Постанова

Іменем України

27 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 106/140/13-к

провадження № 51-3503 км 18

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Євпаторійського міського суду АР Крим від 08 серпня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 30 січня 2014 року у кримінальному провадженні № 0000011 за обвинуваченням

ОСОБА_7 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Лігов Курської області, громадянки РФ, жительки АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 307 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Євпаторійського міського суду АР Крим від 08 серпня 2013 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 307 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено на неї обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.

Цим же вироком ОСОБА_7 виправдано у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, за відсутністю доказів у його вчиненні.

Ухвалою Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 30 січня 2014 року вирок місцевого суду залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_7 визнана винною у тому, що вона, будучи суб`єктом підприємницької діяльності, маючи ліцензію на право займатися ветеринарною практикою в України, достовірно знаючи, що лікарський засіб «Сибазон» містить психотропну речовину діазепам, у невстановленої слідством особи у 2011 році незаконно придбала зазначений лікарський засіб у кількості 3-х ампул, які навмисно, незаконно, не маючи ліцензії на здійснення діяльності, пов`язаної з обігом наркотичних засобів чи психотропних речовин, зберігала в орендованому під ветеринарний кабінет приміщенні по АДРЕСА_2 з метою збуту для лікування тварин.

Так, 22 червня 2011 року ОСОБА_7 у приміщенні вказаного ветеринарного кабінету умисно, незаконно збула ОСОБА_8 три ампули лікарського засобу «Сибазон» для лікування собаки, про що зробила запис у листі призначення і амбулаторному журналі.

26 жовтня 2012 року за місцем свого проживання ОСОБА_8 видала зазначені вище три використані ампули з-під ліків і лист призначення. Згідно висновку судово-хімічної експертизи від 07 листопада 2012 року в змивах ампул виявлено психотропну речовину діазепам, масою 0,0001 г, 0,0002 г і 0,0001 г відповідно, яку ОСОБА_7 незаконно придбала, зберігала та збула ОСОБА_8 .

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник просить скасувати судові рішення та закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 . Зазначає, що вина його підзахисної не доведена, висновки суду ґрунтуються на суперечливих показаннях свідків та недопустимих доказах, зокрема, протокол огляду ветеринарного кабінету від 28 вересня 2012 року було визнано недопустимим доказом, а тому внесення на його підставі відомостей до ЄРДР та всі подальші слідчі дії також є недопустимими. Стверджує, що обшук ветеринарного кабінету від 15 жовтня 2012 року, виїмка ампул та проведення почеркознавчої експертизи також проведені з порушенням вимог закону, який діяв на той час, а тому є недопустимими доказами. Посилається на порушення права на захист внаслідок відмови у допуску в якості захисника чоловіка обвинуваченої ОСОБА_9 , що суперечить положенням статей 44, 47 КПК України (в редакції 1960 року). Крім того, захисник вказує, що висновки експерта про наявність нашарувань психотропної речовини на ампулах є сумнівними, проте апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про проведення повторної експертизи.

Позиції інших учасників судового провадження

Засуджена ОСОБА_7 надіслала до суду касаційної інстанції доповнення до касаційної скарги свого захисника, де висловила власні мотиви на підтримку доводів скарги.

Прокурор у суді касаційної інстанції заперечувала проти задоволення скарги та просила залишити її без задоволення, а судові рішення без зміни.

Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Згідно зі ст. 433 цього Кодексу суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.

Перевіряючи доводи, наведені у скарзі, касаційний суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами. З огляду на наведені положення процесуального закону неповнота судового розгляду та невірне встановлення фактичних обставин не може бути предметом перевірки Суду. Вимога захисника про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , яка вимагає дослідження доказів для надання їм певної оцінки, встановлення інших обставин справи, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, відповідно до вищенаведених вимог закону не є компетенцією суду касаційної інстанції.

Мотиви суду

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно із ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, досліджує всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Суд першої інстанції, виконуючи приписи зазначеної норми закону, ретельно перевірив зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку.

При цьому констатував, що за встановлених фактичних обставин надані стороною обвинувачення докази доводять наявність у діях засудженої складу злочину, передбаченогоч. 1 ст. 307 КК України. З позицією місцевого суду погодилася і апеляційна інстанція.

Суди навели переконливі аргументи на обґрунтування такого висновку, тому Верховний Суд вважає доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_6 про недоведеність винуватості його підзахисної та недопустимість доказів у справі такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті при ухваленні судового рішення.

Місцевий суд належним чином вирішив питання допустимості всіх доказів у провадженні, в тому числі й тих, про недопустимість яких зазначає в касаційній скарзі захисник. Оцінка доказів проведена судом згідно з вимогами процесуального законодавства з наведенням у вироку відповідних висновків щодо належності, допустимості, достовірності доказів та їх достатності для постановлення саме обвинувального вироку.

Так, суд дослідив підстави для порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 307 КК України та зазначив, що кримінальна справа була порушена за фактом виявлення у ветеринарному кабінеті, де здійснювала свою діяльність обвинувачена, психотропного засобу, вилученого з обігу. Досудове розслідування було розпочато та проводилося за правилами, визначеними КПК України в редакції 1960 року. Згодом, 21 листопада 2012 року, дані були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань і провадження продовжувалося розслідуватися відповідно до КПК України в редакції 2012 року. В ході подальшого розслідування у квартирі свідка ОСОБА_8 були виявлені ампули з-під лікарського засобу «Сибазон», які містили залишки психотропної речовини діазепаму та які свідок отримала від ОСОБА_7 і добровільно видала співробітникам міліції. Тобто, суд установив, що внесення відомостей до ЄРДР та досудове розслідування за цим фактом здійснювалося відповідно до вимог кримінального процесуального закону, а тому стверджувати про недопустимість доказів не можна.

