Справа № 450/205/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/209/23 Доповідач: ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2023 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

Головуючого - судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 листопада 2021 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, українця, громадянина України, освіта середня, неодруженого, непрацюючого, військовозобов`язаного, до кримінальної відповідальності раніше не притягався, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 листопада 2021 року ОСОБА_8 визнано невинуватим по пред`явленому обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, та виправдано за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Органом досудового розслідування встановлено, що 07 травня 2018 року постановою Залізничного районного суду м. Львова по справі № 462/1799/18 ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 10200 грн. з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

10 липня 2018 року постановою Апеляційного суду Львівської області постанову Залізничного районного суду м. Львова від 07 травня 2018 року про притягнення ОСОБА_8 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.1 ст. 130 КУпАП, залишено без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_8 без задоволення.

Однак, 19 жовтня 2018 року близько 00:55 год. ОСОБА_8 , будучи позбавлений права керувати транспортними засобами строком на 1 рік, всупереч постанови Залізничного районного суду м. Львова по справі №462/1799/18, яка набрала законної сили, усвідомлюючи те, що він позбавлений права керувати транспортними засобами, умисно, керував транспортним засобом, а саме автомобілем «Шкода Супер Б» д.р.н. НОМЕР_1 та рухався в с. Сокільники Пустомитівського району Львівської області, де його було зупинено працівниками поліції.

Дії обвинуваченого органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 1 ст. 382 КК України, як умисне невиконання постанови суду, що набрала законної сили.

На вказаний вирок суду прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуваний вироку та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, та призначити йому покарання у межах санкції вказаної статті.

Свої апеляційні вимоги прокурор мотивує тим, що висновки місцевого суду не відповідають фактичним обставинам справи. Прокурор стверджує, що матеріалами кримінального провадження доведено, що ОСОБА_8 , будучи зобов`язаний та маючи можливості виконати постанову Залізничного районного суду м.Львова від 07 травня 2018 року щодо сплати штрафу та заборони керування транспортним засобом, не виконав рішення суду, а відтак в його діях наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України. Зазначає, що згідно постанови Залізничного районного суду м. Львова від 07 травня 2018 року ОСОБА_8 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КК України і на нього було накладено стягнення у виді штрафу у розмірі 10200 грн. та позбавлено права керування транспортним засобом на 1 рік. Проте, станом на 19 жовтня 2018 року ОСОБА_8 не виконав покладені на нього судом обов`язки, а саме штраф не сплатив та, будучи позбавлений права керування транспортним засобом, керував ним. Вказує, що згідно наявної у матеріалах справи копії квитанції ОСОБА_8 сплатив штраф в розмірі 11470 грн. лише 19 січня 2019 року, що підтверджує факт невиконання ним рішення суду станом на 19 жовтня 2018 року. Не погоджується із мотивами місцевого суду про те, що суб`єкт інкримінованого ОСОБА_8 кримінального правопорушення є службова особа.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції прокурори ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтримали подану апеляційну скаргу, з наведених у ній мотивів, та просили таку задоволити.

Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник заперечили апеляційні вимоги сторони обвинувачення, з огляду на безпідставність таких, та просили залишити без змін оскаржуваний вирок суду.

Заслухавши доповідь головуючого, думку прокурорів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які підтримали вимоги апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_9 , які заперечили проти апеляційних вимог, дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що дані вимоги закону судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку щодо ОСОБА_8 не дотримано.

В апеляційній скарзі прокурор ставить питання про скасування виправдувального вироку у зв`язку із невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, та просить ухвалити новий вирок про визнання ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, із призначенням йому відповідного покарання.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Так, апеляційним судом встановлено, що 07 травня 2018 року постановою Залізничного районного суду м. Львова по справі № 462/1799/18 ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 10200 грн. з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

10 липня 2018 року постановою Апеляційного суду Львівської області постанову Залізничного районного суду м. Львова від 07 травня 2018 року про притягнення ОСОБА_8 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.1 ст. 130 КУпАП, залишено без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_8 без задоволення.

Однак, 19 жовтня 2018 року близько 00:55 год. ОСОБА_8 будучи позбавлений права керувати транспортними засобами строком на 1 рік, всупереч постанови Залізничного районного суду м. Львова по справі №462/1799/18, яка набрала законної сили, усвідомлюючи те, що він позбавлений права керувати транспортними засобами, умисно, керував транспортним засобом, а саме автомобілем «Шкода Супер Б» д.р.н. НОМЕР_1 та рухався в с. Сокільники Пустомитівського району Львівської області, де його було зупинено працівниками поліції.

Таким чином ОСОБА_8 своїми діями вчинив умисне невиконання постанови суду, що набрала законної сили, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 382 КК України.

В суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_8 свою вину у скоєному ним кримінальному правопорушенні не визнав. Ствердив, що дійсно 19.10.2018 близько 00:55 год. він керував автомобілем «Шкода Супер Б» д.р.н. НОМЕР_1 та рухався ним у с. Сокільники Пустомитівського району Львівської області. В цей час був зупинений працівниками поліції. Так як він відповідно до постанови Залізничного районного суду м. Львова по справі № 462/1799/18 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 10200 грн. з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік, то працівниками поліції на нього було винесено постанову серії БР № 165331 від 19.10.2018 за ч.2 ст. 122, ч.4 ст. 126 КУпАП.

Також обвинувачений по суті пред`явленого обвинувачення пояснив, що як і постанову суду від 07.05.2018 так і постанову серії БР № 165331 від 19.10.2018 ним виконано, а саме посвідчення водія в нього вилучено, а штрафи сплачено. Вважає, що в його діях відсутній склад кримінального правопорушення передбачене ч.1 ст. 382 КК України.

Незважаючи на невизнання своєї винуватості у вчиненому, вина обвинуваченого ОСОБА_8 доводиться наступними доказами, а саме даними, що містяться у:

-витязі з єдиного реєстру досудових розслідувань №0002094 від 15.12.2018.

-рапорті інспектора СРПП №2 Пустомитівського ВП ГУНП у Львівській області від 14.12.2018 про надання дозволу про внесення відомостей, щодо подій які мали місце 19.10.2018 за участі ОСОБА_8 , до журналу «Єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинення кримінальних правопорушень та інших подій» із подальшим внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

-відомостях про сплату ОСОБА_8 штрафів за поставною суду від 07.05.2018 та постанови серії БР № 165331 від 19.10.2018, а саме лист начальника Пустомитівського РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області №135 від 11.01.2019 та копія квитанції від 19.01.2019 на суму 11470 грн.

-постанові про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БР № 165331 від 19.10.2018, згідно з якою ОСОБА_8 притягнуто до відповідальності за ч.2 ст. 122, ч.4 ст. 126 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу 510 грн.

-постанові Залізничного районного суду м. Львова від 07.05.2018 по справі № 462/1799/18, згідно з якою ОСОБА_8 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 10200 грн. з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

-постанові Апеляційного суду Львівської області від 10.07.2018, згідно з якою постанову Залізничного районного суду м. Львова від 07.05.2018 про притягнення ОСОБА_8 до адміністративної відповідальності , передбаченої ч.1 ст. 130 КУпАП залишено без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_8 без задоволення.

У відповідності до положень ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

На думку колегії суддів, зазначені вище докази є належними, допустимими, достовірними, а в сукупності є достатніми та перебувають у взаємозв`язку між собою, доводять винуватість ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України.

Так, частиною 1 ст. 382 КК України передбачена кримінальна відповідальність за умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню.

Положеннями ч. 1 ст. 2 КК передбачено, що підставою для настання кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.

Складом кримінального правопорушення визнається сукупність закріплених у законі України про кримінальну відповідальність ознак, за наявності яких реально вчинене суспільно небезпечне діяння визнається кримінальним правопорушенням.

Так апеляційним судом беззаперечно встановлено, що ОСОБА_8 керував транспортним засобом без посвідчення водія, достовірно знаючи про наявність постанови суду, якою його визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік, яка набрала законної сили. ОСОБА_8 , будучи ознайомленим з вказаною постановою суду, умисно не виконав її, що було кваліфіковано органом досудового розслідування за ч. 1 ст. 382 КК.

