В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"11" квітня 2023 р. Дніпровський районний суд м. Києва (далі Суд) колегіально судом у складі трьох суддів ОСОБА_1 (головуючий суддя),

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю

секретарів судових засідань ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

сторін кримінального провадження:

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02 березня 2017 року за № 0002851 за обвинуваченням

ОСОБА_10 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Києві, громадянин України, з повною загальною освітою, не працює, не одружений, адреса: АДРЕСА_1 , раніше судимий: 11 червня 2018 року Святошинським районним судом м. Києва за ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357, з урахуванням ст. 70 Кримінального кодексу (далі КК) України до позбавлення волі на строк 5 років; 22 січня 2019 року Баранівським районним судом Житомирської області за ч. 3 ст. 289, ч. 1 ст. 345, з урахуванням ст. 70 КК до позбавлення волі на строк 7 років; 15 листопада 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 358, ч. 1 ст. 263, з урахуванням ч. 1, 4 ст. 70 КК України до позбавлення волі на строк 8 років; 06 травня 2022 року Житомирським районним судом Житомирської області за ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 357, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 263-1, ч. 1 ст. 263-1, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 152 КК, з урахуванням ч. 1, 4 ст. 70 цього Кодексу, до позбавлення волі на строк 11 років з конфіскацією належного майна,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2, 3 ст. 289, ч. 2 ст. 345, ст. 348 КК України,

у с т а н о в и в :

Суть питання, що вирішується судом

З обвинувального акта, складеного 21 липня 2017 року слідчим Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_11 та погодженого того ж дня прокурором Київської міської прокуратури № 4 ОСОБА_7 ,слідує, що ОСОБА_10 вчинив

(1) 28 лютого 2017 року крадіжку поєднану з прокиненням в інше приміщення;

(2)02 березня 2017 року незаконне заволодіння ТЗ вчинене повторно та поєднане з погрозою застосування насильства;

(3)02 березня 2017 року посягання на життя працівника правоохоронного органу;

(4)02 березня 2017 року умисне заподіння працівнику правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень.

Відповідно до ст. 91 Кримінального процесуального кодексу (далі КПК) України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню в т.ч. 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення .

Особливості наведених правовідносин свідчать, що у провадженні необхідно надати відповідь на такі ключові питання:(1) чи вчиняв обвинувачений діяння, яке охоплюються складом кримінального правопорушення, передбаченого КК ?; (2) чи доведено стороною обвинувачення винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення ?;(3) як слід кваліфікувати діяння обвинуваченого, у випадку доведення його винуватості ?

Суд надає ствердні відповіді на 1 та 2 питання, у зв'язку з чим кваліфікує дії обвинуваченого за ч. 3 ст. 185, ч. 2, 3 ст. 289, ст. 348, ч. 2 ст. 345 КК, з огляду на наступне.

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення

Судом визнано доведеним, що ОСОБА_10 28 лютого 2017 року приблизно о 23 годині 00 хвилин перебував за адресою: м. Київ, пр-т Броварський, буд. 33-В, неподалік магазину «ЄВА», що належить ТОВ «РУШ».

В цей час у ОСОБА_10 виник злочинний умисел спрямований на повторне таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у приміщення даного магазину.

Надалі, реалізуючи свій злочинний умисел, діючи з корисливих мотивів та скориставшись тим, що за його діями ніхто зі сторонніх осіб не спостерігає, маючи на меті незаконне збагачення,ОСОБА_10 приблизно о 23 годині 57 хвилин перебуваючи за адресою: м. Київ, пр-т Броварський, 33-В, біля магазину «ЄВА», пробрався через огорожу, двері якої були обладнані навісними замками, проникнувши на територію даного магазину, де підійшовши до задніх вхідних дверей, що були обладнані врізним замком, за допомогою заздалегідь заготовлених знарядь вчинення злочину, а саме викруток та інших побутових інструментів, які мав при собі, шляхом зламу замка та за допомогою магніту, пошкодивши сигналізацію, проник до приміщення магазину «ЄВА», звідки повторно таємно викрав металевий сейф з грошовими коштами в сумі 22729 гривень 31 копійка, косметичні вироби на загальну суму 93964 гривні 07 копійок та обладнання на загальну суму 15178 гривень 10 копійок.

Після цього з місця вчинення кримінального правопорушення зник, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим спричинив ТОВ «РУШ» матеріальної шкоди на загальну суму 131871 гривня 48 копійок.

Крім того, ОСОБА_10 02 березня 2017 року приблизно о 01 годині 00 хвилин перебував за адресою: м. Київ, вул. Жмаченка, буд. 12, де побачив транспортний засіб марки «ВАЗ», моделі «21051», 1985 року випуску, білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 .

В цей момент у ОСОБА_10 виник злочинний умисел на повторне незаконне заволодіння транспортним засобом, а саме автомобілем марки «ВАЗ», моделі «21051», 1985 року випуску, білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Реалізуючи свій злочинний умисел спрямований на повторне незаконне заволодіння транспортним засобом ОСОБА_10 обрав об`єктом свого протиправного посягання вищевказаний автомобіль, і за допомогою заздалегідь заготовлених знарядь вчинення злочину, які мав при собі, а саме викруток відчинив передні ліві дверцята автомобіля, та сів за кермо вказаного транспортного засобу.

Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел спрямований на повторне незаконне заволодіння транспортним засобом ОСОБА_10 шляхом пошкодження замка запалення та з`єднанням дротів запалення, запустив двигун даного автомобіля та поїхав на ньому з місця вчинення кримінального правопорушення, тим самимповторно незаконно заволодів транспортним засобом марки «ВАЗ», моделі 21051, 1985 року випуску, білого кольору д.н.з. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , чим спричинив потерпілому матеріальної шкоди на загальну суму 10000 гривень 00 копійок.

В подальшому 02 березня 2017 року приблизно о 06 годині 45 хвилин за адресою: м. Київ, Дарницький б-р 4, ОСОБА_10 був помічений працівниками поліції.

Разом з тим, останній розуміючи, що його незаконні дії помічені з боку працівників поліції почав вчиняти дії спрямовані на втечу з місця вчинення кримінального правопорушення.

