справа № 462/3598/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2023 року Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_1 ,

за участі секретаря: ОСОБА_2 ,

прокурора: ОСОБА_3 ,

обвинуваченого: ОСОБА_4 ,

захисника: ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові кримінальне провадження №0000292 від 29.03.2023 року про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Львова, українця, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України,

встановив:

ОСОБА_4 , будучи раніше судимим за вчинення умисного корисливого злочину проти власності, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та повторно вчинив умисне, корисливе кримінальне правопорушення проти власності.

Так, ОСОБА_4 , 29.03.2023 року, близько 15:45 год., зайшов на балкон загального користування першого поверху будинку АДРЕСА_3 , маючи умисел на повторне таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, з метою протиправного збагачення, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння та його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, в умовах воєнного стану, скориставшись відсутністю стороннього нагляду, шляхом вільного доступу, викрав велосипед марки «CROSS BIKE», який належить потерпілому ОСОБА_6 , після чого з викраденим велосипедом почав виходити з під`їзду будинку, проте був помічений батьком потерпілого ОСОБА_7 , який знаходився біля вказаного будинку. Однак, незважаючи на те, що його дії були помічені батьком потерпілого ОСОБА_7 , який виявив вказаний факт та почав наздоганяти ОСОБА_4 , котрий вже вийшов з будинку та на його вимогу зупинитися і повернути викрадений велосипед, не бажаючи бути затриманим з викраденим майном, сів на велосипед і почав втікати, покинувши місце вчинення злочину. Вчинивши всі необхідні дії, які він вважав за необхідне для здійснення крадіжки і які за вказаних обставин переросли у відкрите викрадення чужого майна (грабіж), у вчиненому був викритий.

Своїми умисними діями ОСОБА_4 заподіяв потерпілому ОСОБА_6 матеріальну шкоду на загальну суму 3 600 грн.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину в інкримінованому йому злочині визнав повністю та дав покази, що повністтю збігаються зі змістом обвинувального акту. Зазначив, що у вчиненому щиро розкаюється.

Показання обвинуваченого є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Зі змісту ст.349 КПК України убачається, що суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Положення ч.3 ст.349 КПК України, роз`яснено судом у судовому засіданні учасникам кримінального провадження.

Окрім цього, такий порядок судового розгляду повністю узгоджується з вимогами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яких суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Відповідно до п.6 розділу ІІІ Рекомендації №6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Стосовно спрощення кримінального правосуддя» рекомендується, що оскільки при процедурі «заява підсудного про визнання вини» від обвинуваченого вимагається явка до суду на ранній стадії провадження, щоб заявити в суді публічно чи приймає він чи спростовує обвинувачення проти себе, то суд в таких випадках має вирішувати, обійтися без всього процесу розслідування або його частини чи негайно перейти до розгляду особи правопорушника, ухвалення вироку та, по можливості, вирішення питання щодо компенсації.

Враховуючи вищевикладене, за згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст його обставин, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, суд, у порядку ч.3 ст.349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, потерпілого та дослідженням письмових документів.

Оскільки обвинувачений повністю визнав свою вину, надав показання, в яких повністю підтвердив вчинення крадіжки в умовах воєнного стану, інші докази не досліджувалися, тому суд прийшов до висновку, що вина ОСОБА_4 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення є повністю доведеною, а тому останній повинен за такі дії нести кримінальну відповідальність та підлягає покаранню.

Дії останнього вірно кваліфіковано за ч.4 ст.186 КК України, так як він вчинив відкритн викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

Суд, при обранні виду та міри покарання враховує, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, а також повинно бути відповідним вчиненому і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення нових кримінальних правопорушень.

Обставинами, які пом`якшують покарання, згідно ст.65 КК України, суд визнає щире каяття.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст.67 КК України, не встановлено.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, суд ураховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст.12 КК України є тяжким злочином проти власності, дані про особу винного, який раніше судимий, на спеціальних обліках не перебуває; характеристику за місцем проживання; пом`якшуючі покарання обставини: щире каяття; відсутність обтяжуючих покарання обставин.

За сукупності викладених вище обставин, враховуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі.

Зазначене, на переконання суду, відповідатиме меті покарання, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності та забезпечує співрозмірність діяння та кари, відповідає таким принципам Європейської конвенції захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання, а також саме такий вид покарання буде необхідним і достатнім для виправлення засудженого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до вимог ч.1 ст.71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Згідно із ч.4 ст.71 КК України, остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Згідно ч. 3 ст.78 КК України, у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статях 71, 72 цього Кодексу. При цьому, невідбутою частиною покарання за попереднім вироком, відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 26 постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання», треба вважати покарання, від відбування якого особу звільнено з випробуванням. За сукупністю вироків (ст.71 КК України) покарання призначається, коли засуджена особа до повного відбування основного чи додаткового покарання вчинила новий злочин, а також коли новий злочин вчинено після проголошення вироку, але до набрання ним законної сили.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року, виходячи зі змісту ч. 3 ст. 78 КК України, у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину, суди мають розцінювати це як порушення умов застосування статті 75 КК України про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за сукупністю вироків на підставі ст.71 КК України.

Вироком Галицького районного суду м.Львова від 26.08.2022 року ОСОБА_4 засуджений за ч.4 ст. 186 КК України до 5 років позбавлення волі та на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком терміном 3 роки.

Враховуючи викладене, остаточне покарання ОСОБА_4 слід призначити відповідно до ст. 71 КК України шляхом часткового приєднання до покарання, призначеного за новим вироком, невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Цивільний позов не заявлено.

Долю речових доказів слід вирішити в порядку ст.100 КПК України.

Процесуальні витрати відсутні.

Питання щодо подальшого застосування заходів забезпечення у виді арештів на майно слід вирішити у порядку ст.174 КПК України.

Запобіжний захід залишити без змін.

Керуючись ст.370, 374 КПК України,

ухвалив:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України та призначити йому покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі.

На підставі ст.71 КК України до новообраного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Галицького районного суду м.Львова від 26.08.2022 року та остаточно призначити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 покарання у виді 7 (семи) років 2 (два) місяці позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 рахувати з 29.03.2023 року.

Запобіжний захід, застосований відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у виді тримання під вартою залишити до набрання вироком законної сили.

Арешти, накладені ухвалою слідчого судді Залізничного суду міста Львова від 31.03.2023 року на велосипед з написом на рамі «CROSS BIKE» з номером рами НОМЕР_1 та куртку чорного кольору із капюшоном, з маркуванням «QS RED DENIM» скасувати.

Речові докази: DVD-диск залишити при матеріалах кримінального провадження; куртку чорного кольору із капюшоном, з маркуванням «QS RED DENIM» повернути ОСОБА_4 ; велосипед з написом на рамі «CROSS BIKE» з номером рами НОМЕР_1 повернути ОСОБА_6 ;

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення учасниками процесу до Львівського апеляційного суду через Залізничний районний суд м. Львова, з урахуванням особливостей, передбачених ч. 2 ст. 394 КПК України.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається засудженому та прокурору. Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя:/підпис/

З оригіналом згідно.

Суддя: ОСОБА_1

Помічник судді: ОСОБА_8