Справа № 132/1464/21
Провадження №1-кп/132/171/23
Вирок

Іменем України

12 червня 2023 року місто КАЛИНІВКА

КАЛИНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарях судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Калинівка Вінницької області, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000087 від 17 березня 2021 року, за обвинувальним актом, складеним у відношенні:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Глинськ Калинівського району Вінницької області, українця, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, неодруженого, непрацевлаштованого, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

який обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України,

за участі сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої особи ОСОБА_7 ,

представника потерпілої особи адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисників обвинуваченого адвокатів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

ВСТАНОВИВ:

Обвинувачений ОСОБА_12 16 березня 2021 року близько 21год.30хв. перебуваючи за адресою: АДРЕСА_3 , побачив раніше незнайому йому жінку ОСОБА_13 , яка йшла до своєї дочки ОСОБА_14 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_4 . В цей момент, у ОСОБА_15 виник раптово злочинний умисел на вчинення хуліганських дій, реалізуючи який, ОСОБА_12 зайшов слідом за ОСОБА_13 у під`їзд АДРЕСА_5 . ОСОБА_12 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, у під`їзді вищевказаного будинку, ігноруючи загальноприйняті норми та правила в суспільстві, розуміючи, що перебуває в громадському місці, грубо порушуючи громадський порядок, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з хуліганських спонукань, з мотивів явної неповаги до суспільства, безпричинно, повалив на сходи, в положенні на спину ОСОБА_13 , та демонструючи особливу зухвалість, що супроводжувалася насильством із завданням тілесних ушкоджень, почав наносити їй 3-4 удари кулаками в область обличчя та 3-4 удари в область грудної клітини. Не реагуючи на крики про допомогу, ОСОБА_12 взяв обома руками за голову ОСОБА_13 та 5-8 разів вдарив її головою об сходи. Після чого, ОСОБА_12 відволік ОСОБА_13 за верхній одяг до вхідних дверей під`їзду будинку та наказав відчинити їх. Після того, як ОСОБА_13 відчинила вхідні двері під`їзду будинку, ОСОБА_12 з місця вчинення кримінального правопорушення втік. В результаті нанесених тілесних ушкоджень, відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 21 від 17.03.2021 року, у ОСОБА_13 мали місце тілесні ушкодження у вигляді підшкірної гематоми та крововиливу волосяної частини голови, підшкірних крововиливів, садна та синця обличчя, крововиливу слизової оболонки нижньої гуди, синця лівої руки. Вищевказані тілесні ушкодження у ОСОБА_13 виникли від травматичної дії (удару, співударяння) тупого (-их) твердого (-их) предмета (предметів) та належать до легких тілесних ушкоджень.

Обвинувачений ОСОБА_12 в судовому засіданні при розгляді вказаної справи, свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав повністю, від надання показів відмовився, оскільки не оспорює кваліфікацію та фактичні обставини вчинених ним дій, що зазначені в обвинувальному акті.

Не дивлячись на повне визнання своєї вини, винуватість ОСОБА_15 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України, підтверджується наступними доказами:

Потерпіла ОСОБА_13 в судовому засіданні зазначила, що 16.03.2021 року ввечері ідучи до своєї рідної доньки ОСОБА_14 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_4 , помітила як за нею хтось слідує. Зайшовши у двір вищевказаного будинку, та підійшовши до під`їзду, в якому знаходилась квартира, в якій проживала її донька, обернувшись, побачила раніше невідомого їй молодого чоловіка, яким як вподальшому з`ясувалось був ОСОБА_12 , який зайшовши за нею в під`їзд, повалив її на сходи, в положенні на спину, та почав наносити їй 3-4 удари кулаками в область обличчя та 3-4 удари в область грудної клітки. Не реагуючи на її крики про допомогу, ОСОБА_12 взяв її обома руками за голову, та 5-8 разів вдарив нею об сходи, після чого відволік за верхній одяг до вхідних дверей під`їзду будинку, та наказав відчинити їх. Після того, як вона відчинила ці двері, ОСОБА_12 втік в невідомому їй напрямку.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні зазначив, що від дружини ОСОБА_13 йому стало відомо, що на неї 16.03.2021 року у вечірню пору доби, у під`їзді АДРЕСА_5 , де проживає їх донька ОСОБА_14 , напав невідомий їй молодий чоловік, яким як вподальшому з`ясувалось був ОСОБА_12 , який повалив її на сходи, в положенні на спину, та почав наносити їй удари кулаками в область обличчя, грудної клітки. Не реагуючи на її крики про допомогу, ОСОБА_12 взяв її обома руками за голову, та декілька разів вдарив нею об сходи, після чого відволік за верхній одяг до вхідних дверей під`їзду будинку, та наказав відчинити їх. Після того, як вона відчинила ці двері, ОСОБА_12 втік.