Також, ОСОБА_10 02 березня 2017 року приблизно о 06 годині 55 хвилин перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Андрія Малишка, буд. 25/1, намагаючись втекти від переслідування працівників поліції, побачив автобус жовтого кольору, марки «Богдан», моделі «А 092», д.н.з. НОМЕР_2 , що належить ТОВ «РАДОНЬ».

В цей час у ОСОБА_10 виник злочинний умисел спрямований на повторне незаконне заволодіння транспортним засобом, з метою втечі з місця вчинення кримінального правопорушення та уникнення кримінальної відповідальності та він обрав об`єктом свого протиправного посягання автобус жовтого кольору, марки «Богдан», моделі «А 092», д.н.з. НОМЕР_2 , що належить ТОВ «РАДОНЬ».

Реалізуючи свій злочинний умисел спрямований на повторне незаконне заволодіння транспортним засобом ОСОБА_10 забіг до салону вказаного автобусу, де перебували пасажири, та здійснив погрози застосуванням насильства, що є небезпечним для життя та здоров`я водія вказаної маршрутки ОСОБА_13 , які виразились у демонстрації предмету схожого на пістолет.

Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел спрямований на повторне незаконне заволодіння транспортним засобом ОСОБА_10 здійснив погрозу застосуванням насильства, що є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, а саме направив предмет схожий на пістолет на водія ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та висловив вимогу усім пасажирам вийти з салону автобусу (маршрутки), а водію ОСОБА_13 розпочати рух транспортного засобу.

Разом з тим водій ОСОБА_13 відмовився виконати злочинний наказ ОСОБА_10 та останній здійснив один постріл з предмету схожого на пістолет у лобове скло автобусу, і примусив пасажирів та водія покинути салон транспортного засобу.

В подальшому ОСОБА_10 самостійно сів за кермо автобусу, використовуючи ключі запалення, запустив двигун маршрутки та розпочав рух, тим самим повторно незаконно заволодів транспортним засобом марки «Богдан», моделі «А 092», д.н.з. НОМЕР_2 , чим спричинив потерпілому ТОВ «РАДОНЬ» матеріальної шкоди на загальну суму 243513 гривень 53 копійки.

В процесі втечі на вказаному транспортному засобі марки «Богдан», моделі «А 092», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_10 безперервно переслідували працівники поліції, висловлюючи вимоги про зупинення транспортного засобу.

Крім того, продовжуючи незаконні дії спрямовані на утримання вказаного транспортного засобу марки «Богдан», моделі «А 092», д.н.з. НОМЕР_2 , ігноруючи те, що його дії були помічені потерпілим ОСОБА_13 , сторонніми особами з числа пасажирів маршрутки, а також ігноруючи законні вимоги працівників поліції, про зупинку автобусу та вимоги вийти з маршрутки, ОСОБА_10 продовжив рух.

В подальшому 02 березня 2017 року приблизно о 07 годині 02 хвилини, перебуваючи в кабіні маршрутки «Богдан», моделі «А 092», д.н.з. НОМЕР_2 , адресою: м. Київ, вул. Андрія Малишка, 25/1, ОСОБА_10 чітко усвідомлюючи, що його незаконні дії намагаються зупинити працівники поліції, які перебували під час виконання своїх службових обов`язків, одягнені у формений одяг, маючи нагрудні спеціальні жетони, табельну вогнепальну зброю, виконуючи службові обов`язки на службових автомобілях, ОСОБА_10 діючи умисно, цілеспрямовано та усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій, посягаючи на життя працівників поліції, свідомо допускаючи наслідки у вигляді заподіяння смерті працівникам поліції, з метою зникнення з місця вчинення кримінального правопорушення, застосовуючи предмет схожий на пістолет, здійснив один прицільний постріл в поліцейського роти № 4 батальйону № 4 УПП у м. Києві сержанта поліції ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Разом з тим, перебуваючи за кермом транспортного засобу, маршрутного таксі «Богдан» та рухаючись на ньому, через відчинене бокове вікно автобусу здійснив прицільний постріл направлений в інспектора роти № 4 батальйону № 4 УПП у м. Києві лейтенанта поліції ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Будучи безперервно переслідуваним працівниками поліції на службовому автомобілі з ввімкненими проблисковими маячками червоного кольору та сиреною, марки «Тойота», моделі «Пріус», д.н.з. НОМЕР_3 на синьому фоні, в складі працівників УПП у м. Києві інспектора роти № 4 батальйону № 4 лейтенанта поліції ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та поліцейського роти № 4 батальйону № 4 капрала поліції ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_10 , намагаючись зникнути з місця вчинення кримінального правопорушення з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинені ним злочини, діючи умисно, цілеспрямовано та усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій, посягаючи на життя працівників поліції, свідомо допускаючи наслідки у вигляді заподіяння смерті працівникам поліції, зробив три прицільні постріли з предмету схожого на пістолет, у ОСОБА_16 та ОСОБА_17 .

В подальшому ОСОБА_10 здійснив зіткнення зі службовим автомобілем марки «Шевроле Ніва», д.н.з. НОМЕР_4 на синьому фоні, на в якому виконуючи свої службові обов`язки перебували працівники поліції Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві, а саме дільничний офіцер поліції лейтенант поліції ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , та поліцейський водій старший сержант поліції ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_9 .

Надалі, ОСОБА_10 02 березня 2017 року приблизно о 07 годині 10 хвилин перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Садова, 21-ша лінія, буд. 75-78, намагаючись уникнути безперервного переслідування працівниками поліції, маючи на меті ухилення від кримінальної відповідальності за вчинені ним злочини, знаходячись поблизу залізничної платформи «Троєщина» в місці значного скупчення людей, тікав від працівників правоохоронного органу.

В цей час злочинні дії ОСОБА_10 були помічені, працівником правоохоронного органу, а саме поліцейським відділу озброєння та логістики управління « Корпусу оперативно-раптової дії » старшим сержантом поліції ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_11 .

