УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 192/1407/21

провадження № 51-651ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Васильківка Васильківського р-ну Дніпропетровської обл., жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2022 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Як встановив суд у вироку, 29 липня 2021 року, приблизно о 19 год 30 хв ОСОБА_4 , рухаючись на автомобілі «Volkswagen Golf Variant», номерний знак НОМЕР_1 , зі швидкістю приблизно 100 км/год у лівій смузі автошляху Н-08 «Бориспіль-Дніпро-Запоріжжя», проїзна частина якого має по дві смуги руху в кожному напрямку, з боку м. Дніпра в напрямку м. Запоріжжя в районі 450 км + 500 м зазначеного автошляху допустив порушення вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху, а саме не обрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати рух та безпечно керувати автомобілем, внаслідок чого втратив контроль над ним та допустив зіткнення з автомобілем «Merсedes-Benz Sprinter», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_6 , який рухався в попутному напрямку в крайній правій смузі. Унаслідок зіткнення автомобіль під керуванням останнього в некерованому стані виїхав на зустрічну смугу руху, перекинувся на лівий бік та здійснив зіткнення з автомобілем «Деу ланос», номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_7 та з автомобілем «DAF-CF 65.220», номерний знак НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_8 , які рухалися у зустрічному напрямку.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження, які спричинили його смерть; пасажири автомобіля «Деу ланос» ОСОБА_9 та ОСОБА_10 отримали тяжкі тілесні ушкодження, а водій цього автомобіля ОСОБА_7 - середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 22 грудня 2022 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 , не оспорюючи доведеності винуватості ОСОБА_4 та правильності кваліфікації його дій, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить скасувати ухвалу Дніпровського апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи скаргу захисник стверджує, що суд апеляційної інстанції у своєму рішенні не мотивував, на підставі чого дійшов висновку про відсутність щирого каяття у засудженого та добровільного відшкодування завданого збитку, у зв`язку з чим ці обставини, не були враховані судом, як такі, що пом`якшують покарання. Хоча, як зауважує касатор, його підзахисний визнавав вину, висловив щире співчуття та жаль потерпілим, повністю відшкодував матеріальну шкоду законному представнику потерпілих ОСОБА_11 та частково відшкодував моральну шкоду ОСОБА_6 . Указані обставини, на переконання ОСОБА_5 , свідчать, що засуджений із перших днів вчинення кримінального правопорушення розумів та визнавав протиправність своїх діянь, цікавився здоров`ям потерпілих та в межах своїх матеріальних можливостей добровільно здійснював дії направлені на усунення негативних наслідків.

Крім того, наявність зазначених вище обставин, які пом`якшують покарання, з позитивними характеризуючими відомостями про особу ОСОБА_4 , могли бути враховані судом, як такі, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та свідчать, на думку захисника, про недоцільність призначення покарання у виді позбавлення волі, яке необхідно відбувати реально.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених і перевірених місцевим судом, а також правильності кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 286 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки захисник не оскаржує законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.

Стосовно тверджень захисника про невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженоговнаслідок суворості, то вони, на переконання колегії суддів Верховного Суду, не є слушними з огляду на таке.

Як визначено частинами 1, 2 ст. 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з положеннями ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 75 КК (у редакції Закону на час вчинення діяння), якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Статті 65-75 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання, звільнення від його відбування.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Статтею 414 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) встановлено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_4 покарання суд першої інстанції згідно з указаними нормами закону врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до ст. 12 КК є тяжким злочином; особу засудженого, який має на утриманні малолітню дитину; працевлаштований; раніше не судимий; на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває; позитивну характеристику за місцем роботи та проживання.

Також Солонянський районний суд Дніпропетровської області зауважив, що хоча стороною обвинувачення зазначено в обвинувальному акті про відсутність обставин, які обтяжують покарання та наявність обставин, які його пом`якшують - щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку, проте цей суд, оцінивши позицію обвинуваченого до скоєного, обставини кримінального правопорушення, дійшов висновку про відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, з огляду на те, що він хоч і визнав свою вину у вчиненому, але щиро не кається, до того ж шкоду, завдану кримінальним правопорушенням відшкодував частково.

Ураховуючи наведене та те, що внаслідок діяння засудженого спричинено смерть одній людині, двом потерпілим заподіяно тяжкі тілесні ушкодження та одному -середнього ступеню тяжкості тілесні ушкодження, Солонянський районний суд Дніпропетровської області дійшов висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_4 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, у зв`язку з чим призначив останньому покарання у виді позбавлення волі, визначивши його строк у розмірі, наближеному до мінімальної межі санкції ч. 2 ст. 286 КК.

Водночас з огляду на обставини вчинення кримінального правопорушення та його наслідки суд не знайшов підстав для застосування положень ст. 75 КК.

Також суд першої інстанції з огляду на дії ОСОБА_4 , що призвели до тяжких наслідків, вважав за необхідне призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк два роки.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, захисник ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій зазначав про суворість призначеного ОСОБА_4 покарання та просив застосувати положення ст. 75 КК, звільнивши засудженого від відбування основного покарання з випробуванням.

Доводи, викладені захисником в апеляційній скарзі, аналогічні доводам, викладеним ним у касаційній скарзі.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку, всупереч доводам захисника, перевірив усі посилання й доводи, викладені у скарзі, щодо вимог апелянта про необхідність застосування стосовно ОСОБА_4 положень ст. 75 КК. Так, аргументуючи своє рішення у цій частині, суд апеляційної інстанції зауважив, що обставини, на які посилався захисник у касаційній скарзі були враховані судом першої інстанції під час призначення покарання.

Урахувавши викладене, Дніпровський апеляційний суд підсумував, що районний суд не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК і дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, в межах санкції статті, за якою його засуджено з реальним його відбуванням.

З висновками апеляційного суду погоджується і колегія суддів Верховного Суду, вважає їх правильними та визнає, що покарання ОСОБА_4 призначене з дотриманням загальних засад призначення покарання, зокрема принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, а також положень статей 50, 65 КК, що знайшло відображення у вироку з наведенням відповідних мотивів.

Крім того, колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне зауважити, що санкція ч. 2 ст. 286 КК передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3 років або без такого. Доводи сторони захисту, із урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, обставин вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення та спричинених ним наслідків, на переконання Суду, не свідчать про істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненим протиправним діянням, як і не свідчать про наявність правових підстав для застосування положень ст. 75 КК. Отже, у цьому провадженні не вбачається підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через суворість, а також і підстав для звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі захисника ОСОБА_5 твердження не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваному судовому рішенні, і не містять вагомих аргументів, які би свідчили про залишення поза увагою апеляційного суду доводів апеляційної скарги, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 22 грудня 2022 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3