Свідок ОСОБА_17 в судовому засідання зазначила, що 16.03.2021 року була запрошена на день народження до своєї подруги ОСОБА_18 , яке відмічалося в готельному комплексі «Зачароване озеро», де перебувала до 21год.00хв. в одній компанії з ОСОБА_19 , який під час святкування вживав спиртні напої. Після завершення дня народження, вони добиралися додому на таксі, яке зупинилось на автовокзалі міста Калинівка, де ОСОБА_12 вийшов, та більше вона його цього дня не бачила.

Свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні зазначив, що 16.03.2021 року у вечірню пору доби, перевозив з готельного комплексу «Зачароване озеро» до автовокзалу міста Калинівка, компанію молодих людей, серед яких були як дівчата, так і хлопці, які перебували в стані алкогольного сп`яніння.

Від допиту свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , прокурор відмовилась, а сторона захисту на їх виклику та допиті не наполягала, а тому на підставі ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 19.04.2023 року, дана відмова прийнята судом та визнано недоцільним допит вказаних осіб під час розгляду даного кримінального провадження. За вказаних обставин, покази вказаних свідків, які були надані в ході досудового розслідування, та які не були предметом безпосереднього дослідження суду, не можуть бути визнані доказами в даному кримінальному провадженні.

Крім показань потерпілої та свідків, вина обвинуваченого ОСОБА_15 також підтверджується наступними доказами:

- заявою до відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області, яка зареєстрована 16.03.2021 року за № 1349 в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» (журналі єдиного обліку), згідно якої ОСОБА_13 просить прийняти міри до невідомої їй особи чоловічої статі, яка 16.03.2021 року близько 21год.30хв. в під`їзді АДРЕСА_5 , нанесла їй тілесні ушкодження без будь-яких причин;

- висновком експерта № 21 від 17.03.2021 року, згідно якого при судово-медичній експертизі ОСОБА_13 мали місце тілесні ушкодження підшкірна гематома та крововилив волосяної частини голови, підшкірні крововиливи, садно та синець обличчя, крововилив слизової оболонки нижньої губи, синець лівої руки. Вищевказані тілесні ушкодження у ОСОБА_13 виникли від травматичної дії (удару, співударяння) тупого (-их) твердого (-их) предмета (предметів), давністю утворення в межах доби до обстеження, належать до легких тілесних ушкоджень (згідно п.2.3.5 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995 року);

- протоколом огляду речей, складеним 17.03.2021 року дізнавачем СД відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_23 , згідно якого оглянуто верхній одяг (жіноче пальто) із слідами РБК, в якому в момент нанесення тілесних ушкоджень перебувала ОСОБА_13 , яке згідно постанови дізнавача СД відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_23 від 17.03.2021 року, визнано речовим доказом у даному кримінальному провадженні;

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, складеним 17.03.2021 року дізнавачем СД відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_23 , згідно якого потерпіла ОСОБА_13 вказала на ОСОБА_15 , як особу, яка 16.03.2021 року в під`їзді АДРЕСА_5 , нанесла їй тілесні ушкодження;

- протоколом медичного огляду для встановлення факту вживання психоактивної речовини та стану сп`яніння № 12, складеним 17.03.2021 року лікарем КП «Калинівська центральна районна лікарня» Калинівської міської ради ОСОБА_24 , згідно якого встановлено факт перебування обвинуваченого ОСОБА_15 в стані алкогольного сп`яніння;

