Справа №592/881/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/873/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Сексуальне насильство
УХВАЛА

Іменем України

20 березня 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у закритому судовому засіданні у режимі відеоконференції в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 592/881/21 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 07.02.2023 про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави,

учасників судового провадження:

прокурора - ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисників - адвокатів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ,

установила:

В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_11 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою обрати запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, у тому числі з обов`язком носіння електронного засобу контролю та прибуття до суду за першою вимогою, а також звільнити обвинуваченого з-під варти в залі суду, оскільки суд обмежився окремими формальними обставинами, які використав для продовження дії запобіжного заходу, виключно на підтримку позиції прокурора, змісту фактичної позиції захисту не аналізував і завідомо порушив принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, безпосередності дослідження показань, речей і документів, передбачених ст. 22, 23 КПК, судове засідання було проведено без погодження позиції захисту, через ненадання ознайомлення з клопотанням прокурора, а прохання зазначити в журналі судового засідання підстави відмови в задоволенні клопотання сторони захисту про відкладення розгляду справи і ознайомлення з клопотанням було проігноровано. Клопотання розглянуто судом у відсутність іншого захисника ОСОБА_10 , наведені прокурором ризики ґрунтуються виключно на припущеннях, без надання жодного документального підтвердження, не знайшло оцінки суду питання про погіршення стану здоров`я ОСОБА_7 .

У Зарічному районному суді м. Суми знаходиться кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 155, ч. 2 ст. 156, ч. 6 ст. 152, ч. 6 ст. 153 КК, судовий розгляд якого до закінчення дії попередньої ухвали про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою не завершений, тому прокурором було подане клопотання про продовження ОСОБА_7 строку тримання під вартою, яке було обґрунтоване тим, що ризики, які існували під час обрання запобіжного заходу, передбачені у п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК, існують та не зменшились.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 07.02.2023 обвинуваченому продовжений ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру застави. Своє рішення суд першої інстанції умотивував тим, що прокурором доведено наявність існування ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК, у даному кримінальному провадженні не допитані потерпілі, свідки та обвинувачений і лише розпочато дослідження письмових доказів, а також відсутні обставини, які б свідчили про істотне зменшення ризиків або їх відсутність взагалі. Крім того, на підставі ст. 183 КПК судом не визначений розмір застави.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисників ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , які підтримали апеляційну скаргу і просили скасувати ухвалу суду, доводи прокурора ОСОБА_8 про залишення ухвали суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказана вище апеляційна скарга захисника ОСОБА_9 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Зокрема, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою, однак в кожному випадку суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів; забезпечення таких стандартів вимагає від національного суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення має право своєю ухвалою продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого; вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК; за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування; за результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців; копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення (ч. 1-3 ст. 331 КПК). При цьому порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, КПК та інших законів України (ч. 1-2 ч. 1 КПК).

Завданнями кримінального провадження, крім іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК), яка у даному конкретному випадку визначається і регламентується положеннями глави 18 КПК, зокрема ст. 176-213.

Так, відповідно ч. 1, 4, 5 ст. 199 КПК, прокурор має право подати клопотання про продовження строку тримання під вартою не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою, а суд зобов`язаний розглянути це клопотання до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу, а згідно ч. 1-3 ст. 193 цього Кодексу розгляд клопотання про застосування запобіжного заходу здійснюється за участю прокурора, обвинуваченого, його захисника; суд, до якого доставлений обвинувачений для участі у розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу, зобов`язаний роз`яснити його права: 1) мати захисника; 2) знати суть та підстави обвинувачення; 3) знати підстави його затримання; 4) відмовитися давати пояснення, показання з приводу обвинувачення; 5) давати пояснення щодо будь-яких обставин його затримання та тримання під вартою; 6) досліджувати речові докази, документи, показання, на які посилається прокурор, та надавати речі, документи, показання інших осіб на спростування доводів прокурора; 7) заявляти клопотання про виклик і допит свідків, показання яких можуть мати значення для вирішення питань цього розгляду; суд зобов`язаний вжити необхідних заходів для забезпечення захисником обвинуваченого, якщо останній заявив клопотання про залучення захисника, якщо участь захисника є обов`язковою або якщо суд вирішить, що обставини кримінального провадження вимагають участі захисника.

Право на захист, яке має обвинувачений, полягає у наданні йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу обвинувачення, мати можливість збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, користуватися правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені КПК (ч. 1 ст. 20 КПК). При цьому з огляду на вимоги ч. 1 ст. 52 КПК участь захисника у даному кримінальному провадженні є обов`язковою, оскільки ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів.

