Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

27 квітня 2023 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі :

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а також їх захисників-адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 13 лютого 2023 року, якою продовжено ОСОБА_5 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п.6, 9, 12 ч.2 ст. 115, ч.4 ст. 187, ч.3 ст. 289, ч.2 ст. 28 ч.2 ст. 194 КК України, та ОСОБА_6 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п.6, 9, 12 ч.2 ст. 115, ч.4 ст. 187, ч.3 ст. 289, ч.2 ст. 28 ч.2 ст. 194, ч.1 ст. 263 КК України, строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою, у кримінальному провадженні №0000004,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 13 лютого 2023 року задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченим ОСОБА_5 та ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 13 квітня 2023 року.

Мотивував своє рішення суд тим, що продовжують існувати ризики можливості обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , кожного окремо, переховуватись (ухилитись) від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 просить скасувати вказане судове рішення та постановити нову ухвалу. Обґрунтовує свої вимоги апелянт тим, що місцевий суд допустив істотне порушення вимог Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), оскільки загальний строк кримінального провадження триває вже понад 10 років 5 місяців, з яких вже більше 9 років 11 місяців триває судовий розгляд, який не відповідає вимогам «розумного» строку.

Обвинувачений ОСОБА_6 в апеляційній скарзі, з підстав, аналогічних викладеним в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_5 , також просить дану ухвалу скасувати.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_7 просить вказану ухвалу скасувати та звільнити ОСОБА_5 з-під варти. На обґрунтування своїх вимог вказав, що прокурором не доведено, що заявлені ним ризики на даний час не зменшились та виправдовують подальше тримання ОСОБА_5 під вартою. Вказав, що прокурором не долучено документів, які б підтверджували обставини, на які покликається у клопотанні.

Також захисник покликався на те, що запобіжний захід ОСОБА_5 було обрано ще у вересні 2012 року, а тому, враховуючи положення ч.5 ст. 72 КК України в редакції Закону України №838-VIII від 21.11.2015, а також санкцію ч.2 ст. 115 КК України, найтяжчого з інкримінованих ОСОБА_5 злочинів, яка передбачає покарання у виді строкового позбавлення волі або довічне позбавлення волі, його підзахисний вже фактично відбув покарання у виді строкового позбавлення волі.

На переконання захисника, його підзахисний протягом 2019-2022 років незаконно утримувався під вартою, оскільки ряд ухвал про продовження йому строку запобіжного заходу, було скасовано апеляційним судом.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 в апеляційній скарзі просить вказану ухвалу скасувати та обрати її підзахисному більш м`який запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту. Обґрунтовує свої вимоги апелянт тим, що рішення суду щодо продовження строку запобіжного заходу ОСОБА_6 ґрунтується лише на тяжкості злочину та на ризиках, які були враховані при обранні цього виду запобіжного заходу. Водночас, захисник вказала, що на сьогоднішній день ризики, передбачені ст. 177 КПК, щодо ОСОБА_6 відсутні.

Також зазначила, що ОСОБА_6 перебуває під вартою вже понад 10 років, а тому, враховуючи положення ч.5 ст. 72 КК України в редакції Закону України №838-VIII від 21.11.2015, а також санкцію ч.2 ст. 115 КК України, найтяжчого з інкримінованих ОСОБА_6 злочинів, яка передбачає покарання у виді строкового позбавлення волі або довічне позбавлення волі, її підзахисний вже фактично відбув покарання у виді строкового позбавлення волі.

Окрім того, апелянт покликалась на те, що ОСОБА_6 позитивно характеризується у ДУ «Рівненський слідчий ізолятор», раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягувався, а в умовах утримання під вартою він не може отримувати належної медичної допомоги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить таких висновків.

Згідно приписів ч.1 ст. 404 КПК, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч.3 ст. 331 КПК суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Цією ж нормою на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою/продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики ЄСПЛ, що узгоджується з вимогами ч.5 ст. 9 КПК.

При вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно ч.1 ст. 183 КПК, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, в порядку ст. 331 КПК, повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

В провадженні Рівненського міського суду Рівненської області перебуває кримінальне провадження за №№ 0000004 стосовно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п.6, 9, 12 ч.2 ст. 115, ч.4 ст. 187, ч.3 ст. 289, ч.2 ст. 28, ч.2 ст. 194, ч.1 ст. 263 КК України, та ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п.6, 9, 12 ч.2 ст. 115, ч.4 ст. 187, ч.3 ст. 289, ч.2 ст. 28. ч.2 ст. 194 КК України.

Апеляційним судом встановлено, що у вересні 2012 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, при цьому строк дії запобіжного заходу неодноразово продовжувався.

Обґрунтовуючи рішення про продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції в ухвалі зазначив, що розгляд кримінального провадження на даний час не закінчено, а ризики, визначені ст. 177 КПК не зменшилися, застосування більш м`яких запобіжних заходів є неможливим.

За змістом ст.ст. 176, 178, 183 КПК, тримання під вартою є виключним запобіжним заходом і застосовується лише, якщо жоден із інших більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК.

Однак, під час апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції встановлено, що зазначені вимоги закону при розгляді клопотання про продовження строків тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не були дотримані в повному обсязі.

Продовживши обвинуваченим ОСОБА_5 та ОСОБА_6 найбільш суворий запобіжний захід, судом не з`ясовано та не наведено переконливих аргументів на користь того, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити їх належної процесуальної поведінки та запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК.