В свою чергу, ОСОБА_20 почувши вимоги працівників патрульної поліції щодо припинення ОСОБА_10 злочинних дій, вбачаючи в діях останнього загрозу особистій та публічній безпеці, був зобов`язаний в силу ч. 2 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію», негайно вжити всіх можливих заходів щодо припинення злочинних дій ОСОБА_10 .

Відразу після цього ОСОБА_20 вголос повідомив ОСОБА_10 , що являється працівником поліції та висловив останньому законну вимогу зупинитися, на що ОСОБА_10 посягаючи на його здоров`я, свідомо допускаючи наслідки у вигляді заподіяння ОСОБА_20 тілесних ушкоджень, застосовуючи предмет схожий на пістолет, здійснив три прицільних постріли у ОСОБА_20 , один з яких виявився влучним, та спричинив потерпілому вогнепальне поранення м`яких тканин правої гомілки із діаметром вхідного отвору 5-6 мм, яке згідно висновку експерта № 876/Е від 19.06.2017, завдало потерпілому ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

В подальшому ОСОБА_10 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, спричинивши працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Стаття (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений

Згідно ч. 3 ст. 185 КК йдеться про таємне викрадення чужого майна (крадіжку), поєднане з проникненням у житло, інше приміщення чи сховище.

В силу пунктів 3-4 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», які віднайшли своє відображення у позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 11 вересня 2019 року в справі № 725/2266/18, крадіжка (таємне викрадення чужого майна) - це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 289 КК кримінально-караним є незаконне заволодіння транспортним засобом вчинене повторно або ті самі дії, однак поєднані з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства.

Згідно примітки до ст. 289 КК (в редакції чинній на дату діяння) під незаконним заволодінням транспортним засобом у цій статті слід розуміти вчинене умисно, з будь-якою метою протиправне вилучення будь-яким способом транспортного засобу у власника чи користувача всупереч їх волі.

Відповідно до частини другої цієї статті під повторністю слід розуміти вчинення таких дій особою, яка раніше вчинила незаконне заволодіння транспортним засобом або злочин, передбачений статтями 185, 186, 187, 189-191, 262, 410 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 345 КК регламентовано кримінальну відповідальність за умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу чи його близьким родичам побоїв, легких або середньої тяжкості тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

Згідно ст. 348 КК йдеться про вбивство або замах на вбивство працівника правоохоронного органу чи його близьких родичів у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, а також члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону або військовослужбовця у зв`язку з їх діяльністю щодо охорони громадського порядку.

Мотиви суду

Вказаних висновків Суд дійшов провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходячи з наступного.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_10 свою вину у вчиненні зазначених кримінальних правопорушень визнав повністю, дав покази, підтвердив обставини їх вчинення, викладені в установочній частині вироку, зокрема в частині часу, місця та способу, щиро розкаявся у вчиненому.

Вказав, що дійсно за наведеного у вироку алгоритму дій вчинив 28 лютого 2017 року крадіжку поєднану з прокиненням в інше приміщення; 02 березня 2017 року незаконне заволодіння ТЗ вчинене повторно та поєднане з погрозою застосування насильства; 02 березня 2017 року посягання на життя працівника правоохоронного органу; 02 березня 2017 року умисне заподіння працівнику правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень.

Останній також виразив готовність понести покарання за вчинене у межах своєї вини.

Наведені показання обвинуваченого Суд сприймає, як слушні та такі, що заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин

Відповідно до положень ст. 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Тобто, докази - це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел. Фактичні дані - це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (див. постанову Верховного Суду (далі в т.ч. ККС, ВС) від 28 березня 2019 року у справі № 154/3213/16).

У той час, як процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (ч. 2 ст. 84 КПК).

В цій ситуації, з досліджених судом, у порядку ст. 358 КПК України, у судовому засіданні, документів, тобто спеціально створених з метою збереження інформації матеріальних об`єктів, які містять зафіксовані за допомогою письмових знаків, в їх системному зв`язку, показань свідків та потерпілих, котрі судом сприймалися безпосередньо, судовим слідством встановлено, що доведеними у провадженні є обставини визначені ст. 91 КПК з дотриманням стандарту доказування «поза розумним сумнівом», щодо часу, місця, способу вчинення вказаних кримінальних правопорушень.

Так, ці обставини (з числа передбачених ст. 91 КПК) витікають з даних відображених у

? протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 02 березня 2017 року щодо того, що 02 березня 2017 року по вул. Жмаченка, буд. 12 у м. Києві виявлено відсутність ТЗ ВАЗ;

? протоколі огляду місцевості від 02 березня 2017 року з фото таблицею по Дарницькій площі, буд. 4 у м. Києві щодо того, що за даною адресою виявлено ТЗ ВАЗ;

? протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 02 березня 2017 року щодо того, що 02 березня 2017 року по вул. Малишка, 25/1 у м. Києві невідомий чоловік заволодів ТЗ Богдан погрожуючи зброєю;

? протоколі огляду місцевості від 02 березня 2017 року з фото таблицею щодо того, що 02.03.2017 в ході огляду місця події - Русанівські Сади, буд. 21-а, вул. Садова, буд. 75-78 , на узбіччі проїжджої частини, було виявлено та вилучено предмет схожий на гільзу;

? протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 28 березня 2017 року в частині того, що ОСОБА_13 впізнав обвинуваченого, як особу, котра незаконно заволоділа ТЗ Богдан 02 березня 2017 року;

? протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 28 березня 2017 року в частині того, що ОСОБА_15 впізнав обвинуваченого, як особу, котра незаконно заволоділа ТЗ Богдан 02 березня 2017 року;

? протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 28 березня 2017 року в частині того, що ОСОБА_16 впізнав обвинуваченого, як особу, котра незаконно заволоділа ТЗ Богдан 02 березня 2017 року;

? протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 28 березня 2017 року в частині того, що ОСОБА_14 впізнав обвинуваченого, як особу, котра незаконно заволоділа ТЗ Богдан 02 березня 2017 року;