Проаналізувавши вказані вище вимоги кримінального процесуального закону, суд першої інстанції, отримавши клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу, повинен був в порядку, передбаченому ст. 134, 135 КПК, призначити це клопотання до розгляду в судовому засіданні та здійснити судовий виклик обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисників ОСОБА_9 і ОСОБА_10 та прокурора шляхом вручення їм повістки про виклик, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення виклику по телефону або телеграмою, оскільки участь цих осіб у судовому провадженні є обов`язковою.

Як убачається з матеріалів даної справи, в Зарічному районному суді м. Суми знаходиться кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 155, ч. 2 ст. 156, ч. 6 ст. 152, ч. 6 ст. 153 КК, судовий розгляд якого до закінчення дії попередньої ухвали суду про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою не завершений, внаслідок чого прокурором було подане клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою, яке у свою чергу було призначене до розгляду на 07.02.2023.

Захисником ОСОБА_10 було направлене клопотання про відкладення розгляду справи, тому нове судове засідання було призначено цього ж дня 07.02.2023 через годину, тобто на 16:15, але клопотання прокурора про продовження строку тримання ОСОБА_7 під вартою було розглянуте судом першої інстанції у відсутність захисника ОСОБА_10 , що, на думку колегії суддів, перешкодило суду ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення щодо запобіжного заходу.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а згідно ч. 1, п. 4 ч. 2 ст. 412 цього Кодексу істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення; судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо судове провадження здійснено за відсутності захисника, якщо його участь є обов`язковою.

Оскільки судом першої інстанції при ухваленні рішення про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, так як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, не створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч. 6 ст. 22 КПК), не забезпечив участь в судовому засіданні захисника ОСОБА_10 (ч. 1 ст. 52, 134 і 135 КПК), хоча мав для цього можливості і певний процесуальний час до закінчення дії попередньої ухвали про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, тому ухвала підлягає скасуванню, а апеляційна скарга захисника в цій частині - задоволенню.

Що стосується інших доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 про відсутність підстав для продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу і необхідності звільнення останнього з-під варти негайно, у тому числі і через незадовільний стан здоров`я, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Так, судом першої інстанції здійснюється розгляд кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні ряду кримінальних правопорушень (у тому числі і скоєнні ним особливо тяжкого злочину), передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 155, ч. 2 ст. 156, ч. 6 ст. 152, ч. 6 ст. 153 КК, і на теперішній час в судовому засіданні безпосередньо досліджуються надані стороною обвинувачення докази, тому обґрунтованість пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, на думку колегії суддів, може бути вирішена виключно при ухваленні судом першої інстанції вироку або у інший встановлений кримінальним процесуальним законом спосіб, оскільки суд апеляційної інстанції не може надавати будь-яку правову оцінку наявним у справі доказам як сторони захисту, так і сторони обвинувачення щодо винуватості чи навпаки невинуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому правопорушень, вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність пред`явленого йому обвинувачення, правильності кваліфікації його дій, достовірність або недостовірність наявних у справі доказів, їх достатності, належності чи допустимості, переваги одних доказів над іншими, застосування органом державного обвинувачення того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність, і може вирішувати тільки питання щодо наявності або відсутності встановлених ч. 1 ст. 177 КПК ризиків і необхідності (доцільності) подальшого тримання під вартою обвинуваченого для їх запобігання до закінчення судового розгляду по суті кримінального провадження. Тобто, «факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими самими переконливими як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи суто висунення обвинувачення, що здійснюється на наступній стадії процесу» (рішення ЄСПЛ від 28.10.1994 у справі «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства» (John Murray v. the United Kingdom), заява № 14310/88), а питання про те, що «тримання під вартою до суду є виправданим тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, ставити не можна, оскільки це є завданням попереднього розслідування, сприяти якому має й тримання під вартою» (рішення ЄСПЛ від 14.03.1984 у справі «Феррарі-Браво проти Італії» (Ferrari-Bravo v. Italy), заява № 9627/81).

З огляду на це, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу також є наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК (ст. 177 КПК).

При вирішенні вказаного вище питання, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію обвинуваченого; 7) майновий стан обвинуваченого; 8) наявність судимостей у обвинуваченого; 9) дотримання обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; 12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї (ч. 1 ст. 178 КПК).

Висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені судом за результатами сукупного аналізу фактичних обставин кримінального правопорушення та особистих даних обвинуваченої особи (характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців тощо), її поведінки під час досудового розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилитись від органів влади, способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків тощо). При цьому ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству. Хоч КПК і не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, а тому існують реальні ризики того, що обвинувачений ОСОБА_7 може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому він обвинувачується, а застосування іншого, більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою не забезпечить належне виконання останнім покладених на нього процесуальних обов`язків і не зможе запобігти передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК ризикам.

