Справа № 308/9861/22
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 грудня 2022 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі: головуючого - судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , його захисника адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в місті Ужгороді, кримінальне провадження, відомості щодо якого внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000177 від 28.06.2022 року, за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Ужгород, Закарпатської області, громадянина України, зареєстрованого та фактично проживаючого в АДРЕСА_1 , не працюючого, не одруженого, раніше судимого згідно ст. 89 КК України,
у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_4 , будучи раніше судимим за ч.2 ст.309 КК України, у відповідності до вироку Ужгородського міськрайонного суду від 27.10.2021, з метою незаконного збагачення, шляхом вчинення злочинів з незаконного обігу наркотичних засобів і психотропних речовин, усвідомлюючи те, що шляхом проведення заборонених операцій у сфері обігу психотропних речовин є можливість швидко незаконно збагатитись, будучи знайомим із багатьма особами, які схильні до вживання наркотичних засобів і психотропних речовин, здійснив незаконне придбання, зберігання з метою збуту, а також збут психотропних речовин, що виразилось в наступному, зокрема:
ОСОБА_4 , реалізовуючи свій злочинний умисел спрямований на збут психотропних речовин, умисно, з корисливих спонукань, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, їх карність на настання суспільно - небезпечних наслідків, незаконно, з метою збуту, у порушення вимог Закону України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними» від 15.02.1995 та Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» від 15.02.1995, 25.09.2021 о 14 год. 51 хв., перебуваючи біля магазину «Автошок», що за адресою: м. Ужгород, вул. Анкудінова, 4, в ході проведення контролю за вчинення злочину у формі оперативної закупки, незаконно збув за 500 гривень особі зі зміненими анкетними даними ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , один згорток фольги в якому містилась кристалічна речовина, білого кольору, яка згідно висновку експерта №СЕ-19/107-21/8315- НЗПРАП від 06.10.2021, в своєму складі містить психотропну речовину, обіг якої обмежено - метамфетамін, загальною масою 0,0984 г.
Вказані дії ОСОБА_4 , кваліфіковано за ч.2 ст. 307 КК України, тобто незаконному придбанні, зберіганні з метою збуту та збут психотропних речовин, вчинені особою, яка раніше вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ст. 309 КК України.
Судовий розгляд проведено в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта згідно з вимогами ст. 337 КПК України.
Обвинувачений ОСОБА_4 , у судовому засіданні вину у вчиненні кримінального правопорушення, за обставин викладених в обвинувальному акті, визнав повністю та підтвердив фактичні обставини викладені в обвинувальному акті щодо того, що він 25.09.2021 о 14 год. 51 хв., перебуваючи біля магазину «Автошок», що за адресою: м. Ужгород, вул. Анкудінова, 4, незаконно збув за 500 гривень ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , один згорток фольги в якому містилась психотропна речовина, обіг якої обмежено - метамфетамін, загальною масою 0,0984 г. Надав суду свідчення про обставини скоєння кримінального правопорушення, щиро розкаювався. Просив суд, не карати суворо.
Захисник в судовому засіданні просив суворо не карати обвинуваченого, при визначенні міри покарання врахувати, що ч.2 ст. 307 КК України, передбачено відповідальність саме за вчинення, тих самих дій, тобто дій передбачених ч.1 ст.307 КК України, вчинені повторно або за попередньою змовою групою осіб, або особою, яка раніше вчинила одне із кримінальних правопорушень, передбачених статтями 308-310, 312, 314, 315, 317 цього Кодексу, або із залученням неповнолітнього, а також збут наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів у місцях, що призначені для проведення навчальних, спортивних і культурних заходів, та в інших місцях масового перебування громадян, або збут чи передача цих речовин у місця позбавлення волі, або якщо предметом таких дій були наркотичні засоби, психотропні речовини або їх аналоги у великих розмірах чи особливо небезпечні наркотичні засоби або психотропні речовини.
Захисник, вказала що з огляду на вказане, кваліфікація дій ОСОБА_4 , саме за ч. 2 ст. 307 КК України, не відповідає власне обставинам вчинення кримінального правопорушення, а саме що подія мала місце 25.09.2021, тоді як вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області яким ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст.. 309 КК України, ухвалено 27.10.2021 року. Окрім того, адвокат просила суд врахувати, що ОСОБА_4 , вину визнав повністю, щиро розкаявся.