? протоколі перегляду відеозапису від 31 березня 2017 року, в частині того, що при перегляді відеозапису встановлено, що дата запису 2017.03.02. та час: 06:55:41. На відеозаписі видно передню частину салону службового автомобіля «Тойота Пріус», а саме: кермо, передню панель та вигляд через лобове скло доверху. Чутно, що службовий автомобіль рухається та ввімкнена сирена. Через декілька секунд видно, що автомобіль наздоганяє маршрутне таксі жовтого кольору, яке має у правій верхній частині заднього скла табличку жовтого кольору з номером «544». Маршрутне таксі рухається попереду праворуч від автомобіля патрульної служби. Також чутно, як по радіостанції в ефірі у екіпажу «414» запитують інформацію про подію, на що поліцейський, що знаходиться праворуч на передньому пасажирському сидінні по радіостанції передає інформацію про те, що транспортний засіб марки «Богдан», д.н.з. НОМЕР_5 рухається на великій швидкості, водій веде себе неадекватно, на вимоги не зупиняється, рухається по проспекту Визволителів, неподалік автозаправної станції «КЛО» в напрямку бульвару Перова. Після цього, поліцейський по гучномовцю подає команди маршрутному таксі прийняти праворуч та зупинитись. Деколи видно, як патрульний автомобіль наздоганяє маршрутне таксі, але останнє не зупиняються та рухається далі. Через деякий час поліцейські в розмові приймають рішення шляхом використання вогнепальної зброї, зокрема стрільби по колесам маршрутного таксі, зупинити даний транспортний засіб. Далі по характерному звуку чути як поліцейський на правому пасажирському сидінні приводить табельну вогнепальну зброю у бойову готовність. Маршрутне таксі перетинає перехрестя на червоне сигнал світлофора та з лівого боку його наздоганяє службовий автомобіль патрульної поліції, і поліцейський здійснює один постріл в напрямку заднього лівого колеса маршрутного таксі. В свою чергу маршрутне таксі продовжує рухатись на великій швидкості далі. Автомобіль патрульної служби знову наздоганяє з лівого боку маршрутне таксі, і поліцейський здійснює ще два постріли в бік нього. Маршрутне таксі продовжує рухатись, далі втікаючи від переслідування. Чути, як по радіозв`язку викликають екіпаж «414», на що поліцейський доповідає, що вони рухаються по вулиці Райдужній. Продовжуючи рухатись за маршрутним таксі поліцейський здійснює ще один постріл в його бік. Водій маршрутного таксі продовжує рухатись далі, а поліцейський здійснює ще два постріли у автобус. Продовжуючи переслідування та наблизившись до маршрутного таксі поліцейський здійснює чергові два постріли в бік заднього лівого колеса транспортного засобу. Водій маршрутного таксі продовжує рухатись не реагуючи, і наблизившись до транспортного засобу, поліцейський здійснює наступні три постріли у бік заднього лівого колеса маршрутного таксі. Поліцейський ще раз доповідає, що рухається по вулиці Райдужній. Наздогнавши маршрутне таксі поліцейський в черговий раз здійснює два постріли у бік заднього лівого його колеса. Поліцейський повідомляє по радіостанції, що екіпаж «414» рухається на круговому перехресті по вулиці Райдужній неподалік магазину «Сільпо». Та уточнює, що на круговому перехресті в бік вулиці Вершигори, та прямують по вулиці Райдужній у протилежний бік. Інший поліцейський повідомляє в радіоефір, про те, що усім іншим патрульним автомобілям не потрібно зупинятися на переріз руху маршрутного таксі, оскільки водій в будь-якому разі не зупиняється. Далі службовий автомобіль патрульної події знову наздоганяє маршрутне таксі та вмикає звукові сигнали, і поліцейський знову здійснює постріл бік заднього лівого колеса останнього, але водій маршрутного таксі продовжує рухатись. Після цього маршрутне таксі перетинає перехрестя на червоний сигнал світлофора, поліцейський автомобіль продовжує переслідування. Далі чути, що у поліцейського закінчились набої у табельній вогнепальній зброї, а також видно, що затвор пістолета перебуває у крайньому задньому положенні. По характерним звукам чути, що патрульний спорядив табельну зброю запасним магазином спорядженим набоями. Наблизившись до маршрутного таксі поліцейський здійснює черговий постріл в бік заднього лівого колега транспортного засобу, і далі ще чотири постріли. Через деякий час маршрутне таксі звертає праворуч та проїжджає під покажчиком, на якому зазначено: до міської електрички 350 метрів, патрульний автомобіль продовжує переслідувати вказаний транспортний засіб. Далі видно, як маршрутне таксі зупинилось, а патрульний автомобіль об`їхав його з лівого боку, і також зупинився. Для поліцейський вибігає з-за керма автомобіля та біжить по дорозі, в бік станції зупинки електрички. Пробігши декілька метрів, нагрудний відео реєстратор поліцейського падає на землю та зображення на відеозаписі зникає. Приблизно через вісімнадцять хвилин на відеозаписі з`являється зображення, де видно як патрульний поліцейський обстежую територію приватного сектору. Надалі на відеозаписі інформація, яка б мала відношення до події, відсутня;

? протоколі огляду місцевості від 02 березня 2017 року з фото таблицею по вул. Малишка у м. Києві щодо того, що за даною адресою виявлено предмет схожий на дзеркало;

? протоколі огляду місцевості від 09 березня 2017 року з фото таблицею по вул. Кіото у м. Києві щодо того, що за даною адресою виявлено ТЗ Богдан;

? протоколі огляду місцевості від 02 березня 2017 року з фото таблицею слідує, що 02 березня 2017 року з автобуса марки «Богдан», д.н.з. НОМЕР_2 , за адресою м. Київ, вул. Черемшини, 17/3, в м. Києві, було вилучено змив з водійської дверцяти (зовнішня сторона), змив з керма автомобіля;

? згідно висновку експерта № 10-1/245 від 07 червня 2017 року на досліджених змивах виявлені поодинокі клітини з ядрами, однак визначити їх генетичні ознаки немає змоги.

