ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 646/4741/13-к
Провадження № 11кп/818/647/22
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду у м.Валки Харківської області кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Червонозаводського районного суду м.Харкова від 01 вересня 2021 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Краснопавлівка Лозівського району Харківської області, громадянина України, засудженого вироком Апеляційного суду Харківської області від 03 квітня 2017 року за ч.2 ст.342, ч.1 ст.263, ст.348 КК України до довічного позбавлення волі, з урахуванням ухвали Верховного Суду від 20.03.2018 року, за якою справу за ч.2 ст.342, ч.1 ст.263 КК України було закрито у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, в іншій частині вирок було залишено без змін.

якою відмовлено в задоволенні заяви останнього про застосування до нього Закону України «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України» від 21.02.2014 року, та звільнення від призначеного покарання.

УСТАНОВИЛА:
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини:
Вироком Червонозаводського районного суду м.Харкова від 15.06.2015 року ОСОБА_7 засуджено за ч.2 ст.342, ч.1 ст.263, ст.348, ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.

Вироком Апеляційного суду Харківської області від 03 квітня 2017 року вищезазначений вирок суду першої інстанції від 15.06.2015 року в частині призначеного ОСОБА_7 покарання було скасовано та постановлено за ч.2 ст.342 КК України звільнити його від покарання за на підставі п.3 ч.1 ст.49 КК України, а за ч.1 ст.263, ст.348, ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів призначити покарання - у виді довічного позбавлення волі.

Ухвалою Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 20.03.2018 року вирок Апеляційного суду Харківської області від 03.04.2017 року щодо ОСОБА_7 було змінено: виключено з кваліфікації діяння, передбаченого ч.1 ст.263 КК України,кваліфікуючу ознаку складу цього злочину перевезення; звільнено ОСОБА_7 від покарання, призначеного за ч.1 ст.263 КК України (у редакції від 5 квітня 2001 року), на підставі п.3 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України у зв`язку із закінченням строків давності; зазначено в резолютивній частині, що ОСОБА_7 підлягає звільненню від покарань: призначеного за ч.2 ст.342 КК України (у редакції від 5 квітня 2001 року), на підставі п.2 ч.1ст.49 КК України замість п.3 цієї статті; виключено з вироку рішення про призначення ОСОБА_7 покарання за сукупністю злочинів на підставі ч.1 ст.70 КК України та ухвалено вважати його засудженим до покарання у виді довічного позбавлення волі, призначеного йому апеляційним судом за ст. 348 КК України (у редакції від 5 квітня 2001 року). В решті зазначений вирок апеляційного суду залишено без змін.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м.Харкова від 01 вересня 2021 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_7 про застосування до нього Закону України «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України» від 21.02.2014 року, а також у звільненні від призначеного покарання.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить ухвалу місцевого суду скасувати та ухвалити нову ухвалу, якою задовольнити його заяву та звільнити його від покарання на підставі Закону України №743-VII від 21.02.2014 року. В обґрунтування зазначає, що суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі зазначив, що події за які його було засуджено відбулися до прийняття вказаного закону та не пов`язанні з його участю у масових акціях протесту, однак не аргументував свою позицію. Також вказує на те, що судом не враховано його репліку щодо незнання прокурором вказаної норми закону.

Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_8 заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Засуджений та захисник підтримали вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення засудженого та захисника на підтримку апеляційної скарги; доводи прокурора, який відстоював законність і обґрунтованість судового рішення; перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне:

Мотиви суду
Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як убачається з матеріалів провадження ОСОБА_7 засуджений вироком апеляційного суду Харківської області від 03 квітня 2017 року за ч.2 ст.342, ч.1 ст.263, ст.348 КК України до довічного позбавлення волі, з урахуванням ухвали Верховного Суду від 20.03.2018 року, за якою справу за ч.2 ст.342, ч.1 ст.263 КК України було закрито у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, в іншій частині вирок було залишено без змін.

21.06.2021 року засуджений ОСОБА_7 звернувся до Червонозаводського районного суду м.Харкова із заявою в порядку ст.539 КПК України, в якій просив на підставі Закону України №743-VII від 21.02.2014 року «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України», керуючись ч.3 ст.6 цього Закону, звільнити його від покарання, призначеного вироком Апеляційного суду Харківської області від 03.04.2017 року.