- протоколом освідування особи, складеним 19.03.2021 року дізнавачем СД відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_23 , згідно якого на певних ділянках тіла обвинуваченого ОСОБА_15 були виявлені та зафіксовані кровоточиві рани, кров з яких могла потрапити на одяг потерпілої ОСОБА_13 ;

- висновками експертів № 163 від 22.04.2021 року, № 164 від 28.04.2021 року, згідно яких визначено групову належність крові обвинуваченого ОСОБА_15 , та встановлено, що в плямах на верхньому одязі (жіночому пальті), яке належить потерпілій ОСОБА_13 , знайдено кров людини, належність якої від обвинуваченого ОСОБА_15 не виключається.

Відповідно до частини 1 статті 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Оцінюючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними та допустимими, такими, що не протирічать один одному, приймає їх та приходить до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_15 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення.

Відповідно до положень статті 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Обвинувальний вирок може бути ухвалений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів.

Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Цей стандарт у кримінальному провадженні, на думку суду було дотримано.

Дослідивши всебічно і об`єктивно усі обставини кримінального провадження, судом не було виявлено таких обставин, яким би версія обвинувачення не надала розумного пояснення або які би свідчили про можливість іншої версії інкримінованої події.

Оцінюючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що винність ОСОБА_15 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведені повністю, а його дії за ч.1 ст.296 КК України, а саме хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, правильно кваліфіковані органами досудового слідства.

Приходячи до даного висновку, суд враховує, що безпосереднім об`єктом кримінально-правової охорони за статтею 296 КК України є громадський порядок, тобто суспільні відносини, що сформовані внаслідок дії правових норм, а також моральних-етичних засад, звичаїв, традицій та інших позаюридичних чинників і полягає в дотриманні усталених правил співжиття.

Підтримання громадського порядку є одним із важливих чинників захисту честі, гідності, здоров`я, безпеки громадян, їх спокійного відпочинку та безперешкодної праці, втілення інших природних, соціальних і культурних прав членів людської спільноти.

Кримінально каране хуліганство з об`єктивної сторони полягає в посяганні на ці правоохоронювані цінності, що супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом. Таке посягання, як правило, здійснюється у людних або громадських місцях, зазвичай з ініціативи правопорушника, супроводжується нецензурною лайкою та/або фізичним насильством, пошкодженням майна і призводить до заподіяння моральної та матеріальної шкоди.

За зовнішніми ознаками хуліганство певним чином схоже на ряд інших злочинів, зокрема на ті з них, що посягають на здоров`я, честь і гідність людини, її майно. Критеріями розмежування цих діянь є насамперед об`єкт посягання, що визначає правову природу та суспільну небезпечність кожного з них, і мотив як ознака суб`єктивної сторони злочину.

Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок. Проявами особливої зухвалості під час цих дій є нахабне поводження, буйство, бешкетування, поєднане з насильством, знищення або пошкодження майна, тривале порушення спокою громадян, зрив масового заходу, тимчасове порушення нормальної діяльності установи, підприємства, організації або громадського транспорту тощо. Винятковим цинізмом у контексті статті 296 КК України визнаються дії, що демонструють брутальну зневагу до загальноприйнятих норм моралі, зокрема прояви безсоромності чи грубої непристойності, публічне оголення, знущання з хворих, дітей, людей похилого віку, осіб, що знаходяться у безпорадному стані.

Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства. Домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання і відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого є головним критерієм відмежування хуліганства як злочину проти громадського порядку та моральності від злочинів проти особи.

Хоч хуліганські дії нерідко супроводжуються фізичним насильством і заподіянням тілесних ушкоджень, головною їх рушійною силою є бажання не завдати шкоди конкретно визначеному потерпілому, а протиставити себе оточуючим узагалі, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. Означені дії не зумовлені особистими мотивами й конкретною метою, а за своїми внутрішніми чинниками фокусуються в напрямку тотального негативізму й ворожого ставлення до суспільства. Протиправні діяння вчиняються за відсутності зовнішнього приводу або з незначного приводу і зазвичай спрямовані на випадкові об`єкти. Якщо хуліганству передує конфлікт винного з потерпілим (потерпілими), такий конфлікт провокується самим винним як зухвалий виклик соціальному оточенню, і реакція інших на провокуючі дії, в тому числі спроба їх припинити, стають приводом для подальшого насильства.