Прокурор під час судового засідання обвинувальний акт підтримав та просив визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального правопорушення та призначити йому покарання в межах санкції передбаченої ч.2 ст. 307 КК України.
У відповідності до положень ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Оскільки обвинувачений ОСОБА_4 повністю визнав свою вину в інкримінованому йому органом досудового розслідування злочині, погодився з кваліфікацією вчиненого ним діяння, прокурор, захисник не заперечили щодо встановлених фактичних обставин, суд, на підставі ч. 3 ст.349 КПК України, з`ясувавши правильність розуміння учасниками судового провадження змісту обставин справи, не маючи сумніву у добровільності їх позицій, роз`яснивши, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, та дослідженням матеріалів кримінального провадження що характеризуються особу обвинуваченого.
Суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_4 , в судовому засіданні пояснив, що дійсно вчинив дії щодо незаконного придбання, зберігання з метою збуту та збут психотропних речовин.
Оскільки учасники судового провадження не оспорювали обставин вчинених кримінальних правопорушень та не заперечували проти скороченого судового розгляду, відтак, у суворій відповідності до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорювалися. При цьому суд з`ясував, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. За таких обставин суд прийняв рішення про проведення скороченого судового розгляду. Прийняття такого рішення свідчить про те, що обставини, які сторони не оспорюють, будуть вважатися встановленими в судовому засіданні і суд буде це враховувати при постановленні вироку (т. 2 а. п. 17) .
Крім того, суд з`ясував, що обвинувачений правильно розуміє зміст наданих йому прав та правові наслідки відмови від таких, що виходить також і з вимог п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи Відносно спрощеного кримінального правосуддя та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, ст. 349 КПК України, які передбачають, що суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.
Згідно ч. 1 ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.
У відповідності до п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Разом із тим, згідно обвинувального акту, ОСОБА_4 , реалізовуючи свій злочинний умисел спрямований на збут психотропних речовин, умисно, з корисливих спонукань, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, їх карність на настання суспільно - небезпечних наслідків, незаконно, з метою збуту, у порушення вимог Закону України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними» від 15.02.1995 та Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» від 15.02.1995, 25.09.2021 о 14 год. 51 хв., перебуваючи біля магазину «Автошок», що за адресою: м. Ужгород, вул. Анкудінова, 4, в ході проведення контролю за вчинення злочину у формі оперативної закупки, незаконно збув за 500 гривень особі зі зміненими анкетними даними ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , один згорток фольги в якому містилась кристалічна речовина, білого кольору, яка згідно висновку експерта №СЕ-19/107-21/8315- НЗПРАП від 06.10.2021, в своєму складі містить психотропну речовину, обіг якої обмежено - метамфетамін, загальною масою 0,0984 г. Вказане сторонами кримінального провадження не заперечувалося.
Згідно обвинувального акту, ОСОБА_4 , інкримінується вчинення кримінального правопорушення, однією з кваліфікуючих ознак якого є «вчинення особою, яка раніше вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ст.309 КК України».
При цьому вказано на те, що ОСОБА_4 , раніше судимий за ч.2 ст. 309 КК України, а саме вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.10.2021.
Суд звертає увагу на те, що фактично подія мала місце 25.09.2021 року, тоді як вирок ухвалено 27.10.2021.
Вказане свідчить, про те, що проведення негласної слідчої розшукової дії оперативної закупки психотропної речовини «метамфетамін» мало місце до ухвалення вироку, яким ОСОБА_4 , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 309 КК України.
Слід зазначити, що відповідно до ч.2 ст. 307 КК України, передбачено відповідальність за ті самі дії (передбачені ч.1) вчинені повторно або за попередньою змовою групою осіб, або особою, яка раніше вчинила одне із кримінальних правопорушень, передбачених статтями 308-310, 312, 314, 315, 317 цього Кодексу, або із залученням неповнолітнього, а також збут наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів у місцях, що призначені для проведення навчальних, спортивних і культурних заходів, та в інших місцях масового перебування громадян, або збут чи передача цих речовин у місця позбавлення волі, або якщо предметом таких дій були наркотичні засоби, психотропні речовини або їх аналоги у великих розмірах чи особливо небезпечні наркотичні засоби або психотропні речовини.
