Подільський районний суд міста Києва
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2023 року слідчий суддя Подільського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , за участю адвоката ОСОБА_3 , розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання адвоката ОСОБА_4 , в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «САНАГРО УКРАЇНА» про скасування арешту майна, накладеного у кримінальному провадженні №0000297 від 17.08.2022 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 191, ч. 2 ст. 110-2 КК України, -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2022 року представник ТОВ "САНАГРО УКРАЇНА" - адвокат ОСОБА_4 звернувся до слідчого судді Подільського районного суду м. Києва з клопотанням про скасування арешту майна, накладеного ухвалою Подільського районного суду міста Києва у справі N 758/10088/22 від 23.11.2022 року за кримінальним провадженням N 0000297, а саме: добрива комплексного гранульованого 20-0-3+22S у кількості 354 тони пакуванням по 500 кг. яке належить ТОВ "САНАГРО Україна" (надалі - ТМЦ, вилучене майно, арештоване майно), та зобов`язання повернути ТОВ "САНАГРО Україна" вказане арештоване майно.

В обґрунтування клопотання представник зазначив, що майно вилучено під час обшуку, проведеного на території складських приміщень за адресою: АДРЕСА_1, на підставі ухвали слідчого судді Подільського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2022 року №758/9010/22 слідчим СВ Подільського УП ГУНП у місті Києві у кримінальному провадженні N 0000297 від 17.08.2022 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 191, ч. 2 ст. 110-2 КК України; ТМЦ є тимчасово вилученим майном; слідчий лише за своїми припущеннями визнала вилучені речі речовими доказами; не надала належних доказів та обґрунтування необхідності накладення арешту та здійснює неспіврозмірне та нерозумне втручання у право особи на мирне володіння своїм майном; постанови про визнання цих об`єктів речовими доказами не відповідають ст. 98 КПК України, і як такі не породжують будь-яких правових наслідків, а тому і у вигляді можливості застосувати арешт до цього майна; вказані мінеральні добрива ТОВ "САНАГРО Україна" є неналежним речовим доказом в рамках цього КП, так як не підтверджує існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження; у ході досудового розслідування стороною обвинувачення не здобуто та не долучено до клопотання про арешт майна жодного здобутого у передбачений КПК України спосіб доказу незаконної діяльності ТОВ "САНАГРО Україна"; у органу досудового розслідування немає будь-яких підстав стверджувати, що ТОВ "САНАГРО Україна" після 24.02.2022 року здійснювало господарську діяльність з резидентами республіки білорусь; просить скасувати ухвалу про накладення арешту на майно як безпідставну.

У судовому засіданні представник власника майна адвокат ОСОБА_3 клопотання підтримав, просив задовольнити його з підстав, викладених у клопотанні. Зазначив, що власники майна не є підозрюваними у кримінальному провадженні, відсутні будь-які підстави вважати їх дії незаконними.

Прокурор у судове засідання не з`явився, подав до початку судового засідання заяву про відкладення розгляду клопотання у зв`язку з його зайнятістю в судовому засіданні у іншому кримінальному провадженні. Враховуючи вказані обставини, слідчий суддя вважає можливим розглядати клопотання без участі прокурора, який був повідомлений про час та місце проведення судового засідання вчасно та належним чином та є не єдиним прокурором, що здійснює процесуальне керівництво у вказаному кримінальному провадженні.

Слідчий суддя, врахувавши позицію представника власника майна, дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, приходить до висновку, що клопотання підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Установлено, що СВ Подільського УП ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні N 0000297 від 17.08.2022 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 191 та ч. 2 ст. 110-2 КК України (далі - КП), в якому перевіряються факти, що службові особи ТОВ "Агророзквіт" () та ТОВ "Санагро Україна" () здійснюють господарську діяльність на території України в інтересах юридичних осіб резидентів республіки білорусь, зокрема ВАТ "Білоруська калійна компанія" та ТОВ "БЕЛАГРОФЕРТ", що в свою чергу сприяють рф в проведенні бойових дій на території України.