? згідно висновку експерта № 11-1/110 від 13 червня 2017 року виявлено накладення волокон, а саме 4 вовни та 10 бавовни; 9 хімічних;

? згідно висновку № 988/д від 03 березня 2017 року сліди пальців рук придатні для ідентифікації;

? висновку експерта № 8-5/407 від 30 травня 2017 року наданий предмет, вилучений в автобусі марки «Богдан А 092», д.н.з. НОМЕР_2 не належить до боєприпасів є частиною (стріляною гільзою) пістолетного патрону калібру 9 мм Р.А.

Надана гільза, виготовлена саморобним способом шляхом вкорочення гільз гвинтівочного патрону калібру 223Rem (5,56х45 мм) до залишкової довжини 22,2 мм, яка виготовлена промисловим способом з подальшим встановленням в капсульне гніздо капсуля типу «Боксер» та спорядження її порохом з кулею;

? висновку експерта № 19/111/12-2/225 від 17 березня 2017 року матеріальний збиток завданий власнику автобуса «Богдан» державний номерний знак НОМЕР_6 в результаті його пошкодження під час угону, складає: 20042,20 грн.

Дійсна ринкова вартість автобуса Богдан на момент скоєння угону, тобто 02 березня 2017 року, становила 243513,53 грн.;

? протоколі огляду місцевості від 02 березня 2017 року з фото таблицею слідує, що 02 березня 2017 року за адресою м. Київ, вул. А. Малишка, 19 в м. Києві, було вилучено металевий предмет схожий на гільзу;

? висновку експерта № 8-5/322 від 11 квітня 2017 року - надана на дослідження гільза, яку було виявлено та вилучено в ході проведення огляду місця події 02.03.2017 за адресою: м. Київ, вул. Малишка 19 не належить до боєприпасів до вогнепальної зброї - є частиною (стріляною гільзою) пістолетного патрону, калібру 9х18 мм.

Гільза виготовлена промисловим способом на Луганському патронному заводі у 1999 році.

Патрон, частиною якого є надана на дослідження гільза, призначений для відстрілу зі зброї відповідного типу, виду та калібру (9x18 MM);

? протоколі огляду від 02 березня 2017 року слідує, що того дня при проведенні огляду місця події в місті Києві, по вулиці Райдужна, 5 , було вилучено уламки пластику від автомобіля марки «Шевроле Ніва», д.н. НОМЕР_7 на синьому фоні;

? протоколі огляду ДТП від 02 березня 2017 року зі схемою місця пригоди по вул. Малишка, буд. 9 у м. Києві щодо того, що за даною адресою пошкодження отримав ТЗ Форд НОМЕР_8 ;

? висновку експерта № 321 від 14 березня 2017 року в частині того, що наданий на дослідження предмет схожий на гільзу, що був вилучений 02 березня 2017 року в ході огляду місця події по Русанівські сади, 21-А, вул. Садова, буд. 75-78 , на узбіччі проїжджої частини, до боєприпасів до вогнепальної зброї не належить, є частиною пістолетного патрону калібру 9 мм Р.А. - стріляною гільзою. Патрон, частиною якого є надана на дослідження гільза, ймовірно був переспоряджений саморобним способом.

Надана на дослідження гільза виготовлена промисловим способом фірмою «Ozkursan» (Туреччина).

Патрон, частиною якого є надана на дослідження гільза, призначений для стрільби зі зброї відповідного типу калібру 9 мм Р.А.;

? висновку експерта № 19/111/12-2/224 від 17 березня 2017 року - матеріальний збиток завданий автомобілю марки «Chevrolet» в результаті його пошкодження під час дорожньо-транспортної пригоди у, складає: 20640,80 грн.

Дійсна ринкова вартість автомобіля «Chevrolet» на момент скоєння ДТП, тобто 02 березня 2017 року, становила 124167,74 грн.;

? висновку експерта № 876/Е від 09-19 червня 2017 року в частині того, що у ОСОБА_20 наявні легкі тілесні ушкодження;

? наказів про призначення потерпілих осіб на посади у правоохоронних органах, а саме:

а) ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , - наказ про призначення на посаду Голови Національної поліції України ОСОБА_27 № 114о/с від 07 листопада 2015 року;

b) ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_13 , - наказ про призначення на посаду тимчасово виконуючого обов`язки начальника Департаменту патрульної поліції Національної поліції України ОСОБА_22 № 17о/с від 17 січня 2017 року;

c) ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_14 , - наказ про призначення на посаду Голови Національної поліції України ОСОБА_27 № 114о/с від 07 листопада 2015 року;

d) ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_15 , - наказ про призначення на посаду Голови Національної поліції України ОСОБА_27 № 114о/с від 07 листопада 2015 року,

e) ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_16 , - наказ про призначення на посаду заступника Голови Національної поліції України начальника Головного управління Національної поліції у місті Києві ОСОБА_23 № 386о/с від 29 квітня 2016 року;

f) ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_17 , - наказ про призначення на посаду заступника Голови Національної поліції України начальника Головного управління Національної поліції у місті Києві ОСОБА_23 № 386о/с від 29 квітня 2016 року;

? висновку судово-психіатричного експерта № 208-2017 від 11 липня 2017 року - ОСОБА_10 міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними;

? огляду місцевості від 02 березня 2017 року з фото таблицею по Дарницькій площі, буд. 4 у м. Києві щодо того, що за даною адресою виявлено ТЗ ВАЗ;

? довідці ТОВ «Руш» з додатками на 196 аркушах в частині сум збитків, а саме: в металевому сейфі з грошовими коштами в сумі 22 729 гривень 31 копійка, косметичні вироби на загальну суму 93964 гривні 07 копійок та обладнання на загальну суму 15178 гривень 10 копійок;

? показаннях представника потерпілого ТОВ «РУШ» ОСОБА_24 в засіданні від 24 травня 2018 року щодо епізоду крадіжки, котрі кореспондуються з обставинами визнаними доведеними щодо цього злочину та показаннями обвинуваченого в частині алгоритму його вчинення;

? показаннях потерпілого ОСОБА_14 в засіданні від 20 вересня 2018 року щодо епізоду, за котрим він є потерпілим та які кореспондуються, як з обставинами визнаними доведеними щодо цього злочину, так і показаннями обвинуваченого в частині алгоритму його вчинення;