Об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК, є умисне невиконання судового рішення, що набрало законної сили, і означає повне його ігнорування, та проявляється і в перешкоджанні виконанню судового рішення, що набрало законної сили, яке полягає в активній протидії його виконанню.

Відповідно до доктрини кримінального права суб`єкт цього кримінального правопорушення може бути як спеціальним, так і загальним. Тому питання про визнання особи суб`єктом цього кримінального правопорушення необхідно було судам вирішувати диференційовано з урахуванням конкретних фактичних обставин кримінального провадження.

Суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК, може бути фізична особа, не на користь якої ухвалено рішення суду та яку зобов`язано вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.

Обвинувачений ОСОБА_8 є особою, яка позбавлена права керування транспортними засобами строком на 1 рік, тобто судом на нього покладено обов`язок утриматись від таких дій протягом визначеного судом строку.

Вказана обставина була встановлена як органом досудового розслідування, так і судом першої інстанції, та ніким не оспорювалася.

Статтею 9 КУпАП встановлено, що адміністративне правопорушення це протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління, і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

За вчинення адміністративного правопорушення до особи застосовується адміністративне стягнення, одним із видів якого є позбавлення спеціального права, зокрема, права керування транспортними засобами.

Відповідно до ст. 23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами. Статтею 15 Закону України «Про дорожній рух» забороняється керування транспортними засобами особам, до яких застосовано адміністративне стягнення чи кримінальне покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, протягом строку позбавлення, а також особам, щодо яких державним виконавцем встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами.

Таким чином, позбавлення спеціального права, зокрема, права керування транспортними засобами, одночасно припиняє реалізацію вказаного права особою, до якої застосовано цей вид адміністративного стягнення.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Обов`язковість судового рішення, згідно зі ст. 129 Конституції України, є однією з основних засад судочинства.

Положеннями ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Обвинувачений ОСОБА_8 , будучи обізнаним про наявність відносно нього постанови Залізничного районного суду м. Львова від 7 травня 2018 року, якою його було позбавлено права керування транспортними засобами, оскаржував цю постанову, проте всупереч судовому рішенню здійснював керування транспортним засобом і був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 126 КУпАП 19 жовтня 2018 року, що, на думку колегії суддів, свідчить про умисне ухилення останнього від виконання постанови суду, що є однією з форм невиконання судового рішення як підстави для притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 382 КК.

Положеннями ст. 8 КПК передбачено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, який застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Згідно статті 4 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) нікого не може бути вдруге притягнено до суду або покарано в порядку кримінального провадження під юрисдикцією однієї і тієї самої держави за правопорушення, за яке його вже було остаточно виправдано або засуджено відповідно до закону та кримінальної процедури цієї держави.

Основним безпосереднім об`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК є інтереси правосуддя в частині забезпечення повного і своєчасного виконання судового рішення. Об`єктом правопорушення, передбаченого ч. 1 статті 126 КУпАП, є встановлений порядок отримання права на керування транспортним засобом, а також суспільні відносини у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху. Таким чином, суспільні відносини, які охороняються законом про кримінальну відповідальність, не є ідентичними.

У даному кримінальному провадженні зібрані докази свідчать про систематичність вчинення правопорушень і про умисне невиконання судового рішення ОСОБА_8 .

Оцінка обставин у даному кримінальному провадженні по суті стосувалася не тих самих фактів, що досліджувались у провадженнях про адміністративні правопорушення, а невиконання заборони керування транспортними засобами ОСОБА_8 , до якого застосовано адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами, його ухилення від виконання постанови суду, що є однією з форм невиконання судового рішення, як підстави для притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 382 КК.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що сам по собі факт керування ОСОБА_8 транспортним засобом, будучи позбавленим відповідного права постановою суду, яка не містить вимоги зобов`язального чи заборонного характеру, не утворює склад інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення.

На думку колегії суддів, адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами обмежує право особи на певний строк, що призводить як до формального, так і до реального унеможливлення керування транспортними засобами.

