УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 484/4157/21

провадження № 51-182ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 січня 2022 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 01 листопада 2022 року щодо

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця Дніпропетровської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця Дніпропетровської області, жителя АДРЕСА_2 , раніше судимого,

засуджених за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 січня 2022 року ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.

Цим же вироком ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років без конфіскації майна.

На підставі ст. 71 КК до призначеного ОСОБА_4 покарання за цим вироком частково приєднано невідбуте покарання за вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 січня 2020 року, з урахуванням ухвали Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 листопада 2020 року, та остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців.

Згідно зі ст. 72 КК у строк відбуття покарання ОСОБА_6 і ОСОБА_4 зараховано час попереднього ув`язнення за період з 25 серпня 2021 року до набрання вироком законної сили з розрахунку один день позбавлення волі за один день попереднього ув`язнення.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, цивільного позову, процесуальних витрат і речових доказів.

Відповідно до обставин, установлених судом та детально наведених у вироку, 25 серпня 2021 року близько 14:00 години ОСОБА_4 і ОСОБА_6 , перебуваючи біля будинку № 19 на вул. Жуковського у м. Первомайську Миколаївської області, та, діючи за попередньою змовою групою осіб заволоділи автомобілем марки ЗАЗ 1102 «Таврія», 1994 року випуску білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , належному ОСОБА_7 .

Так, реалізуючи свій умисел, направлений на незаконне заволодіння транспортним засобом, переслідуючи корисливий мотив, користуючись тим, що за їх діями ніхто не спостерігає та не чинить перешкод, ОСОБА_4 підійшов до автомобіля і через незакриті двері проник всередину салону. В цей час ОСОБА_6 знаходився неподалік і спостерігав за обстановкою, щоб повідомити ОСОБА_4 у разі виникнення небезпеки. Останній, увімкнувши нейтральну передачу, і застосовуючи фізичну силу, виштовхав автомобіль від місця стоянки на відстань близько 50 метрів. Потім вони обидва сіли в автомобіль і ОСОБА_4 , за допомогою ключів, запустив двигун. Після чого вони поїхали в бік мікрорайону Фрегат в м. Первомайську, незаконно заволодівши таким чином, вказаним транспортним засобом. Цими діями ОСОБА_6 і ОСОБА_4 завдали потерпілому ОСОБА_7 матеріальної шкоди на суму 26 790 грн.

Миколаївський апеляційний суд ухвалою від 01 листопада 2022 року скасував вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову про стягнення з ОСОБА_6 , ОСОБА_4 в солідарному порядку на користь ОСОБА_7 22663 грн. в рахунок відшкодування майнової шкоди і призначив у цій частині новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства.

Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі

У касаційній скарзі захисник посилається на незаконність та необґрунтованість рішень судів попередніх інстанцій через неправильне застосування України про кримінальну відповідальність.

Суть доводів захисника зводиться до незгоди із кваліфікацією дій ОСОБА_4 за ст. 289 КК із кваліфікуючою ознакою, вчинення кримінального правопорушення за попередньою змовою групою осіб. На переконання касатора, висновок суду першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, про те, що ОСОБА_4 діяв у співучасті з ОСОБА_6 є безпідставним та не ґрунтується на вимогах закону, а отже, судові рішення не відповідають положенням ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), у зв`язку з чим підлягають скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі захисника, та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Як передбачено ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, встановлених цим Кодексом, а обґрунтованим - рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, тобто з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вирішуючи питання про наявність зазначених підстав, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через неповноту судового розгляду (ст. 410 КПК) та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено.

Оспорювання захисником установлених за результатами судового розгляду фактів із викладенням власної версії події, що зводиться до тверджень про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповноту судового розгляду, з огляду на вимоги ст. 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Під час розгляду касаційної скарги касаційний суд виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.

За фактичних обставин кримінального провадження, встановлених судом першої інстанції, викладених у вироку та перевірених апеляційним судом, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК, колегія суддів касаційного суду вважає правильним і таким, що підтверджується зібраними доказами, перевіреними у судовому засіданні в установленому кримінальним процесуальним законом порядку та належно оціненими у судовому рішенні судом у їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Що стосується доводів захисника про те, що у діях ОСОБА_4 відсутня така кваліфікуюча ознака інкримінованого йому кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 289 КК як вчинення кримінального правопорушення за попередньою змовою групою осіб, то вони є безпідставними.

Так, співучастю у злочині є умисна спільна участь декількох осіб (суб`єктів злочину) у вчиненні умисного злочину. Злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його вчинення.

При цьому домовленістю групи осіб про спільне вчинення злочину є узгодження об`єкту злочину, його характеру, місця, часу, способу вчинення та змісту виконуваних функцій, яке може відбутися у будь-якій формі - усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій, що висловлені не у формі усної чи письмової пропозиції, а безпосередньо через поведінку, з якої можна зробити висновок про такий намір.

Як видно із вироку суду першої інстанції, цей суд дійшов висновку, що дії ОСОБА_4 і ОСОБА_6 були узгодженими та послідовними між собою.