Ухвалою слідчого судді Подільського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2022 року №758/9010/22 у кримінальному провадженні № 0000297 надано дозвіл на проведення обшуку нежилого приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яке на праві власності належить громадянину України ОСОБА_5 , з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, а також відшукання та вилучення: документів фінансово-господарської діяльності, підтверджуючи взаємовідносини ТОВ «Агророзквіт» () та ТОВ «Санагро Україна» () з рб та рф за період часу 2020-2022 років, товарно-матеріальних цінностей, комп`ютерної техніки, ноутбуків, планшетів; грошових коштів здобутих злочинним шляхом, документів щодо розміщення таких коштів в банківських установах, придбання цінних паперів, правовстановлюючих документів на майно придбане з метою приховування незаконного походження коштів; блокнотів, нотатків, чорнових записів в яких міститься інформація, яка стосується придбання, виготовлення та постачання ТМЦ та мають значення для досудового розслідування; договорів, додаткових угод, рахунків-фактур, платіжних доручень, виписок за ТМЦ, накладних, сертифікатів, митних документів, документів бухгалтерської звітності, тощо, які стосуються придбання, зберігання, виготовлення та постачання ТМЦ та мають значення для досудового розслідування.

1 листопада 2022 року на підставі ухвали слідчого судді Подільського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2022 року №758/9010/22 проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1,- в ході якого виявлено та вилучено: 354 тони добрива комплексного гранульованого «20-0-3+22S» імпортером якого є ТОВ «Санагро Україна»; дане майно вилучено та потім передано на відповідальне зберігання ТОВ «Агро Престиж» в особі директора ОСОБА_5 .

Вилучене в ході обшуку зазначене майно постановою слідчого СВ Подільського УП ГУНП у м. Києві визнане речовими доказами, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі для проведення відповідних експертних досліджень.

Слідчий СВ Подільського УП ГУНП у м. Києві звернувся до слідчого судді Подільського районного суду міста Києва з клопотанням у кримінальному провадженні №0000297 від 17.08.2022 про арешт вказаного майна .

Ухвалою слідчого судді Подільського районного суду міста Києва від 23.11.2022 року у справі № 758/10088/22 задоволено клопотання слідчого СВ Подільського УП ГУНП у м. Києвіу кримінальному провадженні №0000297 та накладено арешт на майно із заборонною користування та розпорядження ним, а саме на 354 тони добрива комплексного гранульованого «20-0-3+22S», які вилучено 01.11.2022 під час проведення обшуку складських приміщень за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження (ч. 2 ст. 170 КПК України).

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається зокрема з метою забезпечення збереження речових доказів.

Згідно з ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна з метою збереження речових доказів слідчий суддя, зокрема, повинен враховувати:

- правову підставу для арешту майна;

- можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні;

- розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

- наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Арешт майна з підстав, передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

У відповідності до правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеної в постанові № 4 від 07.02.2014 «Про узагальнення судової практики розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження», арешт може бути накладено на майно підозрюваного, обвинуваченого, осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. При цьому таке майно може перебувати як у згаданих осіб, так і в інших фізичних або юридичних осіб. Враховуючи наведене, навіть якщо у слідчого судді є достатні підстави вважати, що певною особою було вчинено кримінальне правопорушення, він не має повноважень накладати арешт на майно особи, яка не є підозрюваним. З огляду на наведене правильною є практика, коли слідчі судді визнають клопотання про накладення арешту на майно передчасними та відмовляють у їх задоволенні, оскільки на момент їх розгляду, особам, про майно яких йдеться в клопотанні, не повідомлено про підозру.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 2, 9 ст. 100 КПК України речовий доказ зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ, зобов`язана зберігати його у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Питання про долю речових доказів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили. У разі закриття кримінального провадження слідчим або прокурором питання про долю речових доказів і документів вирішується ухвалою суду на підставі відповідного клопотання, яке розглядається згідно із статтями 171-174 цього Кодексу. Таким чином, законодавчо визначений механізм періодичного перегляду необхідності збереження заходу забезпечення кримінального провадження із плином часу, а також його скасування при закритті кримінального провадження, що дозволяє запобігати потенційним зловживанням.

За вимогами ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора;може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається ізклопотанням.

Відповідно до ст. 642 КПК України третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, може бути будь-яка фізична або юридична особи.

Третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт, має права та обов`язки, передбачені цим Кодексом для підозрюваного, обвинуваченого, в частині, що стосуються арешту майна.

Відповідно до ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Абзацом 2 ч. 1 ст. 174 КПК України передбачено, що арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування за клопотанням іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Як убачається з ухвали слідчого судді Подільського районного суду міста Києва у справі № 758/10088/22 від 23.11.2022 року представник ТОВ "САНАГРО Україна" не брав участі в судовому засіданні при розгляді питання про арешт ТМЦ. Зі змісту клопотання про скасування арешту майна вбачається, що заявник відноситься до осіб, яким за законом надано право на звернення до суду з клопотанням про скасування арешту майна.