З урахуванням зазначеного дії, що супроводжувалися погрозами вбивства, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, обумовлені особистими неприязними стосунками, підлягають кваліфікації за статтями КК України, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Таким чином, для юридичної оцінки діяння за статтею 296 КК України обов`язковим є поєднання ознак об`єктивної сторони цього злочину у виді грубого порушення громадського порядку, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, і суб`єктивної сторони, зокрема, мотиву явної неповаги до суспільства.

За відсутності відповідного мотиву, коли застосування насильства зумовлене неприязними стосунками з потерпілим і прагненням завдати шкоди конкретній особі з особистих спонукань, сам собою факт вчинення протиправних дій у громадському місці в присутності сторонніх осіб не дає достатніх підстав для кваліфікації їх як хуліганства.

Зміст і спрямованість протиправного діяння, що має істотне значення для його правової оцінки, в кожному конкретному випадку визначається виходячи з часу, місця, обстановки й інших обставин його вчинення, характеру дій винного, а також поведінки потерпілого і стосунків, що склалися між ними.

У листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 січня 2013 року № 223-192/0/4-13 «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм матеріального права щодо кваліфікації хуліганства» сформульовано обов`язкові для всіх судів України правові позиції Верховного Суду України за наслідками розгляду Верховним Судом України заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм кримінального закону щодо подібних суспільно-небезпечних діянь (постанова від 04 жовтня 2012 року у справі № 5-17кс12).

Так, при відмежуванні хуліганства від, зокрема, посягань проти життя і здоров`я людини судам необхідно враховувати, що суспільно-небезпечне діяння не може бути кваліфіковано як хуліганство за наявності у сукупності таких обставин справи (провадження): 1) засуджені і потерпілі між собою були знайомі; 2) до злочинного посягання перебували в особистих неприязних стосунках; 3) поштовхом до заподіяння тілесних ушкоджень стала поведінка самих потерпілих; 4) зі змісту протиправних дій кожного із засуджених простежується бажання завдати шкоди власне здоров`ю потерпілих через особисту неприязнь до них.

Така ж позиція міститься і в постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду від 21 січня 2020 року (справа №751/4233/18).

Як встановлено судом, зухвала та агресивна поведінка ОСОБА_15 , викликана станом сп`яніння, була спрямована на незнайому йому особу ( ОСОБА_13 ), у громадському місці, за відсутності зовнішнього приводу, із заподіянням цій особі тілесних ушкоджень, безсумнівно свідчить про свідоме бажання ОСОБА_15 саме порушити громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, а не вчинити злочин проти особи з особистих мотивів.

Положення частини 2 статті 50 КК України встановлюють, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належать, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання.

Відповідно до змісту статті 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Згідно пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (стаття 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_25 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують і обтяжують його покарання.

Обвинувачений ОСОБА_12 вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до положень статті 12 КК України, віднесене до кримінального проступку.

ОСОБА_12 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Глинськ Калинівського району Вінницької області (паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 06.06.2014 року Калинівським РС УДМС України у Вінницькій області).

Згідно відомостей персонально-довідкового обліку, отриманих з Єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України про притягнення осіб до кримінальної відповідальності, відсутність (наявність) судимості або обмежень, передбачених кримінально-процесуальним законодавством України від 17.03.2021 року, ОСОБА_12 не має судимостей.

Відповідно до довідки про склад сім`ї та зареєстрованих у житловому приміщенні осіб № 151, складеної 17.03.2021 року в.о.старости Глинського старостинського округу Калинівської міської ради Вінницької області ОСОБА_26 , ОСОБА_12 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та до складу його сім`ї входить мати ОСОБА_27 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та сестра ОСОБА_28 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

За довідною-характеристикою № 150, виданою 17.03.2021 року в.о.старости Глинського старостинського округу Калинівської міської ради Вінницької області ОСОБА_26 , ОСОБА_12 за час проживання в селі Глинськ Хмільницького району Вінницької області проявив себе з позитивної сторони. За характером врівноважений, відповідальний, чесний та трудолюбивий. Користується авторитетом та повагою серед однолітків. Бере активну участь у громадському житті села. Із сусідами не конфліктує. Скарг від мешканців села на ОСОБА_15 до старостинського округу не було. Компрометуючими матеріалами на ОСОБА_15 старостинський округ не відає.