В обґрунтування своєї заяви засуджений ОСОБА_7 зазначив, що він в період з грудня 2013 року по лютий 2014 року, перебуваючи у Харківському слідчому ізоляторі, брав участь у масових акціях протесту проти тодішньої влади президента-втікача ОСОБА_9 , переконуючи інших в`язнів долучитися до протестних дій, надаючи інформаційну допомогу протестувальникам у Києві, яким за допомогою мобільного зв`язку повідомляв про методи та засоби максимально ефективного спротиву організованому злочинному угрупуванню «міліція ОСОБА_9 ». В якості розправи за його політичну діяльність адміністрація СІЗО у лютому 2014 року поставила засудженого на облік як схильного до втечі та нападу, а також помістила його до камери з особами, які були колишніми членами Партії Регіонів та працювали у охороні Г.Кернеса. Адміністрація СІЗО переконувала співкамерників засудженого застосовувати до нього насильство, але ті відмовилися. Також посилався на те, що визнання його таким, що є схильним до втечі та нападу, носить репресивний характер. Тому він підпадає під дію положень Закону №743-VII від 21.02.2014 року, та має бути негайно звільнений з-під варти.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м.Харкова від 01 вересня 2021 року відмовлено в задоволенні вищезазначеної заяви засудженого ОСОБА_7 .

Відповідно до ч.1 ст.539 КПК України питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Так, 21.02.2014 року було прийнято Закон України №743-VII «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України».

Цей Закон набрав чинності 28.02.2014 року.

Відповідно до ст.1 цього Закону, звільненню від кримінальної відповідальності в порядку та на умовах, визначених цим Законом, підлягають особи, які були учасниками масових акцій протесту, що розпочалися 21 листопада 2013 року, та є:

підозрюваними або обвинуваченими (підсудними) у вчиненні в період з 21 листопада 2013 року по день набрання чинності цим Законом включно дій, які містять ознаки кримінальних правопорушень, передбачених статтями 109, 112, 113, 121, 122, 125, 128, 129, 146, 147, 151-1, 161, 162, 170, 174, 182, 185, 186, 187, 189, 194, 195, 196, 197-1, 231, 236, 239, 241, 255, 256, 257, 258, 258-1, 258-2, 258-3, 258-4, 258-5, 259, 260, 261, 264, 267, 270, 270-1, 277, 279, 280, 286, 289, 291, 293, 294, 295, 296, 304, 325, 335, 336, 337, 341, 342, 343, 344, 345, 346, 347, 348, 349, 350, 351, 352, 353, 355, 356, 376, 377, 382, 386, 396, 436 Кримінального кодексу України, за умови, що ці дії пов`язані з участю у масових акціях протесту, які розпочалися 21 листопада 2013 року;

особами, які вчинили дії, що можуть містити ознаки кримінальних правопорушень, передбачених вищезазначеними статтями Кримінального кодексу України, за умови, що дії цих осіб пов`язані з участю в масових акціях протесту.

Відповідні кримінальні провадження підлягають закриттю.

Для цього Закону участь особи у масових акціях протесту підтверджується її заявою відповідному органу чи посадовій особі.

Відповідно до ст.2 цього ж Закону, звільненню від покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, в порядку та на умовах, визначених цим Законом, підлягають особи, які засуджені за вчинення злочинів, передбачених статтею 1 цього Закону.

Виходячи з норм вищезазначеного Закону, для того, щоб засуджений підпадав під дію цього закону, він має бути учасником масових акцій протесту, що розпочалися 21 листопада 2013 року, та його дії, за які його засуджено, повинні містити ознаки кримінальних правопорушень, передбачених вищезазначеними статтями Кримінального кодексу України (тобто статтями, які передбачені абзацом 2 статті 1 цього закону), мають бути пов`язані саме з участю в масових акціях протесту.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження та правильно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_7 засуджено за дії, які були ним вчинені у період з листопада 2008 року по липень 2010 року, тобто задовго до подій, що мали місце у період з 21.11.2013 року по 28.02.2014 року, та які самі по собі взагалі жодним чином не пов`язані та й не могли бути пов`язані з зазначеними подіями з огляду на час їх вчинення.

При розгляді заяви засудженого про застосування до ОСОБА_7 Закону України «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України» від 21.02.2014 року, та звільнення від призначеного покарання, суд першої інстанції, як вважає колегія суддів, повно та всебічно, розглянув заяву відповідно до зазначених вимог закону та належним чином мотивував свій висновок.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що на засудженого ОСОБА_7 не розповсюджується дія Закону №743-VII, оскільки він засуджений за події, що мали місце задовго до подій, з приводу яких прийнято вказаний Закон.

Доводи апелянта про те, що його засуджено за дії, кримінальна відповідальність за які передбачена статтями, що визначені абзацом 2 статті 1 Закону №743-VII, пов`язані з його участю в масових акціях протесту є необґрунтованими та спростовуються нормою даного закону, а також фактичними обставинами злочину, за який його засуджено.

Посилання в апеляційній скарзі засудженого про те, що судом не враховано його репліку щодо незнання прокурором вказаної норми закону, не спростовує правильності прийнятого судом рішення.

Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та вмотивованою, підстави для її скасування відсутні, а тому в задоволенні апеляційної скарги засудженого ОСОБА_7 необхідно відмовити, а ухвалу суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. 404, 407, 418, 419, 537, 539 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Червонозаводського районного суду м.Харкова від 01 вересня 2021 щодо засудженого ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Колегія суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3