Із аналізу наведеної норми вбачається, що прийняття рішення про скасування арешту майна за клопотанням вищенаведених осіб можливе за таких умов:

- доведення, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба;

- доведення, що арешт накладено необґрунтовано.

Оцінюючи обґрунтованість накладеного арешту під час розгляду клопотання про скасування арешту майна, слідчий суддя не уповноважений виконувати відповідні функції апеляційного суду щодо перевірки законності та обґрунтованості рішень слідчого судді, однак зобов`язаний встановити наявність підстав для накладення арешту на майно під час вирішення цього питання.

Отже, під час вирішення питання про необґрунтованість накладеного арешту на майно, як підставу для скасування арешту, слідчий суддя повинен встановити чи були визначено та надано оцінку під час вирішення питання про арешт обставинам, вказаним у ч. 2 ст. 173 КПК України.

Зі змісту ухвали слідчого судді Подільського районного суду міста Києва у справі N 758/10088/22 від 23.11.2022 року убачається, що у ході судового розгляду слідчий суддя врахував вимоги ст. 173 КПК України:

врахував, що матеріали кримінального провадження 0000297 від 17.08.2022 підтверджують факт можливого вчинення кримінального правопорушення;

надав оцінку наявності правової підстави для арешту майна;

врахував, що на час розгляду клопотання є достатньо підстав вважати, що майно, на яке слідча просила накласти арешт, відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України

- врахував розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна для третіх осіб.

Матеріали справи свідчать, що на етапі кримінального провадження, коли вирішувалося питання про накладення арешту на майно, потреби досудового розслідування виправдовували таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження з клопотанням про забезпечення чого (збереження речових доказів), й звертався прокурор, а слідчий суддя на цій стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Доводи представника третьої особи, щодо якої розглядається питання про арешт майна, про те, що арешт на вищевказане майно накладено безпідставно, не спростовують висновків слідчого судді щодо наявності законних підстав для накладення арешту на вилучене майно на даній стадії досудового розслідування. Арешт майна з підстав, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

За таких обставин, слідчий суддя погоджується з висновками слідчого судді в ухвалі від 23.11.2022у справі № 758/10088/22, що на момент постановлення ухвали про арешт майна потреби досудового розслідування виправдовували саме такий процесуальний примус як накладення арешту на майно, що надало змогу виконати завдання, для виконання якого прокурор звернувся із клопотанням. А тому доводи представника третьої особи, щодо якої розглядається питання про арешт майна, про відсутність правових підстав для арешту майна, не є переконливими.

Інші доводи представника третьої особи, щодо якої розглядається питання про арешт майна, щодо необґрунтованості накладення арешту не є безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

З метою оцінки доводів клопотання щодо наявності обставин, що в подальшому застосуванні арешту майна відпала потреба, слідчий суддя враховує наступне.

Майнові права захищаються в Україні, як Конституцією, так і іншими нормативно-правовими актами, зокрема частиною 1 і 5 статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Дана стаття Конституції України визначає, що конфіскація майна може бути заснована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Разом з цим, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.

Згідно статті 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобо передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Така позиція також узгоджується із частиною 5 статті 9 КПК України, відповідно до якої кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Так, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ ст. 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) , заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії», заява №71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

ЄСПЛ наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Так, у своєму рішенні від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (Заява № 19336/04) ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Пунктами 5, 6 ч. 2 ст. 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати, серед іншого, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Частиною 4 цієї ж статті визначено, що у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Також за приписами ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Згідно з ч.1, 2 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Прокурор, на власний розсуд розпорядившись своїми процесуальними правами, в судові засідання 04.01.2023 та 05.01.2023 не з`явився та станом на 05.01.2023 року не надав слідчому судді доказів, що добриво комплексне гранульоване було знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі було об`єктом кримінально протиправних дій, або набуте кримінально протиправним шляхом або отримане ТОВ "Санагро Україна" внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Також прокурором не надано доказів про існування об`єктивних ризиків можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження вказаного добрива комплексного гранульованого, що є власністю ТОВ "Санагро Україна".

