати таким санкціям та заходам, які можуть мати виховний вплив, а також сприяти відшкодуванню збитків, завданих правопорушенням, яке вчинила неповнолітня особа.

Аналогічні за змістом роз`яснення містяться у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 5 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про злочини неповнолітніх», де зазначено, що при призначенні покарання неповнолітнім суди повинні суворо дотримуватися принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, маючи на увазі, що метою покарання такого засудженого є його виправлення, виховання та соціальна реабілітація.

Так, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, суд виходить з класифікації кримінальних правопорушень, передбаченої статтею 12 Кримінального кодексу України та санкції частини 1 статті 122 Кримінального кодексу України, а також особливостей та обставин його вчинення, й приходить до висновку, що обвинуваченим вчинене кримінальне правопорушення, яке кримінальним законом вважається нетяжким злочином.

Вивчаючи особу винного шляхом з`ясування стану його здоров`я, поведінки до вчинення кримінального правопорушення, складу родини, а також матеріального стану, судом встановлено, що ОСОБА_4 є студентом Державного навчального закладу «Регіональний центр професійної освіти будівельних технологій Харківської області», має задовільний стан здоров`я, до осіб з інвалідністю не відноситься, на обліку у лікаря-психіатра та під наркологічним дидспансерно-динамічним наглядом не перебуває, що свідчить про його осудність.

Згідно повідомлення Служби у справах дітей по Салтівському району Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради від 30 січня 2023 року № 04-22/126/23 ОСОБА_4 має постійне місце проживання та реєстрацію, мешкає разом із матір`ю, ОСОБА_5 , та вітчимом, ОСОБА_24 . Умови проживання задовільні, в наявності окреме спальне місце для дитини, письмовий стіл, канцелярські приладдя, одяг відповідно сезону. Стосунки, традиції в сім`ї теплі та доброзичливі; інформація про невиконання ОСОБА_5 батьківських обов`язків з виховання неповнолітнього ОСОБА_4 до Служби у справах дітей не надходила, питання позбавлення батьківських прав не порушувалось. За місцем тимчасового мешкання як внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_4 характеризується формально, що підтверджується характеристикою депутата округу № 2 Нововодолазької селищної рад Харківської області ОСОБА_25 від 13 вересня 2022 року за № 02-21/1262. До кримінальної відповідальності ОСОБА_4 притягується вперше, що убачається із довідки № 586-29062023/63090 ОСК Головного управління Національної поліції в Харківській області станом на 06 липня 2023 року; на обліку в органі з питань пробації не перебуває.

З досудової доповіді, складеної 27 червня 2023 року фахівцем Салтівського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області ОСОБА_26 щодо неповнолітнього ОСОБА_4 убачається, що орган пробації вважає, що ризик ймовірності вчинення повторного кримінального правопорушення - низький, а отже виправлення цієї особи можливе без обмеження або позбавлення волі на певний строк. Зважаючи на фактори ризику вчинення повторного кримінального правопорушення (криміногенні потреби) у випадку прийняття судом рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, орган пробації вважає, доцільним крім обов`язків, передбачених частиною 1 статті 76 Кримінального кодексу України, покласти додаткові обов`язки, передбачені частиною 3 статті 76 Кримінального кодексу України, зокрема: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. Крім цього, уповноваженим органом з питань пробації для мінімізації факторів ризику вчинення повторного правопорушення можуть бути залучені ресурси ХМЦСС «Довіра».

Отже, відповідно до наявних матеріалів кримінального провадження убачається, що ОСОБА_4 скоїв кримінальне правопорушення, яке відноситься до нетяжкого злочину, у віці 17 років.

Згідно до частини 1 статті 22 Кримінального кодексу України кримінальній відповідальності підлягають особи, яким до вчинення кримінального правопорушення виповнилося шістнадцять років.

Обставинами, що в силу пунктів 1 та 3 частини 1 статті 66 Кримінального кодексу України, пом`якшують покарання ОСОБА_4 , є щире каяття, а також вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім.

Щире каяття в даному випадку полягає у визнанні в суді обставин регламентованих пунктом 1 частини 2 статті 91 Кримінального процесуального кодексу України щодо події кримінального правопорушення, у тому числі часу, місця, способу вчинення. Адже, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки.

Обвинувачений висловив щирий жаль з приводу учинених дій та осуд своєї поведінки.

При цьому, неповнолітній вік особи, яка вчинила злочин, згідно з пунктом 3 частини 1 статті 66 Кримінального кодексу України є обставиною, яка пом`якшує покарання. Вона обов`язково має враховуватись при призначенні покарання - незалежно від того, чи досяг обвинувачений на час розгляду справи повноліття. Залежно від конкретних обставин справи суди повинні враховувати як такі, що пом`якшують покарання, й інші обставини, перелічені в частині 1 вказаної статті, а також обставини, хоча й не зазначені у законі, але які знижують ступінь суспільної небезпечності злочину чи особи (наприклад, втягнення неповнолітнього у злочинну діяльність іншою особою, примирення з потерпілим тощо).

Обставин, що у відповідності частини 1 статті 67 Кримінального кодексу України, обтяжують покарання ОСОБА_4 судом не встановлено.

Як встановлено матеріалами кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_4 на момент вчинення кримінального правопорушення був неповнолітнім, але досяг шістнадцятирічного віку, тобто, призначаючи покарання останньому, суд зобов`язаний керуватися положеннями, визначеними у розділі XV Загальної частини Кримінального кодексу України.

