Справа № 309/2931/17
Закарпатський апеляційний суд
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.05.2023 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження 11-кп/4806/90/20 за апеляційною скаргою з доповненнями до неї прокурора Хустської місцевої прокуратури ОСОБА_8 на вирок Хустського районного суду Закарпатської області від 05.02.2018.

Цим вироком:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , із середньою освітою, неодружений, непрацюючий, раніше судимий, засуджений:

- за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 03 (три) роки 06 (шість) місяців.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом 02 (двох) років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ст. 76 КК України на ОСОБА_6 покладено обов`язки: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, періодично з`являтися до уповноваженого органу з питань пробації для реєстрації.

Речові докази: пульт від телевізора марки «Toshiba CT-90380», чорного кольору, який повернутий під розписку на відповідальне зберігання потерпілій ОСОБА_10 , залишено потерпілій; чотири сліди матерії на двох аркушах А4 знищено.

Згідно вироку ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

12.08.2017 о 22 год 30 хв ОСОБА_6 , усвідомлюючи протиправність, карність та суспільну небезпечність своїх дій, а також настання суспільно - небезпечних наслідків, діючи умисно, з метою заволодіння чужим майном, повторно, перебуваючи у дворогосподарстві АДРЕСА_2 , шляхом вільного доступу, через незачинене вікно, незаконно проник у будинок, який належить ОСОБА_11 , звідки викрав бувший у використанні телевізор марки «Toshiba CT-90380» вартістю 3000 грн, чим спричинив потерпілій ОСОБА_10 матеріальну шкоду на вказану суму.

-2-

В апеляційній скарзі та доповненні до неї прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини та кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_6 , вказує на неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до призначення ОСОБА_6 покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок необґрунтованого застосування ст. 75 КК України. Просить вирок суду від 05.02.2018 щодо ОСОБА_6 в частині призначення покарання скасувати та ухвалити новий, яким за ч. 3 ст. 185 КК України обвинуваченому ОСОБА_6 призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 03 (три) роки, а в решті вирок залишити без змін. В обґрунтування апеляційної скарги прокурор зазначає, що суд, залишив поза увагою характер і тяжкістькримінального правопорушення, поведінку обвинуваченого під час і після нього, зокрема, наявність в обвинуваченого судимості, яка на час вчинення злочину не погашена, посередню характеристику, а також вчинення ним злочину в стані алкогольного сп`яніння, не врахувавши як обставину, що обтяжує покарання. Обвинувачений ОСОБА_6 за час кримінального провадження не відшкодував завданих кримінальним правопорушенням збитків, у зв`язку з чим у потерпілої є до нього матеріальні претензії. Перелічені у вироку обставини: визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину істотно не знижують суспільну небезпечність діяння вчиненого обвинуваченим.

В запереченні на апеляційну скаргу обвинувачений та його захисник-адвокат ОСОБА_12 вказують на її необґрунтованість та безпідставність. Зі змісту прохальної частини апеляційної скарги не зрозуміло, кого прокурор просить визнати винним, до якого покарання засудити, на якій підставі дійшов висновку про вчинення ОСОБА_6 злочину в стані алкогольного сп`яніння. Зауважують, що крім визнання ОСОБА_6 своєї вини, доказів його винуватості не здобуто, отже з врахуванням його сприяння розкриттю злочину та визнання ним вини, щирим каяттям, застосування щодо ОСОБА_6 ст. 75 КК України, є цілком виправданим. Цивільного позову потерпіла не заявила, а ОСОБА_6 усвідомлює свій обов`язок відшкодувати їй збитки, однак не може влаштуватись на роботу і тому позбавлений можливості це зробити.

В запереченні на апеляційну скаргу прокурора, захисник-адвокат ОСОБА_7 вказує на те, що посилання прокурора на такі обставини, як вчинення злочину повторно та в стані алкогольного сп`яніння виходять за межі обвинувачення ОСОБА_6 , а вимога про призначення йому більш суворого покарання висунута без урахування незначного розміру спричиненої шкоди, думки потерпілої, даних про його особу, визнання ним вини, розкаяння, мети його виправлення та перевиховання.

Заслухавши доповідь судді, промову прокурора, яка підтримала доповнену апеляційну скаргу, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 на заперечення апеляційної скарги прокурора, яку просили залишити без задоволення, а вирок без змін, провів судові дебати, заслухав останнє слово обвинуваченого, перевірив матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора з доповненнями до неї підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією України принципу верховенства права. Тому суду слід неухильно додержуватись вимог про законність, обгрунтованість та вмотивованість вироку і ухвали в кримінальному провадженні.

-3-

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Цих вимог закону при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_6 судом першої інстанції дотримано не в повній мірі.

Доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, зазначених у вироку, в апеляційній скарзі не оспорюється і тому апеляційним судом не перевіряється.

Відповідно до ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження, які не оспорюються і стосовно яких відповідно до вимог ч. 3 ст. 349, ст. 363 КПК України доказами не досліджувалися, апеляційним судом не перевіряються.