Вказане свідчить про те що на момент вчинення ОСОБА_4 інкримінованого йому злочину, вироку щодо визнання його винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених статтями 308-310, 312, 314, 315, 317 КК України не було.
При цьому, як вбачається з долучених до матеріалів кримінального провадження доказів, відомості про кримінальне правопорушення яке було внесено до ЄРДР за №001030 датовано 21.09.2020 року, з якого було виділені матеріали кримінального провадження відомості про яке було внесено до ЄРДР за №0000026 датовані 21.01.2021 року, з якого було виділені матеріали кримінального провадження відомості про яке було внесено до ЄРДР за №0000177 датовані 28.06.2022 року.
Згідно вироку Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.10.2021 року ОСОБА_4 визнано винним та засуджено за ч.2 ст. 309 КК України, за фактом придбання та зберігання психотропних речовин, без мети збуту яке мало місце 03 червня 2021 року.
Тобто відомості про кримінальне провадження розпочатого за фактом незаконного придбання, зберігання з метою збуту, а також збут психотропних речовин, що мало місце 25.09.2021 року, було внесено до події, яка мала місце згідно обставин справи, за яким вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.10.2021 року ОСОБА_4 визнано винним та засуджено за ч.2 ст. 309 КК України.
Тобто станом на 25.09.2021 року (дата вчинення злочину за цим вироком) дії ОСОБА_4 , не мали ознаки вчинення особою, яка раніше вчинила кримінальне правопорушення, передбачене статтею 309 КК України або повторності.
При цьому розгляд провадження провадився відносно обвинуваченого в межах пред`явленого йому обвинувачення.
Згідно закону України про кримінальну відповідальність, законодавцем чітко не встановлено підходу до врахування при здійсненні кримінально-правової кваліфікації дій особи за ознакою «повторно» або «особою, яка раніше вчинила одне із кримінальних правопорушень, передбачених статтями 308-310, 312, 314, 315, 317 цього Кодексу» наявності чи відсутності факту засудження цієї особи (наявності чи відсутності судимості).
Для цього слід враховувати принцип презумпції невинуватості, закріплений у ратифікованих Верховною Радою України міжнародно-правових актах, зокрема у ч. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини та у п. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права. Також у п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Вказане положення становить підґрунтя для регламентації цього принципу в національному законодавстві. Так, у ч. 1 ст. 62 Конституції України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Цей конституційний принцип презумпції невинуватості майже аналогічно закріплено безпосередньо у тексті закону України про кримінальну відповідальність (ч. 2 ст. 2 КК), а також відображено у кримінальному процесуальному законі (ст. 7 та ч. 1 ст. 17 КПК). Отже, згідно з чинним законодавством винуватість особи може бути встановлено лише обвинувальним вироком суду.
Відповідно до ч.1 ст.32 КК повторністю злочинів визнається скоєння двох або більше злочинів, передбачених тією самою статтею або частиною статті «Особливої частини» цього кодексу. Як зазначив Верховний суд у постанові від 15 травня 2019 року по справі №484/3214/17 у цілях кваліфікації злочину наявність чи відсутність кваліфікуючої ознаки повторності необхідно встановлювати, виходячи з тих обставин, які існували на час скоєння злочину, а не на час постановлення вироку чи рішення суду вищої інстанції, такий саме підхід було застосовано ВС у справі №520/6591/15-к.
При цьому суд бере до уваги правову позицію, висловлену в ухвалі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 29.03.2021 року у справі № 752/410/19, провадження № 51-1529ск21, де зазначено, що відповідно до положень ч. 1 ст. 32 КК України повторністю кримінальних правопорушень визнається вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу. Крім того, за ст. 62 Конституції України та ч. 1 ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, який набрав законної сили. З огляду на правові норми щодо презумпції невинуватості, за відсутності вироку суду, який набрав законної сили, наявність кримінального провадження, в тому числі на стадії його судового розгляду, не породжує правових наслідків для юридичної оцінки наступних чи попередніх діянь особи, у вчиненні яких вона обвинувачується, а є лише версією органів досудового розслідування, яку вони доводять на підставі обов`язку доказування відповідно до вимог ч. 1 ст. 92 КПК України.