Як слідує з консультативних висновків спеціалістів Комунального підприємства «Калинівська центральна районна лікарня» Калинівської міської ради від 17.03.2021 року, ОСОБА_12 на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Статтею 66 КК України визначено, що при призначенні покарання обставинами, які його пом`якшують, визнаються: 1) з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення; 2) добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди; 2-1) надання медичної або іншої допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення; 3) вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім; 4) вчинення кримінального правопорушення жінкою в стані вагітності; 5) вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин; 6) вчинення кримінального правопорушення під впливом погрози, примусу або через матеріальну, службову чи іншу залежність; 7) вчинення кримінального правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного жорстоким поводженням, або таким, що принижує честь і гідність особи, а також за наявності системного характеру такого поводження з боку потерпілого; 8) вчинення кримінального правопорушення з перевищенням меж крайньої необхідності; 9) виконання спеціального завдання з попередження чи розкриття злочинної діяльності організованої групи чи злочинної організації, поєднане з вчиненням кримінального правопорушення у випадках, передбачених цим Кодексом. При призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 25.07.2019 року у справі № 156/98/18 (провадження № 51-9408км18), наведений у статті 66 КК України перелік не є вичерпним. При призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, й інші обставини, не зазначені у цій статті. Ними, зокрема, можуть бути: вчинення злочину вперше; визнання вини особою, що вчинила злочин; молодий вік цієї особи; позитивна характеристика за місцем праці; навчання чи проживання; стан її здоров`я; наявність малолітніх дітей чи інших осіб на її утриманні та інше.

За рекомендаціями, викладеними в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 роз`яснено, що визнання обставини такою, що пом`якшує покарання, має бути вмотивоване у вироку.

З урахуванням вищезазначених вимог закону та роз`яснень щодо застосування його норм, суд ретельно дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про можливість визнання обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_15 : визнання вини; молодий вік; позитивна характеристика за місцем проживання.

Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_15 , є вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

За правилами статті 75 КК України, у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.

Згідно роз`яснень, викладених в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року № 7, судам необхідно мати на увазі, що частиною 1 статті 75 КК України передбачено звільнення від відбування покарання з випробуванням тільки тих осіб, які засуджуються до виправних робіт, службового обмеження (для військовослужбовців), обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, тобто лише щодо основного покарання, що має бути належним чином вмотивовано у вироку. Звільнення від відбування призначеного судом додаткового покарання за цією нормою закону не допускається. Звільнити з випробуванням засуджену особу від відбування іншого виду покарання або позбавлення волі на строк понад п`ять років суд не вправі. Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване. При звільненні особи від відбування покарання з випробуванням суди у резолютивній частині вироку мають посилатися на статтю 75 КК України. Звільняючи особу від відбування покарання з випробуванням, суд може покласти на неї обов`язки, передбачені статтею 76 КК України, з метою організації органами виконання покарань належного контролю за її поведінкою. Перелік цих обов`язків є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Поклавши на засудженого обов`язок, передбачений пунктом 4 частини 1 статті 76 КК України, суд не встановлює періодичність та дні проведення реєстрації; відповідно до частини 3 статті 13 КВК України вирішення цього питання віднесено до компетенції кримінально-виконавчих інспекцій. Іспитовий строк встановлюється судом тривалістю від одного до трьох років (частина 3 статті 75 КК України). Цей строк обчислюється з дня постановлення вироку незалежно від того, судом якої інстанції застосовано статтю 75 КК України.

Ураховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, наявність декількох пом`якшуючих обставин, суд дійшов висновку щодо призначення ОСОБА_25 покарання в межах санкції статті закону, яка передбачає відповідальність за вищевказане кримінальне правопорушення, із застосуванням статей 75, 76 КК України, оскільки вказане покарання на переконання суду, відповідатиме вимогам кримінального та кримінального процесуального законодавства України, є відповідним вчиненому кримінальному правопорушенню, а також за своїм видом та розміром - необхідним і достатнім для виправлення винного та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.

Згідно частини 9 статті 100 КПК України, питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили.

Речовий доказ, вилучений в ході розслідування даного кримінального провадження, а саме жіноче пальто світло-сірого кольору, яке відповідно до постанови дізнавача СД відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_23 від 17.03.2021 року, поміщено до камери зберігання речових доказів відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП України у Вінницькій області, після набрання вироком законної сили необхідно повернути власнику (законному володільцю).

Заходи забезпечення кримінального провадження, та витрати на залучення експерта відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 127 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, а також за його згодою будь-яка інша фізична чи юридична особа має право на будь-якій стадії кримінального провадження відшкодувати шкоду, завдану потерпілому, територіальній громаді, державі внаслідок кримінального правопорушення. Згідно положень частини 2 зазначеної статті шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Частиною 1 статті 128 КПК України передбачено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

За частиною 5 статті 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 91 КПК України, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Вказані обставини можуть бути елементами складу відповідних злочинів, а також впливати на визначення міри відповідальності винної особи.

В пункті 7 частини 1 статті 368 КПК України зазначено, що ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов і, якщо так, на чию користь, в якому розмірі та в якому порядку.

Із матеріалів даного кримінального провадження вбачається, що потерпілою особою/цивільним позивачем ОСОБА_13 заявлено цивільний позов про стягнення з ОСОБА_15 на її користь понесених витрат на лікування у розмірі 244грн.00коп.; завданої шкоди внаслідок пошкодження речі у розмірі 5000грн.00коп.; та завданої моральної шкоди у розмірі 100000грн.00коп.

Щодо вимоги про відшкодування понесених витрат на лікування у розмірі 244грн.00коп.

Відповідно до положень статті 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Згідно приписів статті 1202 ЦК України, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. За наявності обставин, які мають істотне значення, та з урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоди, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більш як за три роки наперед.

За частиною 1 статті 1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Частиною 1 статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

При цьому, згідно пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Понесені потерпілою ОСОБА_13 витрати на лікування у розмірі 244грн.00коп. підтверджені документально, а тому виходячи із позиції обвинуваченого ОСОБА_15 , який визнав наявність цих витрат та не заперечував проти їх відшкодування, суд вважає в цій частині позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимоги про відшкодування завданої шкоди внаслідок пошкодження речі у розмірі 5000грн.00коп.

Як передбачено у частині 1 статті 1166 ЦК України, шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Водночас, відповідно до частини 2 статті 22 ЦК України, до складу реальних збитків як одного з елементів майнової шкоди входять втрати, які особа зазнала, у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які вона зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

При цьому, згідно зі статтею 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Факт пошкодження обвинуваченим ОСОБА_19 жіночого пальта потерпілої ОСОБА_13 під час вчинення кримінального правопорушення доведено зібраними у справі доказами.

З протоколу огляду речей, складеного 17.03.2021 року дізнавачем СД відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_23 , вбачається, що в момент вчинення кримінального правопорушення потерпіла ОСОБА_13 була одягнута в жіноче пальто світло-сірого кольору, зимового типу, виготовленого з поліестера, марки «SNOW OWL», «I HAVE MY COLOR», «COLLECTION», розміром 50 XXL.

Дане жіноче пальто придбано потерпілою ОСОБА_13 у ФОП ОСОБА_29 , яка згідно свідоцтва платника єдиного податку серії НОМЕР_2 від 30.05.2012 року здійснює господарську діяльність за видом: «Роздрібна торгівля з лотків і на ринках текстильними виробами, одягом і взуттям», за суму в розмірі 5000грн.00коп.