Оскільки обвинувачений ОСОБА_6 вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, тому суд першої інстанції обґрунтовано визнав недоцільним досліджувати зібрані органом досудового розслідування докази. При визначенні обсягу доказів, що підлягають дослідженню, встановленню порядку їх дослідження та роз`ясненні при цьому прав ОСОБА_6 судом першої інстанції вимоги ч. 3 ст. 349 КПК України порушені не були й на такі порушення не вказується в апеляційній скарзі. Тому, апеляційним судом висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження не перевіряються.

Діяння ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 185 КК України судом першої інстанції кваліфіковано правильно, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням у житло.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Частина 1 статті 421 КПК України передбачає, що обвинувальний вирок ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю скасувати неправильне звільнення від відбування покарання, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

За приписами ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували

-4-

транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Згідно ч. 6 ст. 368 КПК України, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частин 5 та 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються судами при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду своїй постанові від 09. 10. 2018 у справі № 756/4830/17-к вказала про те, що визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Верховний Суд зазначив, що згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Крім того вказав, що суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Суд роз`яснив, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

-5-

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції належним чином дотримався роз`ясень, що містяться в п. 1 постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 24.01.203 «Про практику призначення судами кримінального покарання» та виконав вимоги ст. 65 КК України, згідно якої при призначенні покарання суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та запобігання вчиненню нею нових кримінальних правопорушень.

Однак, як правильно зазначено в апеляційній скарзі прокурора, при звільненні обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції не навів у вироку переконливих доводів про доцільність такого звільнення, а лише послався на пом`якшуючі покарання обставини - визнання вини, щире каяття обвинуваченого, активне сприяння розкриттю злочину та прийшов до висновку про наявність в обвинуваченого щирого бажання виправитись, а таке виправлення можливим без ізоляції від суспільства, при цьому, не давши належної оцінки іншим даним про особу обвинуваченого, наявним у матеріалах кримінального провадження.

Отже, висновок суду щодо звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, свідчить про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, таке покарання не можна вважати достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а тому вирок у частині призначення обвинуваченому покарання зі звільненням від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України підлягає скасуванню.

У ході апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю та зазначив про відшкодування потерпілій заподіяної злочином шкоди, однак жодних доказів цьому апеляційному суду не надав.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд при призначенні покарання повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та запобігання вчиненню нею нових кримінальних правопорушень.

При призначенні покарання ОСОБА_6 апеляційний суд враховує обставини, що пом`якшують покарання - визнання вини, щире каяття обвинуваченого, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також те, що вчинене ОСОБА_6 кримінальне правопорушення відповідно до ст. 12 КК України є тяжким, дані про особу винного, який раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, наявність судимості, яка у встановленому законом порядку не знята і не погашена, через невеликий проміжок часу після фактичного відбуття покарання у виді штрафу, призначеного за вироком Хустського районного суду Закарпатської області від 11.05.2016, знову вчинив кримінальне правопорушення, посередньо характеризується за місцем проживання, на обліку у лікаря-психіатра, лікаря-нарколога та лікаря-фтизіатра не перебуває, заподіяну кримінальним правопорушенням шкоду потерпілій ОСОБА_11 з огляду на відсутність документального підтвердження, не відшкодував.

На переконання колегії суддів, наявність лише обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , за наведених вище даних, що характеризують його особу, є недостатнім для звільнення його від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України з випробуванням, як того дійшов суд першої інстанції.

-6-

З огляду на викладене, враховуючи обставини кримінального провадження, вік, особу та стан здоров`я обвинуваченого, а також те, що з попередніх судимостей ОСОБА_6 належних висновків не зробив, на шлях виправлення не став, скоїв знову умисне корисливе кримінальне правопорушення, а тому колегія суддів вважає, що за спрямованістю поведінки обвинуваченого, так і за даними про його особу, обвинувачений ОСОБА_6 є суспільно небезпечною особою і його виправлення повинно відбуватися в умовах ізоляції його від суспільства, а тому йому необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі, яке буде справедливим та достатнім для його виправлення, попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, без застосування вимог ст. 75 КК України.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що вирок суду першої інстанції від 05.02.2018 щодо обвинуваченого ОСОБА_6 в частині призначення покарання підлягає скасуванню через неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, а апеляційна скарга прокурора задоволенню.

Відповідно до вимог ч. 15 ст. 615 КПК України в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитись проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Керуючись ст. 374, 376, 404, 405, 407, 409, 414, 420 КПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Хустської місцевої прокуратури ОСОБА_13 задовольнити.

Вирок Хустського районного суду Закарпатської області від 05.02.2018 щодо ОСОБА_14 в частині призначення покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_15 за ч. 3 ст. 185 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 03 (три) роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з часу приведення вироку апеляційного суду до виконання.

У решті вирок Хустського районного суду Закарпатської області від 05.02.2018 щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Вирок може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді