Справа № 462/7457/21
провадження 1-кс/462/1403/23
У Х В А Л А

04 серпня 2023 року слідчий суддя Залізничного районного суду м. Львова ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_3 на постанову дізнавача СД ВП № 1 ЛРУП № 2 ГУ НП у Львівській області ОСОБА_4 про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні №0000328 від 22.04.2021 року,

встановив:

ОСОБА_3 звернувся до суду із скаргою, в порядку ст. 303 КПК України, на постанову дізнавача СД ВП № 1 ЛРУП № 2 ГУ НП у Львівській області ОСОБА_4 від 29.11.2022 року про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні № №0000328 від 22.04.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України. Свою скаргу обґрунтовує тим, що постановою дізнавача ВП № 1 ЛРУП № 2 ГУ НП у Львівській області ОСОБА_4 від 29.11.2022 року відмовлено у задоволенні його клопотання про визнання його потерпілим у кримінальному провадженні № 0000328 від 22.04.2021 року. Вважає вказану постанову незаконною, необґрунтованою та такою, що не відповідає вимогам ст. 55 КПК України та порушує його права як потерпілого у кримінальному провадженні, визначені ст. 56 КПК України. Оскільки вважає, що вчиненим кримінальним правопорушенням йому завдано душевних страждань, відтак моральної та матеріальної шкоди, його права як потерпілого у кримінальному провадженні виникли з моменту подання ним заяви про вчинення кримінального правпорушення, тому просив скаргу задоволити, скасувати постанову дізнавача від 29.11.2022 року про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні № №0000328 від 22.04.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України та зобов`язати дізнавача у кримінальному провадженні повторно розглянути клопотання про визнання потерпілим.

В судове засідання скаржник не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду. При цьому, у своїй скарзі ОСОБА_3 просив розглядати скаргу за його відсутності, покликаючись на введений в Україні воєнний стан, за наведеного слідчий суддя, з метою забезпечення права скаржника із врахуванням норм ст. 306 КПК, приходить до висновку про можливість проведення розгляду справи за його відсутності.

Відділ поліції № 1, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду скарги, явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, поруч з цим, відділом поліції № 1 через канцелярію суду слідчому судді для огляду в судовому засіданні надано матеріали кримінального провадження № 0000328 від 22.04.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України, тому враховуючи, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 306 КПК України відсутність уповноваженого представника не є перешкодою для розгляду скарги, суд ухвалив проводити судовий розгяд скарги за їх відсутності на підставі наявних матеріалів.

Згідно з ч. 4 ст.107 КПК України у разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

Дослідивши матеріали скарги, оглянувши матеріали кримінального провадження

№ №0000328 від 22.04.2021 року, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Статтею 2 Кримінального процесуального кодексу України визначено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому слідстві може бути оскаржене до слідчого судді рішення слідчого про відмову у визнанні потерпілим особою, якій відмовлено у визнанні потерпілою.

Слідчим суддею встановлено, що СД ВП № 1 ЛРУП № 2 ГУ НП у Львівській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0000328 від 22.04.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України за фактом звернення ОСОБА_3 із заявою про вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 384 КК України, а саме надання нею завідомо неправдивих свідчень.

Постановою дізнавача СД ВП № 1 ЛРУП № 2 ГУ НП у Львівській області ОСОБА_4 від 29 листопада 2022 року у кримінальному провадженні № 0000328 від 22.04.2021 рокуза ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України ОСОБА_3 відмовлено у визнанні його потерпілим у кримінальному провадженні.

Згідно змісту оскаржуваної постанови дізнавача СД ВП № 1 ЛРУП № 2 ГУ НП у Львівській області ОСОБА_4 від 29.11.2022 року, відмовляючи у задоволенні клопотанння ОСОБА_3 про визнання його потерпілим у межах кримінального провадження №0000328 від 22.04.2021 рокудізнавач мотивував своє рішення тим, що за результатами аналіу матеріалів кримінального провадження органом дізнання не було встановлено факту завдання вказаним кримінальним правопорушенням шкоди, визначеної положенням ч. 1 ст. 55 КПК України, при цьому норми КПК передбачають можливість відмови у визнанні особи потерпілим у кримінальному провадженні, якщо є наявність очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правпорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної в ч. 1 ст. 55 КПК України.

Диспозиція частини 1 статті 384 КК України передбачає настання кримінальної відповідальності за завідомо неправдиве показання свідка, потерпілого, завідомо неправдивий висновок експерта, спеціаліста, складені для надання або надані органу, що здійснює досудове розслідування, виконавче провадження, суду, Вищій раді правосуддя, тимчасовій слідчій комісії Верховної Ради України, подання завідомо недостовірних або підроблених доказів, завідомо неправдивий звіт оцінювача про оцінку майна, а також завідомо неправдивий переклад, зроблений перекладачем у таких самих випадках.

З аналізу змісту положення ч. 1 ст. 384 КК України вбачається, що вказане правопорушення є кримінальним правопорушенням із формальним складом, тобто не містить у собі як обов`язкову ознаку настання суспільно небезпечних наслідків та вважається закінченим з моменту вчинення зазначених у законі діянь. Отже, під час досудового розслідування кримінальних проваджень за ч. 1 ст. 384 КК України встановлення обставин, що можуть свідчити про заподіяння шкоди внаслідок таких дій, виходить за межі предмета доказування, що відповідно виключає участь потерпілого.