При цьому, слід звернути увагу на позиції Європейського Суду з прав людини, які згідно ч.2 ст. 8, ч.5 ст. 9 КПК є частиною національного законодавства, щодо підходу до розгляду доцільності продовження строків тримання особи під вартою як протягом досудового слідства, так і судового розгляду, яке ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, наступне рішення про продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз як підстави подальшого втручання в право особи на свободу (справа Руденко проти України).

В контексті п.3 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ у п.60 рішення у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст. 177 КПК.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Отже, наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою має бути ретельно перевірено, існування ризиків негативної поведінки особи чітко наведені та проаналізовано питання щодо можливості застосування альтернативного запобіжного заходу.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Дейнеко проти України», не розглянувши конкретні факти або альтернативні триманню під вартою запобіжні заходи та посилаючись головним чином і постійно на тяжкість обвинувачень, органи влади продовжували строк тримання заявника під вартою до розгляду його справи судом на підставах, які не можуть вважатися достатніми для обґрунтування тривалості тримання під вартою. Отже, це є порушенням пункт 3 статті 5 Конвенції.

Натомість суд першої інстанції не дотримався вищенаведених вимог.

Колегія суддів вважає, що подані прокурором до суду клопотання про продовження строків тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_5 та ОСОБА_6 містять формальний виклад обставин, мотивовані лише тяжкістю злочину та наявністю ризиків, які були враховані при обранні запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинувачених.

Так, при обранні обвинуваченим ОСОБА_5 та ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою було зазначено про тяжкість інкримінованого обвинувачення та ризики можливості переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, продовжити свою злочинну діяльність, тобто вчинити інше кримінальне правопорушення, чим перешкоджати кримінальному провадженню, проте з плином часу це обґрунтування не змінилося також при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення пункту 3 статті 5 Конвенції у справах проти України у зв`язку з тим, що навіть тоді, коли йшлося про тривалі строки тримання під вартою, національні суди посилалися на однакові підстави, якщо вони були, упродовж усього періоду тримання заявника під вартою (рішення у справі «Харченко проти України»).

Так, в контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, зазначено, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня («Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватись в світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бакчиєв проти Молдови).

Вважаючи за доцільне продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , суд першої інстанції погодився з доводами, викладеними в клопотанні прокурора, посилаючись на раніше встановлені під час обрання та продовження обвинуваченим запобіжного заходу ризики, суд не навів обставин, які б переконливо виправдовували подальше тримання обвинувачених під вартою, оскільки їх актуальність на момент продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою прокурором не підтверджена.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом безпідставно продовжено обвинуваченим ОСОБА_5 та ОСОБА_6 строк тримання під вартою.

Суд апеляційної інстанції враховує вимоги ст. 5 Конвенції, правову позицію ЄСПЛ у рішенні від 12.01.2012 у справі «Тодоров проти України», відповідно до якої «для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку».

Висновок суду про неможливість застосування до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 іншого більш м`якого запобіжного заходу взагалі не аргументований, носить формальний характер, оскільки суд обмежився лише посиланням на те, що більш м`які запобіжні заходи не забезпечать запобіганню визначених ризиків.

Апеляційний суд зазначає, що застосування запобіжного заходу у виді тримання обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 під вартою перебуває за межами розумних строків, необхідних для вирішення провадження і забезпечення їх належної поведінки на цей період, оскільки до обвинувачених даний запобіжний захід був застосований ще з вересня 2012 року, тобто обвинувачені перебувають під вартою понад десять років. У зв`язку з чим, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою є не співмірним меті заходу, тому під час вирішення питання продовження строків тримання під вартою не було забезпечено виконання засад судочинства і змагального процесу відповідно до процедур Глави 18 КПК, внаслідок чого судове рішення не відповідає вимогам законності, обґрунтованості та вмотивованості.

Апеляційний суд вважає, що значна тривалість судового розгляду понад дев`ять років, за відсутності відомостей щодо явного зловживання стороною захисту процесуальними правами, не може перекладатися на обвинувачених шляхом обмеження права на свободу, що відносно обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 носить довготривалий характер, навіть за наявності обґрунтованого обвинувачення і при цьому очікуване покарання не слід ототожнювати із застосуванням запобіжного заходу.

У даному кримінальному провадженні, зваживши всі обставини у їх сукупності, в тому числі і відомості щодо осіб обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які раніше не судимі, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення.

Враховуючи вказані обставини, і те, що в ухвалах суду про продовження обвинуваченим ОСОБА_5 та ОСОБА_6 строку тримання під вартою протягом багатьох років містяться посилання, фактично, на ті самі обставини, які слугували підставами для обрання запобіжного заходу у вересні 2012 року, тобто без належного доведення підстав продовження відносно них виняткового запобіжного заходу та без урахування зменшення ризиків з плином часу, колегія суддів приходить до висновку, що таку тривалість тримання обвинувачених під вартою не можна вважати виправданою.

Стороною обвинувачення не було надано будь-яких доказів на підтвердження доцільності продовження строку тримання обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 під вартою.

Разом з тим, строк дії оскаржуваної ухвали закінчився 13 квітня 2023 року, а тому Рівненський апеляційний суд не надсилає дану ухвалу до виконання.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а також їх захисників-адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 13 лютого 2023 року, якою продовжено обвинуваченим ОСОБА_5 та ОСОБА_6 строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою - скасувати.

Ця ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3