Урахування тяжкості кримінального правопорушення, у цьому конкретному випадку, має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за вчинене кримінальне правопорушення підвищує ризик того, що ОСОБА_7 може ухилитися від суду та іншим чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, оскільки «небезпека ризику переховування від суду може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з інформацією про матеріальний, соціальний стан особи та ін.», а «серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти» (рішення ЄСПЛ у справах «Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини»). При цьому колегія суддів враховує те, що «тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту», а «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів» (рішення ЄСПЛ від 26.07.2001 у справі «Ілійков проти Болгарії» (заява № 33977/96).

Суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого рішення, що ОСОБА_7 може переховуватись від суду, цей ризик не зменшився та є актуальним і на час апеляційного розгляду, зважаючи на тяжкість майбутнього покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого правопорушення, характер, кількість та ступінь суспільної небезпечності цього кримінального правопорушення, а також обставини його вчинення, зокрема. При цьому ризик втечі, як зазначалось вище, також має оцінюватись і у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування (§58 рішення ЄСПЛ у справі «Бекчиєв проти Молдови»), а тому колегія суддів вважає, що ризик переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності дійсно має місце і продовжує на теперішній час існувати.

При встановленні ризику впливу на потерпілих, свідків необхідно зауважити, що чинний кримінальний процесуальний закон встановлює певну процедуру безпосереднього отримання в судовому засіданні показань від потерпілих, свідків у кримінальному провадженні, а саме після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду це відбувається усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ст. 352, 353, 354 КПК).

Зокрема, відповідно ст. 23 КПК, суд досліджує докази безпосередньо; показання учасників кримінального провадження суд отримує усно; не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом; суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом; сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом, а згідно ст. 95 КПК показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту свідком, потерпілим щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження; потерпілий має право давати показання під час судового розгляду; свідок зобов`язаний давати показання суду; суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу, і не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного ст. 615 цього Кодексу.

Потерпілі та свідки на теперішній час у кримінальному провадженні не допитані судом першої інстанції

Що стосується ризику можливості вчинити ОСОБА_7 інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому він обвинувачується, що передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК, то про існування і актуальність цього ризику може свідчити кількість епізодів вчинення обвинуваченим правопорушень, інкримінованих йому.

Твердження сторони захисту про ненадання стороною обвинувачення копій матеріалів до клопотання про продовження запобіжного заходу, дійсно мали місце, але недотримання прокурором цих вимог кримінального процесуального закону не тягне за собою істотності порушених прав та законних інтересів ОСОБА_7 (ст. 409, 412 КПК), оскільки не кожне порушення положень КПК має наслідком скасування судового рішення і повинно оцінюватись з точки зору істотності порушення прав та законних інтересів особи. При цьому прокурор у кримінальному провадженні має певну самостійність в обстоювання стороною обвинувачення своєї правової позиції, є вільним, як і сторона захисту, у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК, а суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень КПК, і зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ст. 22, 26 КПК).

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 про незадовільний стан здоров`я обвинуваченого і неможливість отримання ним необхідної кваліфікованої медичної допомоги, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки апеляційний суд не має відповідної інформації із компетентного закладу охорони здоров`я чи медичної частини СІЗО про неможливість утримання ОСОБА_7 в умовах СІЗО через наявні у нього захворювання чи неможливість надання останньому необхідної кваліфікованої медичної допомоги.

Таким чином, зважаючи на наявність ризиків, зазначених у клопотання прокурора, необхідність забезпечення повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до кожного учасника судового провадження була застосована належна правова процедура, колегія суддів вважає, що суспільний інтерес, що полягає у захисті прав потерпілих від злочинів привалює над принципом поваги до свободи особистості і виправдовує саме на теперішній час подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою.

На підставі викладеного, після скасування ухвали суду першої інстанції колегія суддів вважає за необхідне постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання прокурора у кримінальному провадженні та продовжити ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою до 06.04.2023, оскільки судовий розгляд кримінального провадження по суті висунутого ОСОБА_7 обвинувачення не завершений, а запобігти вказаним вище ризикам шляхом застосування до нього більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, неможливо.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України,

постановила:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 07.02.2023 про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою - скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та постановити нову ухвалу.

Клопотання прокурора Білопільського відділу Сумської окружної прокуратури ОСОБА_12 задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою до 06.04.2023 включно без визначення розміру застави.

Виконання ухвали покласти на прокурора Білопільського відділу Сумської окружної прокуратури ОСОБА_12 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4