При призначенні виду та міри покарання ОСОБА_4 , суд виходить з положень частини 2 статті 61 Конституції України, яка визначає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, керується вимогами статтей 50, 65, 103 Кримінального кодексу України, а саме: враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до приписів статті 12 Кримінального кодексу України, відноситься до нетяжкого злочину, особу винного, який на момент вчинення кримінального правопорушення був неповнолітнім та не намагався уникнути притягнення до кримінальної відповідальності за дане кримінальне правопорушення, й усвідомив негативні наслідки своєї поведінки, обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також позицію прокурора, який просив призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк один рік, із застосуванням приписів статтей 75, 76, 104 Кримінального кодексу України щодо звільнення від відбуття покарання із встановленням іспитового строку, проти чого не заперечувала сторона захисту.

Положеннями частини 1 статті 98 Кримінального кодексу України визначено, що до неповнолітніх, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, судом можуть бути застосовані такі основні види покарань: штраф, громадські роботи, виправні роботи, арешт, позбавлення волі на певний строк.

При цьому як вказав Верховний Суд України у абзаці 2 пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 5 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про злочини неповнолітніх», перелік видів покарань, визначений у статті 98 Кримінального кодексу України, є вичерпним. Інші основні та додаткові покарання до неповнолітніх не застосовуються, навіть якщо на час розгляду справи судом вони досягли повноліття. Визначаючи розмір покарання таким особам, суд має виходити з відповідних положень статтей 99 - 102 Кримінального кодексу України.

Так, санкція частини 1 статті 122 Кримінального кодексу України передбачає покарання у виді виправних робіт на строк до двох років або обмеженням волі на строк до трьох років, або позбавленням волі на строк до трьох років.

Разом із тим, з урахуванням приписів статті 98 та частини 3 статті 61 Кримінального кодексу України такий вид покарання як обмеження волі не може бути застосований до неповнолітніх

Виправні роботи відповідно до частини 2 статті 100 Кримінального кодексу України можуть бути призначені неповнолітньому в віці від 16 до 18 років за умови, що вони мають постійну чи тимчасову роботу.

Проте, під час судового розгляду кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_4 офіційно не працевлаштований та не має постійної чи тимчасової роботи, а отже такий вид покарання як виправні роботи не може бути застосований у даному випадку.

Виходячи з вищенаведених приписів Кримінального кодексу України, приймаючи до уваги, що метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, враховуючи позицію учасників кримінального провадження, суд вважає за необхідно призначити ОСОБА_4 покарання в межах, встановлених санкцією частини 1 статті 122 Кримінального кодексу України з урахуванням положень статті 102 Кримінального кодексу України у виді позбавлення волі на певний строк, із застосуванням приписів статтей 75 та 104 Кримінального кодексу України про його звільнення від відбування покарання з випробуванням.

На переконання суду, призначена міра покарання наддасть можливість обвинуваченому сформувати у своїй свідомості уявлення про неминучість настання відповідальності за можливі вчиненні ним протиправні діяння у майбутньому, що буде в свою чергу достатньою превентивною мірою.

На думку суду таке покарання відповідатиме гуманності й справедливості, та не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, забезпечуватиме співрозмірність діяння та кари, відповідатиме таким принципам Європейської конвенції захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

Питання доцільності обрання запобіжного заходу суд не розглядає з огляду на відсутність з цього питання відповідного клопотання прокурора, та у світлі того, що відповідно до положень статтей 22 та 26 Кримінального процесуального кодексу України, суд розглядає тільки ті питання, які винесені на такий розгляд сторонами.

Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались.

Цивільний позов в рамках даного кримінального провадження не заявлявся.

Як вказано у обвинувальному акті під час досудового розслідування кошти на проведення експертиз не витрачались, речові докази у справі відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 50, 65 - 67, 98 - 100, 102, 104 та частиною 1 статті 122 Кримінального кодексу України, а також статтями 31, 44, 45, 52, 84, 91, 100, 118, 122, частиною 1 статті 126, статтями 291, 293, частиною 3 статті 349, статтями 368 - 371, 373 - 376, 392, 393, 395, 484, 485, 487, 488, 490, 532 - 535 Кримінального процесуального кодексу України, суд -

З А С У Д И В:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у пред`явленому йому обвинуваченні, передбаченому частиною 1 статті 122 Кримінального кодексу України, і призначити йому по даній нормі закону покарання з урахуванням положень статті 102 Кримінального кодексу України у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік.

Відповідно до частини 1 статті 75 та статті 104 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування покарання у виді позбавлення волі із встановленням іспитового строку на 1 (один) рік та покладенням на нього обов`язків, передбачених частиною 1 та пунктом 2 частиною 3 статті 76 Кримінального кодексу України, а саме:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід як захід забезпечення кримінального провадження ОСОБА_4 не обирати.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, його законному представнику та захиснику, потерпілому та прокурору.

Копію цього судового рішення не пізніше наступного дня після його ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні при його проголошенні.

Роз`яснити учасникам судового провадження, що вони мають право отримати в суді копію вироку.

На вирок може бути подана апеляційна скарга з підстав, передбачених статтею 394 Кримінального процесуального кодексу України, до Харківського апеляційного суду через Нововодолазький районний суд Харківської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі її подання - вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: ОСОБА_1