Як встановлено в судовому засіданні під час безпосереднього огляду даного речового доказу, що також підтверджується матеріалами справи, в результаті пошкодження обвинуваченим ОСОБА_19 під час вчинення ним кримінального правопорушення жіночого пальта потерпілої ОСОБА_13 , останнє втратило свій товарний вигляд, має суттєві пошкодження, які унеможливлюють його подальше використання за цільовим призначенням.

З урахуванням цього, вимога про відшкодування завданої шкоди внаслідок пошкодження речі у розмірі 5000грн.00коп., є обґрунтованою та доведеною, а тому також підлягає до задоволення.

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 100000грн.00коп.

Частина 1 статті 1167 ЦК України визначає загальні підстави відшкодування моральної шкоди: моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, котра її завдала, за наявності її вини у заподіянні такої шкоди.

Відповідно до частини 2 статті 23 ЦК України, моральна шкода полягає у: фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої або членів її сім`ї; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності та ділової репутації особи.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами (рішення у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» (Abdulaziz, Cabales and Balkandali v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 94, п.96), але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування.

Як установлено частиною 3 статті 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Таким чином, законом установлено загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди. Тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

При цьому, в роз`ясненнях, що містяться у пунктах 3, 5 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ. При вирішені спору про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою.

У відповідності з частиною 4 статті 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Водночас, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не має призводити до її збагачення.

У роз`ясненнях, що містяться у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд зауважує, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, хоча у будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Суд погоджується з тим, що потерпілій ОСОБА_13 дійсно спричинено моральну шкоду в результаті протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_15 , оскільки потерпіла зазнала больових та душевних страждань, пов`язаних з нанесенням їй тілесних ушкоджень, що призвело до певних змін в її житті.

За таких обставин, суд визначає розмір шкоди з урахуванням характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала потерпіла сторона, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), стану її здоров`я, тяжкості вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану та з урахуванням інших обставин, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає за необхідне позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково в сумі 5000грн.00коп.

Такі висновки суду в частині визначення розміру стягнутої моральної шкоди, повністю узгоджуються із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду (постанова від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц), відповідно до якої розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Відповідно до частин 1, 2 статті 374 КПК України, вирок суду складається зокрема зі вступної частини, у якій зазначаються дата та місце його ухвалення.

Згідно роз`яснень викладених в узагальнені Верховного Суду України від 01.08.2004 року «Про якість складання й оформлення судових рішень у кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення», суди повинні керуватися положенням про те, що датою постановлення вироку є день його підписання складом суду, незалежно від тривалості часу, протягом якого відбувалася нарада суддів, а місцем його постановлення місто чи інший населений пункт, де це фактично мало місце.

Оскільки днем підписання вироку є 12 червня 2023 року, то датою його постановлення є саме цей день.

Керуючись ст.ст. 349, 368, 370, 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України та призначити йому покарання у вигляді 3 (трьох) років обмеження волі.

На підставі ст.75 КК України, звільнити засудженого ОСОБА_15 від відбування призначеного покарання з випробуванням, із іспитовим строком на 2 (два) роки.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України, покласти обов`язки на ОСОБА_15 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Іспитовий строк обчислювати з моменту проголошення вироку суду, тобто з 12 червня 2023 року.

Речовий доказ, вилучений в ході розслідування даного кримінального провадження, а саме жіноче пальто світло-сірого кольору, яке відповідно до постанови дізнавача СД відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_23 від 17.03.2021 року, поміщено до камери зберігання речових доказів відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП України у Вінницькій області, після набрання вироком законної сили повернути власнику (законному володільцю).

Цивільний позов ОСОБА_13 до ОСОБА_15 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_15 на користь ОСОБА_13 понесені витрати на лікування у розмірі 244грн.00коп., та матеріальну шкоду завдану внаслідок пошкодження речі у розмірі 5000грн.00коп., а всього 5244грн.00коп.

Стягнути з ОСОБА_15 на користь ОСОБА_13 в рахунок відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 5000грн.00коп.

Вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Роз`яснити засудженому, що він має право подати та/або заявити клопотання про помилування, про ознайомлення із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Копію цього вироку негайно після його проголошення вручити під розписку засудженому та прокурору.

Суддя