При винесенні вироку суд узяв до уваги показання свідка ОСОБА_8 , яка стверджувала, що препарат в ампулах із назвою «Сибазон» був нею придбаний для лікування собаки безпосередньо у ОСОБА_7 , при цьому остання записувала призначення у журнал та пояснювала, що ампули з-під препарату необхідно зберігати, оскільки їх іноді можна замінити на ліки. Крім того, свідок підтвердила, що до неї приходили працівники міліції та опитували з приводу цих ліків і вона добровільно видала ампули з-під препарату, які зберігала, а також листок призначень.

Свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які були присутніми у якості понятих при передачі ОСОБА_8 вказаних ампул, підтвердили обставини цієї передачі, її добровільність, а також свої підписи на протоколі вилучення.

Захисник у касаційній скарзі вказує на недопустимість протоколу вилучення ампул від 26 жовтня 2012 року. Аналогічні доводи були предметом перевірки суду апеляційної інстанції та визнані безпідставними. Суд зазначив, що свідок ОСОБА_8 видала листи призначення та три використані ампули і саме це засвідчили поняті своїми підписами в протоколі, при цьому поняті особисто бачили ці ампули. Те, що понята ОСОБА_10 має поганий зір, за твердженням суду, не вплинуло на її усвідомлення того факту, що у її присутності було добровільно передано працівникам міліції ампули та лист призначення, які були опечатані, і саме про це вона розписалася в протоколі.

Так само були предметом апеляційного розгляду доводи сторони захисту стосовно недопустимості як доказу висновку судово-медичної експертизи ампул, згідно якої у змивах із цих ампул була виявлена психотропна речовина діазепам. В суді першої інстанції був допитаний експерт, який спростував доводи сторони захисту щодо терміну придатності та дії повітря на розпад діазепаму та пояснив, що хімічний склад препарату можна змінити лише піддавши його впливу із застосуванням зовнішніх факторів (наприклад, нагрівання), від контактування із повітрям речовина не розкладається.

Апеляційний суд зауважив, що клопотання обвинуваченої щодо проведення повторної експертизи зводилося до її незгоди із наведеними вище поясненнями експерта, а тому відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України не було підстав для призначення повторної експертизи в суді апеляційної інстанції.

Так само суд визнав безпідставними твердження про те, що висновки почеркознавчої експертизи не мають доказового значення. Суд ретельно дослідив висновки цієї експертизи, згідно якої текст у листі призначень з текстом «Сибазон 0,5 мл ? 2 раза день», виданих ОСОБА_8 , та в амбулаторному журналі № 3 СПД Панченко за 2011 рік виконані саме ОСОБА_7 . Свої висновки експерт підтвердив і під час допиту у судовому засіданні. Суд апеляційної інстанції зазначив, що вилучення журналів під час обшуку у ветеринарному кабінеті відбувалося із дотриманням вимог КПК України, який діяв на той час. Враховуючи це, а також ту обставину, що обвинувачена в суді при огляді листків призначень та журналів не заперечувала, що вони належать їй, суд дійшов висновку, що зазначені докази є належними та допустимими.

З вироку вбачається, що суд належним чином обґрунтував, чому бере до уваги усі ці докази, оцінив їх із дотриманням ст. 94 КПК України.

Так само було предметом перевірки суду й твердження обвинуваченої про порушення її права на захист внаслідок того, що в допуску в якості захисника її чоловіка ОСОБА_9 було відмовлено.

Суд установив, що досудове слідство було розпочато за правилами, визначеними КПК України в редакції 1960 року. Згідно правил ст.ст. 44, 46 вказаного Кодексу, близькі родичі як захисники долучаються до процесу зі стадії ознайомлення з матеріалами досудового слідства. Із заявою про допуск в якості захисника її чоловіка ОСОБА_7 звернулася 17 листопада 2012 року, але на той час досудове слідство закінчено не було, а отже, ще не було стадії процесу, з якої близькі родичі могли б долучатися як захисники. Тому в задоволенні такого клопотання на цій стадії було відмовлено. Більше з подібним клопотанням обвинувачена не зверталася.

21 листопада 2012 року відомості щодо вчиненого кримінального правопорушення були внесені до ЄРДР і провадження продовжувало розслідуватися відповідно до КПК України 2012 року, який почав діяти з 19 листопада 2012 року та який не передбачає участі близьких родичів у кримінальному провадженні у якості захисників. Тому суд зазначив, що підстав для допуску як захисника чоловіка ОСОБА_7 не було і порушень її прав не вбачається.

Апеляційний суд у межах, установлених ст. 404 КПК України, та у порядку, визначеному ст. 405 КПК України, перевірив усі доводи апеляційних скарг та визнав їх необґрунтованими, навівши в ухвалі відповідно до вимог ст.419 цього Кодексу мотиви на їх спростування. Ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність і умотивованість указаних висновків касаційна скарга захисника не містить.

Наявні матеріали не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування судових рішень, а тому підстав для задоволення скарги немає.

Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII), колегія суддів вважає за необхідне залишити судові рішення без зміни.

З цих підстав суд ухвалив:

Вирок Євпаторійського міського суду АР Крим від 08 серпня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 30 січня 2014 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_12