До вказаного висновку місцевий суд дійшов на підставі досліджених у судовому засіданні доказах, зокрема протоколу перегляду відеозапису з фототаблицею, який добровільно наданий працівникам поліції. У зазначеному протоколі зафіксовано зміст відеозапису в період, коли відбулося незаконне заволодіння автомобіля ОСОБА_7 і встановлено, як потерпілий приїхав на вказаному автомобілі до свого будинку, вийшов з автомобіля, не зачинив двері на ключ, а через деякий нетривалий час біля автомобіля з`явилися дві особи чоловічої статі. Одна особа у білій футболці та чорних шортах, зовні схожий на ОСОБА_4 , інша - чоловік у білій футболці та чорних штанях, білій кепці, ззовні схожий на ОСОБА_6 . Потім прослідковується, як перша особа відкриває водійські двері і починає штовхати автомобіль вперед. Інший чоловік знаходиться на відстані близько трьох метрів від автомобіля і спостерігає за процесом, а потім зникає з поля зору, а перший чоловік сів в автомобіль і поїхав у тому ж напрямку.

Тобто районний суд звернув увагу на те, що з відеозапису вбачається, що ОСОБА_6 знаходиться через дорогу від автомобіля «Таврія», який є предметом злочину і по дорозі обертається та бачить дії ОСОБА_4 .

Водночас місцевим судом установлено, що ОСОБА_6 знав про те, що автомобіль не є власністю ОСОБА_4 .

Висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_4 і ОСОБА_6 під час викрадення автомобіля діяли спільно є обгрунтованим, оскільки про це свідчить їх поведінка під час вчинення злочину.

У свою чергу у касаційній скарзі не оспорюється допустимість та достовірність згаданого відеозапису.

Доводи щодо відсутності в діях ОСОБА_4 кваліфікуючої ознаки - заволодіння транспортним засобом, вчинене за попередньою змовою групою осіб, були предметом перевірки апеляційного суду, який визнав їх безпідставними і зазначив, що суд першої інстанції дійшов вірного та логічного рішення про те, що дії обвинувачених, зафіксовані на камері відеоспостереження з будинку ОСОБА_8 , вказують на обізнаність ОСОБА_6 про намір ОСОБА_4 викрасти автомобіль. ОСОБА_6 під час заволодіння транспортним засобом знаходився всього лише через дорогу від нього і потім сховався за дерева, однак і в цей час він обертався і спостерігав за тим, що робить ОСОБА_4 . Він бачив, що ОСОБА_4 нікому не дзвонив, ні з ким не спілкувався, ні до кого не заходив і не питав дозволу на користування автомобілем.

Отже, судами правильно встановлено, що засуджені діяли як співвиконавці кримінального правопорушення щодо майна потерпілого, оскільки їхні дії свідчили про спільність умислу, спрямованого на незаконне заволодіння транспортним засобом.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з тим, що суди беззаперечно, поза розумним сумнівом, дійшли обґрунтованого висновку про наявність єдиної спільної мети та узгодженості дій, що свідчить про їх попередню домовленість та зважає на таке.

Під незаконним заволодінням транспортним засобом (ст. 289 КК) слід розуміти умисне, протиправне вилучення його з будь-якою метою у власника або законного користувача всупереч їх волі (з місця стоянки чи під час руху) шляхом запуску двигуна, буксирування, завантажування на інший транспортний засіб, примусового відсторонення зазначених осіб від керування, примушування їх до початку чи продовження руху тощо. Таке заволодіння може бути вчинене таємно або відкрито, шляхом обману чи зловживання довірою, із застосуванням насильства або погроз.

Цей злочин визнається закінченим з моменту, коли транспортний засіб почав рухатись унаслідок запуску двигуна чи буксирування, а якщо заволодіння відбувається під час руху транспортного засобу, - з моменту встановлення контролю над ним.

Незаконне заволодіння транспортним засобом означає, що винна особа не має права використовувати транспортний засіб для поїздки на ньому.

Суб`єктивна сторона злочину характеризується лише умисною формою вини у вигляді прямого умислу. При незаконному заволодінні транспортним засобом винний усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння та бажає його вчинити.

Заволодіння транспортним засобом за попередньою змовою групою осіб має місце у випадках, коли дві особи і більше заздалегідь, тобто, до початку виконання дій, що становлять об`єктивну сторону складу злочину, домовилися про спільне його вчинення, незалежно від того, хто з них керував транспортним засобом.

Згідно з фактичними обставинами встановленими судами, ОСОБА_4 , увімкнувши нейтральну передачу, і застосовуючи фізичну силу, виштовхав автомобіль від місця стоянки на відстань близько 50 метрів. Ці дії ОСОБА_6 бачив та будучи обізнаним про те, що транспортний засіб не належить ОСОБА_4 , сів у автомобіль після чого разом з ним поїхав у спільному напрямку.

Отже, за обставин цього кримінального провадження судами правильно кваліфіковано дії ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 289 КК.

Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає приписам ст. 419 КПК.

Крім того, твердження наведені захисником у касаційній скарзі не спростовують правильності висновків, викладених в оскаржуваних судових рішеннях, і не містять вагомих доводів, які би дозволили Суду дійти переконання, що ці рішення було постановлено з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, які можуть поставити під сумнів їх законність.

Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення касаційної скарги захисника немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника необхідно відмовити.

На підставі викладеного та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 січня 2022 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 01 листопада 2022 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3