? показаннях потерпілого ОСОБА_18 в засіданні від 18 жовтня 2018 року щодо епізоду, за котрим він є потерпілим та які кореспондуються, як з обставинами визнаними доведеними щодо цього злочину, так і показаннями обвинуваченого в частині алгоритму його вчинення;

? показаннях потерпілого ОСОБА_17 в засіданні від 14 січня 2019 року щодо епізоду, за котрим він є потерпілим та які кореспондуються, як з обставинами визнаними доведеними щодо цього злочину, так і показаннями обвинуваченого в частині алгоритму його вчинення;

? показаннях потерпілого ОСОБА_16 в засіданні від 14 січня 2019 року щодо епізоду, за котрим він є потерпілим та які кореспондуються, як з обставинами визнаними доведеними щодо цього злочину, так і показаннями обвинуваченого в частині алгоритму його вчинення;

? показаннях потерпілого ОСОБА_20 в засіданні 01 серпня 2019 року щодо епізоду, за котрим він є потерпілим та які кореспондуються, як з обставинами визнаними доведеними щодо цього злочину, так і показаннями обвинуваченого в частині алгоритму його вчинення;

? показаннях свідка ОСОБА_25 в засіданні від 30 квітня 2021 року щодо епізоду, за котрим він є очевидцем та які кореспондуються, як з обставинами визнаними доведеними щодо цього злочину, так і показаннями обвинуваченого в частині алгоритму його вчинення.

Тим самим, з урахуванням, висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах відображеного у постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року в справі № 521/11693/16-к, судом установлено, що обставини визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих ст. 91 КПК України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені ст. 84 того ж Кодексу, та містяться у матеріалах цього провадження, як наслідок, Суд уважає, установленими усі обставини, що мають значення для кримінального провадження шляхом обсягу та порядку дослідження доказів на їх підтвердження, у порядку ст. 349 КПК України.

Також судом, у порядку ст. 325 КПК, визначено за можливе завершити розгляд провадження без допиту інших потерпілих, оскільки заслухавши думку учасників судового провадження, з`ясовано, що, враховуючи показання обвинуваченого, можливо за їх відсутності з`ясувати всі обставини під час судового розгляду.

Оцінка наведених доказів

а. За критерієм належності та допустимості

Верховний Суд у постанові від 20 березня 2018 року в справі № 753/11828/13-к указав, що у змагальному процесі повинні розглядатися не лише докази, які безпосередньо стосуються фактів справи, а й інші докази, які можуть стосуватися допустимості, достовірності та повноти останніх.

У ракурсі того, що порядок, встановлений КПК (процесуальний порядок, форма, процедура), ? це певна послідовність (кроки) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій (див. постанову Верховного суду України від 16 березня 2017 року у справі № 671/463/15-к).

У цій справі порядок, встановлений КПК дотримано, а тому Суд визначаючись з долею доказів зауважує, що згідно з ст. 85 КПК належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Відповідно до ст. 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Наведені судом вище докази, згідно ст. 85, 86 КПК, є належними та допустимими.

Суд зауважує, що підстав для визнання доказів недопустимими не установлено, оскільки не було з`ясовано факту істотних фундаментальних порушень прав і свобод учасників провадження регламентованих ст. 87 КПК.

При формуванні таких висновків Суд виходив з такого.

Частина 1 статті 87 КПК передбачає, що для визнання доказу недопустимим необхідно встановити, що при його отриманні істотно порушені права і свободи людини, гарантовані Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Тоді як частина 2 цієї ж статті визначає, яке саме порушення суд має визнати істотним, істотність порушення прав і свобод у інших випадках має вирішуватися судом, виходячи з обставин порушення та їх впливу на отримання доказів.

В постанові ВС від 01 грудня 2020 року у справі № 318/292/18 вказано, що вищеназвані норми закону не передбачають, що будь-яке формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання доказу недопустимим. Натомість закон зобов`язує суд дати оцінку доказу з точки зору його допустимості з урахуванням того, чи було допущене порушення КПК істотним та яким чином воно перешкоджало забезпеченню та реалізації прав і свобод особи.

В постановах від 28 січня 2020 року у справі № 359/7742/17 та від 8 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к ВС зауважив, що вирішуючи питання про застосування правил статті 87 КПК до наданих сторонами доказів, Суд виходить з того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті.

В постанові від 8 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к ВС вказав, що суд, визнаючи доказ недопустимим відповідно до частини 2 або 3 статті 87 КПК, має зазначити, який саме пункт цих положень став підставою для такого рішення. Якщо суд визнає доказ недопустимим з посиланням на частину 1 статті 87 КПК, він має зазначити, наслідком порушення якого саме фундаментального права або свободи стало отримання цього доказу та хто саме зазнав такого порушення. Обґрунтовуючи наявність такого порушення, суд має послатися на конкретні норми Конституції та/або міжнародних договорів, якими гарантуються ці права і свободи, і за потреби на практику відповідних органів, уповноважених тлумачити ці норми. Крім того, суд, вирішуючи питання щодо допустимості доказу з точки зору ч. 1 ст. 87 КПК, має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим.

В постанові від 06 липня 2021 року у справі № 720/49/19 ВС зауважив, що оцінюючи надані сторонами докази на предмет їх допустимості згідно з ч. 1 ст. 87 КПК України суди першої та апеляційної інстанцій виходили із того, що зазначені положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих в документах, що згадані у відповідній нормі. Тобто, будь-яке процесуальне порушення, допущене в ході збирання доказів, саме по собі не може бути підставою для визнання їх недопустимими. У зв`язку із цим, за наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли вони: прямо та істотно порушують права і свободи людини; та/або надають підстави для сумнівів у достовірності отриманих фактичних даних, які не видалося за можливе усунути в ході судового розгляду.