Згідно з висновком, викладеним в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14.09.2020 року у справі № 591/4366/18, провадження № 51-1122кмо20, єдиною підставою для здійснення кримінально-правової кваліфікації дій особи за кваліфікуючою ознакою повторності без постановлення обвинувального вироку суду стосовно цієї особи за першим епізодом, який дає підстави для кваліфікації ознаки повторно , є розгляд першого і наступних однорідних або тотожних кримінальних правопорушень в одному кримінальному провадженні. У випадку розгляду різних кримінальних проваджень стосовно однієї особи має значення те, була чи не була особа засуджена за раніше вчинене кримінальне правопорушення, а тому повторність має місце лише у разі постановлення щодо особи обвинувального вироку за тотожне чи однорідне кримінальне правопорушення в іншому кримінальному провадженні.
Крім того, посилання прокурора на п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки № 7 від 04.06.2010 року, відповідно до положень якої для повторності не має значення, чи було особу засуджено за раніше вчинений злочин , у цьому випадку є безпідставними, адже така правова оцінка діяння є можливою тільки за умови, коли всі епізоди злочинної діяльності є предметом одного судового розгляду, оскільки за таких умов суд безпосередньо досліджує докази та у вироку робить висновок про доведеність винуватості особи одночасно за всіма епізодами кримінальних правопорушень, які були інкриміновані обвинуваченому. Таким чином, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивуючи своє рішення щодо кваліфікації дій засудженої за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, дійшов обґрунтованого висновку про те, що у вчиненому особою кримінальному правопорушенні відсутня така кваліфікуюча ознака, як повторність, оскільки на момент судового розгляду цього провадження інше кримінальне провадження щодо останньої, яке було направлено органом досудового розслідування з обвинувальним актом до суду, не було розглянуто по суті й обвинувального вироку постановлено не було (https://reyestr.court.gov.ua/Review/95905204) .
У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах про злочини проти власності № 10 від 06.11.2009 року, згідно якому у разі вчинення декількох посягань на власність перший злочин за відсутності інших кваліфікуючих ознак належить кваліфікувати за частиною першою відповідної статті, а інші як вчинені повторно за іншими частинами відповідних статей КК України (опублікування в періодиці: Вісник Верховного Суду України, 2009, 00, № 12, Закон і Бізнес, 2010, 01, № 1-2, Юридичний вісник України, 2010, 01, № 5, Юридична практика. Судовий випуск, 2010, 01, № 1, Судова практика, 2010, 00, № 1-2, Судова практика, 2015, 00, № 1) .
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Згідно висновку, викладеного у постанові ОП ККС ВС (справа № 243/7758/20, провадження № 51-113кмо21) від 06.12.2021 для застосування закріплених у ч. 1 ст. 71 КК України правил призначення покарання за сукупністю вироків законодавець визначає сукупність двох обов`язкових умов, що мають бути встановлені в їх нерозривній єдності: перша стосується моменту вчинення нового кримінального правопорушення засудженим - «після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання» за попереднім вироком; друга - наявності невідбутої частини покарання (основного та/або додаткового) за попереднім вироком на момент призначення судом покарання за новим вироком. Відсутність хоча б однієї з указаних умов виключає можливість застосування положень ч. 1 ст. 71 КК України під час вирішення питання про призначення покарання за новим вироком.
З огляду на викладене, суд вважає, що в даному випадку відсутня кваліфікуюча ознака інкримінованого ОСОБА_4 кримінального правопорушення а саме: «вчинення особою, яка раніше вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ст.309 КК України» що в свою чергу дає підстави для висновку про хибність кваліфікації дій ОСОБА_4 , саме за ч.2 ст. 307 КК України.
Суд вважає за необхідне зазначити, що стороною обвинувачення не надано будь-яких інших доказів, які б свідчили про вчинення ОСОБА_4 , кримінального правопорушення, передбаченого статтями 308-310, 312, 314, 315, 317 цього Кодексу, на момент події, а саме 25.09.2021 року, чи до цього, що в свою чергу свідчило б про вірність кваліфікації його дій саме за ч.2 ст. 307 КК України.
Отже, суд вважає за необхідне, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 337, абз. 5 п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, змінити правову кваліфікацію кримінального правопорушення, оскільки це не погіршує, а навпаки покращує, поліпшує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження, що у повній мірі узгоджується та не суперечить вимогам, передбаченим ст. ст. 421, 437 КПК України.
Судом не досліджувалися докази щодо фактичних обставин вчинення злочину, які не оспорювалися сторонами, зважаючи на визнавальні показання обвинуваченого.
Разом із тим, суд вважає що в межах судового розгляду підтверджено вчинення ОСОБА_4 , кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 307 КК України, тобто у незаконному придбанні, зберіганні з метою збуту та збут психотропних речовин.
Згідно ч. 3 ст. 337 КПК України з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
У постанові від 30 жовтня 2018 року справа № 759/16565/16-к Верховний Суд вказав на те, що відповідно до ч. 3 ст. 337 КПК України з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження, та за умови, що такі дії особи охоплюються обсягом висунутого їй обвинувачення.
Під покращенням становища особи, зокрема, слід розуміти перекваліфікацію кримінального правопорушення з більш тяжкого на менш тяжке.
Із змісту абз. 5 п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України вбачається, що у мотивувальній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення.
Обвинувачення має бути сформульоване так, щоб не було упущено жодної з істотних обставин вчинення кримінального правопорушення і водночас без зазначення фактів, які не мають правового значення у справі та є зайвими при кваліфікації.
Враховуючи викладене, суд, заслухавши учасників судового засідання, допитавши обвинуваченого в судовому засіданні та дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_4 , у вчиненні ним кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 307 КК України, при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.
З врахуванням обсягу доказів, які досліджувались у судовому засіданні, суд вважає доведеною вину ОСОБА_4 , у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), за ч. 1 ст. 307 КК України, тобто у незаконному придбанні, зберіганні з метою збуту та збут психотропних речовин.
При обранні виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд виходить із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, враховує ступінь тяжкості злочину, який, відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до тяжких злочинів, є умисним злочином, дані про особу обвинуваченого, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання, та відповідно до ст.ст. 50, 65 КК України, призначає покарання необхідне і достатнє для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Так, обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 , суд визнає щире каяття, про що свідчила його поведінка в судовому засіданні, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, органом досудового розслідування не встановлено.
Відомостей у матеріалах справи, що обвинувачений перебуває на обліку психіатра, нарколога відсутні, останній має постійне місце проживання, інформація про негативну характеристику відсутня.
ОСОБА_4 не спостерігається в психоневрологічному відділенні КНП «УМП» Ужгородської міської ради, за медичною допомогою до лікарів психіатра та фтизіатра не звертався, по медичну допомогу в КНП «Закарпатський медичний центр психологічного здоров`я та медицини залежностей» не звертався.
На підставі викладеного, враховуючи конкретні обставини вчинення злочину, особу винного, його ставлення до вчиненого, наявність обставин, що пом`якшують покарання, та відсутність обставин, що обтяжують покарання, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості й індивідуалізації покарання, вважає, що для виправлення ОСОБА_4 та попередження нових злочинів йому необхідно призначити покарання саме у вигляді позбавлення волі в межах санкції ч.1 ст. 307 КК України.
Разом із цим, суд з врахуванням фактичних обставин справи, особу обвинуваченого ОСОБА_4 , який раніше не судимий, має постійне місце проживання, вважає за можливе його виправлення та перевиховання без ізоляції від суспільства, обравши йому покарання пов`язане з позбавленням волі, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням згідно ст.75 КК України, поклавши на нього обов`язки, передбачені ч.1 ст.76 КК України.
Саме таке покарання на думку суду є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 та попередження скоєння нових злочинів.
Європейський суд з прав людини у справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 року зазначив, що покарання, як втручання держави в особисте приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).
Частиною 1 ст. 70 КК передбачено, що при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.
За цими самими правилами призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку (ч. 4 ст. 70 КК).
Згідно з приписами ч. 4 ст. 71 КК остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
За правилами ч. 3 ст. 72 КК основне покарання у виді штрафу при призначенні його за сукупністю злочинів і сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.
При цьому положення ч. 3 ст. 72 КК не тільки не виключають можливості застосування положень ст. ст. 70, 71 КК щодо призначення покарання за сукупністю злочинів та за сукупністю вироків, але й прямо вказують на необхідність такого застосування. У той же час ч. 3 ст. 72 КК передбачає самостійне виконання вироків, якщо одним чи кількома з них призначено покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, а лише неможливість складення цих покарань з іншими видами покарань при призначенні їх за сукупністю злочинів або за сукупністю вироків і необхідність самостійного (окремого) виконання цих покарань.