Згідно з доктриною адміністративного права суть кожного адміністративного стягнення полягає у застосуванні певних правообмежень безпосередньо до особи, яка вчинила адміністративне правопорушення (принцип персональної відповідальності). І в цьому відношенні безпосереднім виконавцем судового рішення про позбавлення права керування транспортними засобами є зокрема особа, яка вчинила адміністративне правопорушення.

Позбавлення права керувати транспортними засобами передбачає вилучення посвідчення водія, здійснюється органами, які видали таке посвідчення, що було виконано шляхом фактичного вилучення в ОСОБА_8 посвідчення водія посадовими особами органів Національної поліції, що відповідає положенням ст. 317 КУпАП. Зміст правових вимог судового рішення про позбавлення права керування транспортними засобами ОСОБА_8 адресований до органів поліції та дозвільної системи, які виконали рішення суду шляхом вилучення (позбавлення) конкретної особи ОСОБА_8 водійського посвідчення, а фактично права керувати транспортними засобами.

У випадку застосування такого виду стягнення суд не повинен у своєму рішенні додатково конкретизувати, що йдеться саме про заборону керувати транспортними засобами певним суб`єктом, таке право є спеціальним і його отримання потребує проходження особливої процедури, внаслідок якої і отримується право на керування транспортними засобами. Саме тому, назва адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами у своєму змісті абсолютно чітко передбачає заборону особі здійснювати таке керування на визначений судом строк. При цьому зміст стягнення у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, зокрема, і позбавленні права керувати транспортними засобами, полягає у забороні особі реалізовувати певне право або здійснювати певну діяльність.

У випадку іншого трактування такого правообмеження, як позбавлення права керування транспортними засобами, це може призвести до масового ухилення правопорушників від застосованих до них стягнень у виді такого правообмеження, безкарності за вчинене, що є недопустимим, особливо у даний час, в умовах запровадженого воєнного стану в Україні, а також підриває авторитет правоохоронних та судових органів, держави загалом, перед суспільством.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Відповідно до положень ст. 411 КПК України, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.

Вирок та ухвала підлягають скасуванню чи зміні із зазначених підстав лише тоді, коли невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження вплинула чи могла вплинути на вирішення питання про винуватість або невинуватість обвинуваченого, на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність, на визначення міри покарання або застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. ст. 420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції.

За таких умов, колегія суддів повністю погоджується з позицією прокурора про необхідність скасування виправдувального вироку суду першої інстанції і постановлення нового вироку. Доводи прокурора про те, що вирок суду першої інстанції є необґрунтованим, а висновки суду суперечать фактичним обставинам справи є підставними та такими, що заслуговують на увагу. Така невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження вплинула на вирішення питання про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, яка , на думку колегії суддів, зібраними доказами доведена повністю.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, слід зазначити наступне.

Згідно зі ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Крім того, призначене особі покарання має бути необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

У відповідності до позиції, висловленої у постанові Верховного суду від 17 жовтня 2019 року у справі № № 205/7091/16-к (№ 51 - 1532 км 19), поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Призначаючи обвинуваченому покарання, колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, конкретні обставини справи, дані про особу обвинуваченого, який до кримінальної відповідальності раніше не притягався, неодружений, не працює, військовозобов`язаний, на обліках у лікаря-психіатра та нарколога не перебуває, та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції ч. 1 ст. 382 КК України, яке буде необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження скоєння ним нових злочинів, а саме покарання у виді штрафу.

Речові докази у справі відсутні.

Заходи забезпечення кримінального провадження у справі не застосовувались.

Процесуальні витрати відсутні.

Виходячи з вище наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 підлягає задоволенню, а виправдувальний вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 листопада 2021 року щодо ОСОБА_8 скасуванню з постановленням обвинувального вироку.

Керуючись ст.ст. 405,407, 409, 411, 413, 420, ч. 15, ст. 615 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 задоволити.

Вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 05 листопада 2021 року щодо ОСОБА_8 за ч.1 ст. 382 КК України скасувати.

Визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн.

Вирок набирає законної з моменту проголошення.

Касаційна скарга на вирок може бути подана до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4