В той же час, з матеріалів справи вбачається, що ТОВ "Санагро Україна" придбало у ТОВ "БЕЛАГРОФЕРТ", розмитнило та ввезло в Україну вилучене майно в період з 16.02.2022 року по 21.02.2022 року відповідно до Договору купівлі-продажу № 27/01/22 від 27.01.2022 року, товарною накладною вантажовідправника №1519481 від 16.02.2022 року; Дублікатом накладної (для відправника) БЧ 23305405 від 16.02.2022 року та відомості вагонів до цієї накладної від 16.02.2022 року із зазначенням номерів вагонів: 65399800, 60629102, 64420003, 65567919, 65831034, 61111159, 61396636, 62291711, 62156989, 64331283, 61784161, 60999216; Актом завантаження товару від 16.02.2022 року із зазначенням номерів вагонів: 65399800, 60629102, 64420003, 65567919, 65831034, 61111159, 61396636, 62291711, 62156989, 64331283, 61784161, 60999216; митною декларацією IM40ДЕ UA204060/2022/002909 від 21.02.2022 року на товар «Добриво комплексне мінеральне гранульоване» (20-0-3+22S) в кількості 756,5 тон.

Слідчим суддею встановлено, що досудове розслідування у вказаному провадженні здійснюється тривалий час - з 17.08.2022 року, та за час його проведення жодній особі про підозру не повідомлено та не встановлено прямої причетності посадових осіб ТОВ «САнагро Україна» до обставин кримінального правопорушення, натомість унеможливлена правомірна господарська діяльність ТОВ «Санагро Україна» щодо реалізації товару, що порушує його договірні зобов`язання з контрагентами, завдає йому значних збитків, та є надмірним втручанням у право власності товариства.

При розгляді клопотання про скасування арешту майна слідчому судді прокурором не надано будь- які докази, які підтверджують необхідність в подальшому застосуванні цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Частиною 1 ст. 85 КПК України передбачено, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

За змістом ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

При цьому слідчий суддя враховує, що майно, на яке накладено арешт, не є річчю, яка вилучена з обігу або заборонена в обігу, очевидно не є річчю, яка незаконно набута внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Будь-яких доказів зворотного прокурором не надано. Як і не надано доказів відповідності вилученого майна критеріям та вимогам, що вказані у ч. 2 ст. 167 КПК України.

Слідчий суддя вважає обґрунтованими доводи представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, що продовження застосування арешту, за наведених заявником обставин та доданих до клопотання доказів, призводить до унеможливлення правомірної господарської діяльність ТОВ «Санагро Україна» щодо реалізації товару, що порушує його договірні зобов`язання з контрагентами, завдає йому значних збитків, та є надмірним обмеженням правомірної підприємницької діяльності вказаного Товариства.

Згідно ст. 2 КПК України до завдань кримінального провадження відноситься, серед іншого, й те, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

За наведених обставин слідчий суддя вважає, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба.Вказана обставина, у відповідності до абз. 2 ч. 1 ст. 174 КПК України, є підставою для скасування арешту на майно.

Щодо вимоги зобов`язати слідчого та/або прокурора, які здійснюють досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні повернути власнику вилучене майно, то слідчий суддя вважає її передчасною, оскільки бездіяльність щодо неповернення тимчасово вилученого майна ще не настала, так як гідно з пунктом 4 ст. 169 КПК України тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено у разі скасування арешту.

Таким чином, оскільки не було встановлено співмірних обставин для продовження застосування накладеного арешту на майно, тому слідчий суддя вважає за необхідне частково задовольнити клопотання представника власника майна та скасувати арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Подільського районного суду міста Києва у справі №758/10088/22 від 23.11.2022 року у кримінальному провадженні №0000297, на добриво комплексне гранульоване NPK 20-0-3+22S в кількості 354 тон пакуванням по 500 кг, яке належить ТОВ «САНАГРО Україна», що було вилучено під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1,

Керуючись ст. ст. 169 - 174, 309, 369-372 КПК України, слідчий суддя,

П О С Т А Н О В И В :

Клопотання адвоката ОСОБА_4 , в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «САНАГРО УКРАЇНА» про скасування арешту майна, накладеного у кримінальному провадженні №0000297 від 17.08.2022 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 191, ч. 2 ст. 110-2 КК України, - задовольнити частково.

Арешт майна, який накладено ухвалою слідчого судді Подільського районного суду міста Києва у справі №758/10088/22 від 23.11.2022 року у кримінальному провадженні №0000297, на добриво комплексне гранульоване NPK 20-0-3+22S в кількості 354 тон пакуванням по 500 кг, яке належить ТОВ «САНАГРО Україна», що було вилучено під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1, - скасувати.

У задоволенні клопотання в іншій частині - відмовити.

Ухвала в порядку ст. 309 КПК України оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено 10 січня 2023 року.

Cлідчий суддя Подільського районного суду м. Києва ОСОБА_1