Вказане узгоджується із позицією ВС, постанова від 17 серпня 2021 року справа № 185/10985/19.
Суд враховує те, що обвинувачений ОСОБА_4 , засуджений вироком Ужгородського міськрайонного суду від 27.10.2021 року, у кримінальному провадженні № 0000579 за ч. 2 ст. 309 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 34 000 (тридцять чотири тисячі) гривень. Разом із тим, ОСОБА_4 , сплатив штраф, тобто вказаний вирок на даний час є виконаний, що підтверджується доданими стороною захисту копіями квитанцій про сплату такого штрафу.
Ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.05.2022, обрано відносно ОСОБА_4 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 307 КК України, запобіжний захід у виді тримання під вартою, з визначенням розміру застави, - 60 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що відповідно становить 148860 грн, строком до 23.07.2022 включно.
Ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 липня 2022 року відносно ОСОБА_4 було продовжено дію застосованого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком до 60 (шістдесят) днів, а саме до 11.09.2022 включно.
Ухвалами Ужгородського міськрайонного суду дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 продовжено по 09.12.2022 року.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06.12.2022 року змінено обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у кримінальному провадженні за №0000177 від 28.06.2022 року, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, з застосуванням електронного засобу контролю, із забороною залишати своє місце проживання, з покладенням на нього обов`язків передбачених ч.5 ст. 194 КПК України.
Враховуючи, що судом визначено покарання ОСОБА_4 у вигляді позбавлення волі та відповідно до ст. 75 КК України, останнього звільнено від відбування покарання з випробуванням, суд вважає за доцільне запобіжний захід обраний ОСОБА_4 у виді цілодобового домашнього арешту, до вступу вироку в законну силу змінити на особисте зобов`язання, поклавши на ОСОБА_4 обов`язки, передбачені п.п. 1, 3 ч. 5 ст. 194 КПК України.
Змінити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід з цілодобового домашнього арешту, з застосуванням електронного засобу контролю, із забороною залишати своє місце проживання на особисте зобов`язання.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.
Процесуальні витрати за проведення експертиз стягнути із ОСОБА_4 , на користь держави.
Питання щодо речових доказів вирішується в порядку ст. 100 КПК України.
Керуючись ст.ст.100,349,368-370,373,374,394,395 КПК України, суд,-
У Х В А Л И В:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.307 КК України - та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки 6 (шість) місяців.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк терміном 2 (два) роки.
Відповідно до ст. 76 КК України покласти на засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
Міру запобіжного заходу ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до вступу вироку в законну силу змінити з домашнього арешту на особисте зобов?язання.
На підставі ч. 5 ст. 194 КПК України, покласти на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такі обов`язки: прибувати за кожною вимогою до суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання.
Вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.10.2021 року виконувати самостійно.
Речові докази:
кристалічну речовину, яка у своєму складі містить психотропну речовину, обіг якої обмежено - метамфетамін, масою 0,0984 г., та яку поміщено до спеціального пакету із логотипом «Україна МВС Експертна Служба» №3 665713, знищити;
мобільний телефон марки «Honor» моделі «JAT-LX1» ІМЕІ1: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 з двома сім-картами оператора мобільного зв`язку «Lifecell» за номерами НОМЕР_3 та НОМЕР_4 , кредитна банківська картка «Monobank» за номером НОМЕР_5 з терміном дії до 09/24, повернути власнику;
блокнот зеленого кольору торгової марки «ВиrоМах» з чорновими записами, які були вилучені в ході проведення обшуку від 17.05.2022 за адресою: м. Ужгород, вул. Запорізька, 29, Закарпатської області, залишити при матеріалах кримінального провадження.
Процесуальні витрати за проведення експертиз стягнути на користь держави із ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що складає - 6521,20 грн..
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Вирок може бути оскаржений, з підстав, передбачених статтею 394 КПК України до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд протягом 30 днів з дня його проголошення, а особою, яка перебуває під вартою, в той же строк з моменту вручення їй копії вироку.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Копію вироку суду після його проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя Ужгородського
міськрайонного суду ОСОБА_1