Повертаючись до обставин цієї справи Суд зауважує, що вважає такий підхід правильним, оскільки він ґрунтується на розумінні, що для прийняття рішення у справі Суд має отримати якомога більшу інформацію щодо фактичних обставин, важливих для вирішення справи, забезпечивши сторонам можливість у змагальній процедурі перевірити та заперечити цю інформацію. Виключення доказів, які можуть мати стосунок до важливих фактів справи, є крайнім заходом, який має застосовуватися у разі, якщо іншими засобами неможливо усунути фактори, які перешкоджають забезпеченню справедливого судового розгляду.

Безумовно, істотне порушення фундаментальних прав і свобод особи - отримання доказів внаслідок поганого поводження, порушення права не свідчити проти себе та на правову допомогу захисника тощо - не може бути терпимим у правосудді, і суди мають протистояти таким порушенням для того, щоб органи правопорядку не перетворили такі методи у звичайну практику.

Водночас порушення тих чи інших численних формальностей, які регулюють порядок проведення кримінального розслідування чи окремих процесуальних дій і які жодним чином не зачіпають права і свободи особи, мають оцінюватися виходячи з балансу конкуруючих інтересів: потреби суспільства у розкритті злочину і покаранні злочинця та важливості тих формальностей для забезпечення справедливості розгляду справи в цілому.

В постанові від 15 лютого 2018 року в справі № 357/14462/14-к Верховний Суд указав, що не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону ситуація, при якій підставою для визнання доказів недопустимими виступає якість змісту документів.

Як наслідок слід констатувати, що вирішуючи питання про застосування правил ст. 87 КПК до наданих сторонами доказів, Суд констатує, що в цій справі ці положення не можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими, адже вони мають місце не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті.

Так, порушень вимог КПК під час проведення слідчих дій, які б, як указав ВС, були фундаментальними, не установлено.

Доводи щодо недотримання вимог ст. 104-107 КПК стосуються питання якості формування протоколів (питання якості їх змісту, зазначення/не зазначення певних даних), однак не містять у собі посилань на порушення фундаментальних прав і свобод особи.

Відповідно ці докази не можуть вважатися недопустимими на цих підставах, оскільки не витікають з порушень ст. 87 КПК та не враховують того, що в постанові від 15 лютого 2018 року в справі № 357/14462/14-к Верховний Суд указав, що не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону ситуація, при якій підставою для визнання доказів недопустимими виступає якість змісту документів.

Більш того, впостанові від 11 квітня 2019 року в справі № 642/5974/13-к Верховний Суд зауважив, що встановлення судом недопустимості доказів або порушень вимог процесуального закону під час збирання доказів не може повністю спростовувати фактів, які в них зафіксовано.

Також такі доводи не витікають з висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 31 серпня 2022 року у справі № 756/10060/17 щодо того, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини - заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України), а цих порушень у справі не виявлено.

Понад це, слід указати, що Верховний Суд в постанові від 24 жовтня 2018 року в справі № 733/249/16-к зазначив, що після огляду предмет визнається речовим доказом і долучається до кримінальної справи мотивованою постановою (ухвалою), яким завершується формування даного виду доказу. Цією постановою створюється особливий правовий режим поводження з предметом в кримінальній справі.

Джерелом фактичних даних (відомостей) стосовно речових доказів виступає протокол огляду предмета.

У цій ситуації, джерело фактичних даних, прямо доводить собою, обставини, які у розумінні ст. 91 КПК підлягають доказуванню в цій справі, щодо дати, часу, місця та способу вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до приписів ч. 1, 2 ст. 93 КПК збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження в порядку, передбаченому цим Кодексом. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом як проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, так і витребування та отримання від органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Отже, наведеними кримінальними процесуальними нормами встановлено порядок отримання стороною обвинувачення речей і документів за доброю волею особи. При цьому необхідно зважати на те, що згідно з ч. 4 ст. 132 КПК для оцінки потреб досудового розслідування варто враховувати можливість отримати речі й документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні, без застосування заходу забезпечення кримінального провадження.

Отримання тимчасового доступу до речей, документів і, за наявності підстав для того, розпорядження про надання можливості вилучення речей і документів, обумовлене, за приписами ст. 163 КПК, необхідністю доведення стороною кримінального провадження наявності достатніх підстав вважати, що без такого доступу та вилучення існує реальна загроза зміни або знищення речей чи документів, або таке вилучення необхідне для досягнення мети отримання доступу до речей і документів.

За відсутності таких обставин, тим більше за умови добровільного надання особою, у володінні якої перебувають певні речі, не виникає підстав та умов до звернення з клопотанням до слідчого судді стосовно застосування заходів забезпечення кримінального провадження у виді тимчасового доступу до документів і речей.

Відповідно, з огляду на зазначене, вимоги ст. 93 КПК є дотримані.

Доводи про те, що рапорти не є доказом, на думку суду, неспроможні, в силу норм ст. 84, 93 КПК та позиції ВС в постанові від 10 березня 2021 року у справі № 425/217/17, оскільки доказ це не сам процесуальний документ «рапорт», а відомості, отримані у встановленому законом порядку та вміщені в ньому.

Щодо обшуку затриманої особи слід відмітити, що Верховний Суд у постанові від 08 лютого 2018 року у справі № 754/5978/16-к указав, що оцінювати цю слідчу дію суд має через призму законності проведення обшуку затриманого, відповідно до вимог частини 3 вищевказаної норми закону - ст. 208 КПК, яка указує, що уповноважена службова особа, слідчий, прокурор може здійснити обшук затриманої особи з дотриманням правил, передбачених ч. 7 ст. 223 і ст. 236 цього Кодексу, а у цій ситуації, такі передумови були дійсними, сам протокол наявний.

Як наслідок Суд сприймає указані письмові докази, як належні та допустимими, які у своїй сукупності доводять обставини визначені ст. 91 КПК.

b. За критеріями передбаченими ст. 94 КПК

Згідно ч. 1 ст. 92 КПК обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, […], покладається на […] прокурора […].

В постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, від 08 жовтня 2019 року у справі № 195/1563/16-к, від 21 січня 2020 року у справі № 754/17019/17, від 16 вересня 2020 року у справі № 760/23459/17 зауважено, що законодавець в ст. 94 КПК України вказує, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке є основою для прийняття процесуальних рішень у кримінальному провадженні.