Потерпілою у кримінальному провадженні відповідно до положень ст. 55 КПК України визнається фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди. Особа визнається потерпілою незалежно від того, один чи декілька видів шкоди їй завдано. Також потерпілою може бути визнана юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди. Тобто підставами до визнання фізичної і юридичної особи потерпілими у кримінальному провадженні є шкода, яка їй завдана внаслідок здійснення дій, котрі кримінальним законом визнаються злочинними, або відмови від вчинення таких дій (бездіяльності) іншої особи.

Отже, однією з умов, за якої особа набуває статусу потерпілої у кримінальному провадженні, є заподіяння їй моральної, фізичної або майнової шкоди.

Кримінальний процесуальний кодекс України також допускає можливість відмови у визнанні особи потерпілим. Умовою для цього є наявність очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної в ч. 1 ст. 55 КПК України. «Очевидність та достатність» таких підстав є оціночним поняттям, яке визначається у кожному конкретному випадку, виходячи із обставин кримінального провадження і внутрішнього переконання особи, уповноваженої на визнання потерпілим, і може полягати, зокрема, у такому: очевидна відсутність події або складу кримінального правопорушення; відсутність шкоди з боку особи, яка подала відповідну заяву; очевидна відсутність причинного зв`язку між кримінальним правопорушенням і заподіяною шкодою; наявність завданої кримінальним правопорушенням шкоди іншого виду, ніж передбачено ч. 1 ст. 55 КПК України; неможливість визнання потерпілим конкретної особи, виходячи з кримінально-правової характеристики кримінального правопорушення.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 439/397/17 поняття «потерпілий» у матеріальному кримінальному праві та у кримінальному процесі за змістом не є тотожними. У кримінально-правовому розумінні потерпілий це особа, якій кримінальним правопорушенням безпосередньо заподіюється фізична, моральна та/або матеріальна шкода.

Поняття «потерпілий» в кримінально-правовому значенні є первинним щодо його розуміння в кримінальному процесі, оскільки в кримінальному праві потерпілий з`являється об`єктивно, в результаті вчинення саме проти нього кримінального правопорушення.

Таким чином, потерпілий у кримінально - правовому розумінні як жертва посягання з`являється вже з моменту вчинення такого посягання, незалежно від того, чи закріплений такий статус процесуально.

Відтак зміст, значення і обсяг поняття потерпілого в кримінальному праві не збігається з поняттям потерпілого в кримінальному процесуальному аспекті, де вони мають різне правове значення. У кримінальному процесуальному аспекті особа визнається потерпілим відповідно до приписів кримінального процесуального закону, внаслідок чого набуває процесуальні права задля реалізації власних інтересів у кримінальному провадженні з моменту, визначеного приписами ч. 2, 3 ст. 55 КПК України. Кримінальний процесуальний закон як форма реалізації кримінально-правових відносин не пов`язує їх втілення за інкримінованим за ч. 1 ст. 384 КК України кримінальним правопорушенням з набуттям процесуального статусу потерпілого конкретною особою.

У кримінально-правовому вимірі підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого КК України, і в ч. 1 ст. 384 цього Кодексу про потерпілого та будь-яку шкоду не зазначено. Криміналізація цього діяння пов`язана і обумовлена його суспільною небезпечністю, що визначається важливістю об`єкта кримінально-правової охорони (в аспекті визначених ст.1 КК завдань цього Кодексу), де ознаки конкретного потерпілого не впливають на кримінальну відповідальність.

Беручи до уваги вищенаведене, а також те, що встановлення обставин, що можуть свідчити про заподіяння шкоди внаслідок таких дій (завідомо неправдиве показання свідка, потерпілого; завідомо неправдивий висновок експерта, спеціаліста, складені для надання або надані органу, що здійснює досудове розслідування, виконавче провадження, суду, Вищій раді правосуддя, тимчасовій слідчій чи спеціальній тимчасовій слідчій комісії Верховної Ради України, подання завідомо недостовірних або підроблених доказів, завідомо неправдивий звіт оцінювача про оцінку майна, а також завідомо неправильний переклад, зроблений перекладачем у таких самих випадках) виходить за межі предмета доказування, вбачається, що ОСОБА_3 у кримінальному провадженні № 0000328 від 22.04.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України, має статус лише заявника.

Окрім цього, заявник покликаючись на заподіяння йому моральної та матеріальної шкоди кримінальним правопорушенням за ознаками ч. 1 ст. 384 КК України, не підтвердив наведені твердження жодними належеними та допустимими доказами та не обгрунтував в чому саме така шкода проявляється.

Враховуючи наведене, слідчий суддя приходить до висновку, що оскільки заявник у кримінальному провадження № 0000328 від 22.04.2021 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України, не має статусу потерпілого, зважаючи, що таке кримінальне правопорушення є з формальним складом та відноситься до кримінальних правопорушень проти правосуддя, тому постанова дізнавача про відмову у визнанні його потерпілим є такою, що прийнята із дотриманням вимог чинного кримінального процесуального закону.

Керуючись ст. 7, 9, 22, 55, 110, 303, 306, 307, 309 КПК України, -

ухвалив:

У задоволенні скарги ОСОБА_3 на постанову дізнавача СД ВП № 1 ЛРУП № 2 ГУ НП у Львівській області ОСОБА_4 про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні №0000328 від 22.04.2021 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя (підпис) ОСОБА_1

З оригіналом згідно. Оригінал ухвали знаходиться у спрвві № 462/7457/21

Слідчий суддя ОСОБА_1