Справа № 161/4872/19 Провадження №11-кп/802/796/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.5 ст.27, ч.2 ст.15, ч.2 ст.194, ч.2 ст.15, ч.2 ст.194 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
про повернення апеляційної скарги

26 жовтня 2022 року місто Луцьк

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Волинського апеляційного суду ОСОБА_2 , перевіривши апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 липня 2019 року про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27, ч.2 ст.15, ч.2 ст.194, ч.2 ст.15, ч.2 ст.194 КК України,

ВСТАНОВИВ:
Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08.07.2019 року щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Луцька Волинської області, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, проживаючого АДРЕСА_1 , в порядку ст.89 КК України несудимого

затверджено угоду про визнання винуватості від 15 березня 2019 року у кримінальному провадженні №0000372, укладену між прокурором Прокуратури Волинської області ОСОБА_6 та обвинуваченим ОСОБА_5 у присутності захисника ОСОБА_7 .

ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст.27 ч.2 ст.15 ч.2 ст.194 та ч.2 ст.15 ч.2 ст.194 КК України та призначено узгоджене покарання:

- за ч.5 ст.27 ч.2 ст.15 ч.2 ст.194 КК України у виді 3 (три) роки позбавлення волі;

- за ч.2 ст.15 ч.2 ст.194 КК України у виді 3 (три) років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно призначено ОСОБА_5 покарання до відбуття у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнено ОСОБА_5 від відбуття призначеного йому покарання, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 3 (три) роки, не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки:

- періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не спілкуватися з підозрюваними у кримінальному провадженні № 0000992 від 03.03.2017 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ;

- співпрацювати з органом досудового розслідування, прокуратурою під час досудового розслідування кримінальних правопорушень, що розслідуються в кримінальному провадженні № 0000992 від 03.03.2017 року.

Стягнуто з ОСОБА_5 в дохід держави судові витрати в сумі 2517,57 (дві тисячі п`ятсот сімнадцять гривень п`ятдесят сім копійок) гривень за проведення судових експертиз.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали апеляційні скарги, в яких, кожен зокрема, вказує про незаконність вироку суду першої інстанції, оскільки вказаним рішенням суд затвердив угоду про визнання винуватості від 15 березня 2019 року у кримінальному провадженні №0000372, укладену між прокурором Прокуратури Волинської області ОСОБА_6 та обвинуваченим ОСОБА_5 .

Зазначають про затвердження даної угоди у їх відсутності, що суттєво впливає на їх права як обвинувачених, оскільки фактично ОСОБА_5 , на переконання апелянтів, визнає участь останніх у вчиненні кримінальних правопорушень. Про вказане, на думку ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , свідчить зазначено в угоді заборона ОСОБА_5 спілкуватись із першими.

Також вважають, що міра покарання визначення із застосуванням ст.75 КК України свідчить про відсутність ознак добровільності зі сторони обвинувачення ОСОБА_5 під час укладення такої угоди.

На думку апелянтів, затвердження угоди про визнання винуватості у відповідності до оскаржуваного вироку є створення штучних доказів їх вини.

Просять оскаржуваний вирок скасувати, а справу повернути на новий судовий розгляд.

Перевіривши апеляційні скарги на відповідність вимогам КПК України вважаю за необхідне повернути апеляційні скарги за наступних підстав.

Положення п.8 ч.3 ст.129 Конституції України визначають одну з основних засад судочинства - забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Відповідно до ч.1 ст.24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Коло осіб, які мають право подати апеляційну скаргу, визначено ст.393 КПК України. Пунктом 10 цієї норми передбачено, що апеляційну скаргу мають право подати інші особи у випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.4 ст.475 КПК України вирок на підставі угоди може бути оскаржено у порядку, передбаченому цим Кодексом, на підставах, передбачених ст.394 цього Кодексу.

Згідно з ч.4 ст.394 КПК України вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржено:

1)обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно на підставах: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, установлених частинами 4, 6, 7 ст.474 цього Кодексу, в тому числі не роз`яснення йому наслідків укладання угоди;

2) потерпілим, його представником, законним представником, виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; нероз`яснення йому наслідків укладення угоди; невиконання судом вимог, встановлених частинами шостою чи сьомою статті 474 цього Кодексу;

3) прокурором виключно з підстав затвердження судом угоди у кримінальному провадженні, в якому згідно з частиною третьою статті 469 цього Кодексу угода не може бути укладена.

Згідно з вимогами статей 398, 399 КПК України питання про те, чи подана апеляційна скарга на вирок чи ухвалу суду першої інстанції особою, яка має право її подавати, розглядається і вирішується суддею-доповідачем суду апеляційної інстанції до прийняття рішення про відкриття апеляційного провадження. Відповідно до вимог п.2 ч.3 ст.399 КПК апеляційна скарга повертається, якщо її подала особа, яка не має права подавати апеляційну скаргу.

Відповідно до матеріалів справи кримінальне провадження №0000372 внесене до ЄРДР за фактом вчинення ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27 ч.2 ст.15 ч.2 ст.194 та ч.2 ст.15 ч.2 ст.194 КК України.

Дане кримінальне провадження розглянуто судом першої інстанції виключно в рамках обвинувачення ОСОБА_5 у інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

У постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 18.05.2020 року у справі № 639/2837/19 зазначено, що при вирішенні питання, чи є підстави для оскарження рішення суду першої інстанції до суду вищого рівня іншою особою, яка не була учасником судового провадження, ключовим є з`ясування, чи насправді це рішення стосується інтересів конкретної особи.

У поданих апеляціях ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вказують саме на порушення їх інтересів при винесенні судом рішення про затвердження угоди про визнання винуватості.

Однак вирок суд першої інстанції на підставі угоди про визнання винуватості щодо ОСОБА_5 попри те, що містить твердження про вчинення останнім кримінального правопорушення спільно з особами, матеріали стосовно яких виділено в окреме кримінальне провадження, з огляду на формулювання обвинувачення, визначеного судом доведеним, стосується виключно обвинуваченого ОСОБА_5 , який уклав угоду про визнання винуватості. Будь-яких особистих даних про осіб, з якими ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, оскаржуваний вирок не містить.

Також судом першої інстанції не досліджувалась та не надавалась оцінка правомірності дій ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , тим більше не вирішувалося наперед питання про їх права, свободи чи інтереси, і не встановлювалося преюдиційних фактів щодо них.

Посилання апелянтів на те, що встановлені вироком щодо ОСОБА_5 обставини можуть бути використані як беззаперечний доказ вини дій ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , є безпідставними.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ч. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено у встановленому законом порядку.

У національному законодавстві презумпцію невинуватості як один з основних конституційних принципів судочинства відображено в ч. 1 ст. 62 Конституції України та ч. 1 ст. 17 КПК. Згідно із цими правовими нормами особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Об`єднана палата у вищевказаній постанові наголошує на тому, що дані про осіб, які містяться у процесуальних документах, складених слідчим або прокурором (обвинувальному акті, повідомленні про підозру, тощо) у даному чи іншому кримінальному провадженні, не можуть слугувати підставою для визнання вироку на підставі угоди про визнання винуватості однієї особи таким, що стосується прав, свобод та інтересів інших осіб. Ці процесуальні документи, на відміну від вироку суду, містять твердження сторони обвинувачення про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК), з викладенням обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні у відповідності з вимогами ст. ст. 91, 92, 277, 291 КПК.

Чинний КПК не звільняє сторону обвинувачення від доказування відповідних обставин у кримінальному провадженні щодо однієї особи в разі наявності судового рішення стосовно іншої особи.

Також слід зауважити, що відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці 3 пункту 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №13 від 11 грудня 2015 року «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод», вирок, ухвалений на підставі угоди, у такому випадку (стосовно однієї із декількох осіб) не має преюдиційного значення для кримінального провадження відносно інших осіб, а визнання винуватості першою не є доказом вини останніх.

У зв`язку з вказаним та оцінці використаних у фабулі обвинувачення, визнаного судом доведеним, формулювань та словесних конструкцій і словосполучень, які є визначальними для встановлення того, чи обраний спосіб викладення є лише елементом конкретизації обвинувачення або ж є констатацією правомірності/неправомірності дій осіб, яких обвинувачення у цьому кримінальному провадженні не стосується, вважаю, що оскаржуваний вирок щодо ОСОБА_8 не стосується прав, свобод та інтересів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Також слід зауважити, що на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 липня 2019 року про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27, ч.2 ст.15, ч.2 ст.194, ч.2 ст.15, ч.2 ст.194 КК України адвокатом ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подавалась апеляційна скарга, яка ухвалою Волинського апеляційного суду від 07.10.2022 була повернута апелянту. Відомостей, що вищезазначене ухвала Волинського апеляційного суду від 07.10.2022 скасована у касаційному порядку матеріали справи та апеляційні скарги ОСОБА_3 й ОСОБА_4 не містять.

У зв`язку з викладеним та з урахуванням правової позиції Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеній у постанові від 18.05.2020 року у справі № 639/2837/19, вважаю за необхідне повернути апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

На підставі викладеного та керуючись ст.399 КПК України,

УХВАЛИВ:
Апеляційні скарги ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 липня 2019 року про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27 ч.2 ст.15 ч.2 ст.194, ч.2 ст.15 ч.2 ст.194 КК України, повернути апелянтам.

Копію ухвали про повернення апеляційних скарг разом з апеляційними скаргами та усіма доданими до них матеріалами невідкладно надіслати апелянтам.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Суддя Волинський апеляційний суд ОСОБА_2