Оцінка доказів за внутрішнім переконанням віддзеркалює незалежність суду у здійсненні процесуальних функцій, оскільки за своїм змістом є впевненістю в тому, що судом надано правильну оцінку процесуальним джерелам доказів, засобам доказування і встановленим фактам, і що ухвалений із дотриманням правил ст. 94 КПК висновок щодо питань, які поставлені перед судом в кримінальному провадженні його учасниками, є правильним в контексті стандарту доведення поза розумним сумнівом винуватості (невинуватості) особи у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Такий стандарт доказування передбачає, що сумнів не повинен бути суто умоглядним, а має ґрунтуватися на недоведеності важливих для справи обставин або певних установлених судом обставинах, що дає підстави припускати такий розвиток подій, який суперечить версії обвинувачення.

З іншого боку, для дотримання цього стандарту недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту.

Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.

В цій ситуації, у порядку ч. 1 ст. 92 КПК, прокурор, за наслідками розгляду провадження, обставини визначені ч. 1 ст. 91 КПК довів поза розумним сумнівом.

Щодо кваліфікації дій

Згідно ст. 2, 11 КК підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом, вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.

Суд ураховує, що кваліфікація злочину, згідно позиції Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2018 року в справі № 658/1658/16-к, - це кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому КК, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

? щодо епізоду крадіжки

В ч. 3 ст. 185 КК йдеться про крадіжку з проникненням у житло, інше приміщення чи сховище.

У правовому висновку, викладеному в постанові від 18 квітня 2018 року (справа № 569/1111/16-к), Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання про наявність чи відсутність ознаки «проникнення», вказала, що, як правильно зазначено в постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2012 року у справі № 5-15кс12в, під час здійснення такої правової оцінки необхідно виділяти фізичний та юридичний критерії розуміння поняття «проникнення». Зокрема, для визначення фізичного критерію підлягає встановленню: 1) факт входження (потрапляння) до приміщення (житла, іншого приміщення чи сховища); 2) час, спосіб, місце та обставини входження (потрапляння) до приміщення (житла, іншого приміщення чи сховища) з урахуванням режиму доступу до нього та до майна, яким бажає заволодіти особа.

Для з`ясування юридичного критерію слід встановлювати: 1) незаконність входження (потрапляння) в приміщення (житло, інше приміщення чи сховище) або перебування в ньому, що обумовлюється відсутністю в особи права на перебування там, де знаходиться майно, яким вона бажає незаконно заволодіти; 2) мету, яку досягає особа, вчиняючи обрані дії, усвідомлення нею характеру вчиненого суспільно небезпечного діяння, зокрема й факту незаконного входження (потрапляння) до приміщення (житла, іншого приміщення чи сховища) чи перебування в ньому, передбачення наслідків вчиненого діяння.

Тобто, відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 569/1111/16-к, «проникнення як кваліфікуюча ознака передбачає, що особа потрапила у житло, інше приміщення чи сховище незаконно, тобто за відсутності права перебувати в місці, де знаходиться майно (всупереч волі законного володільця, шляхом обману, за відсутності визначених законом підстав чи на порушення встановленого законом порядку). При цьому незаконність проникнення стосується самого факту потрапляння до житла, іншого приміщення чи сховища або перебування в ньому під час вчинення розбою. Спосіб проникнення (застосування фізичних чи інтелектуальних зусиль) принципового значення для встановлення кваліфікуючої ознаки «проникнення» не має. При вирішенні питання про застосування кваліфікуючої ознаки «проникнення у житло, інше приміщення чи сховище» вирішальне значення мають режим доступу до приміщення (вільний/обмежений) під час вчинення та наявність у особи умислу на незаконне входження (потрапляння) до приміщення або незаконне перебування в ньому з метою заволодіння чужим майном».

З урахуванням того, що в хоча чинний КК не містить законодавчої дефініції поняття «інше приміщення», однак його тлумачення дається в усталеній судовій практиці та в доктрині кримінального права.

Такий підхід свого часу був відображений у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» № 10 від 6 листопада 2009 року.

Зокрема, під житлом потрібно розуміти приміщення, призначене для постійного або тимчасового проживання людей (будинок, квартира, дача, номер у готелі тощо). До житла прирівнюються також ті його частини, в яких може зберігатися майно (балкон, веранда, комора тощо), за винятком господарських приміщень, не пов`язаних безпосередньо з житлом (гараж, сарай тощо).

Поняття "інше приміщення" включає різноманітні постійні, тимчасові, стаціонарні або пересувні будівлі чи споруди, призначені для розміщення людей або матеріальних цінностей (виробниче або службове приміщення підприємства, установи чи організації, гараж, інша будівля господарського призначення, відокремлена від житлових будівель, тощо).

Під сховищем у постанові пропонувалося розуміти певне місце чи територію, відведені для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей, які мають засоби охорони від доступу до них сторонніх осіб (огорожа, наявність охоронця, сигналізація тощо), а також залізничні цистерни, контейнери, рефрижератори, подібні сховища тощо.

Схожі визначення вказаним поняттям неодноразово надавалися також Касаційним кримінальним суд у складі Верховного Суду.

Зокрема, аналогічне визначення поняття «інше приміщення» міститься в постанові Верховного Суду від 13 червня 2019 р. у справі № 428/1457/18 та інших.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19 листопада 2018 року (справа № 205/5830/16-к) визначено, що під поняттям «сховище» розуміється певне місце або територія, які використовуються для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей, та мають будь-які засоби охорони від доступу сторонніх осіб (наприклад, огорожа, наявність охорони, сигналізація), що унеможливлюють (суттєво ускладнюють) вільне та безперешкодне потрапляння на них сторонніх осіб.

Таким чином, конструкція ч. 3 ст. 185 КК України побудована таким чином, що кваліфікуюча ознака визначається від найбільш вузького поняття «житло» до більш широкого «інше приміщення» і далі до «сховища».

Така конструкція дозволила законодавцю охопити широкий перелік об`єктів проникнення, до яких утворює кваліфікований склад злочину.

Разом із тим, ці поняття в деяких випадках можуть співпадати за обсягом. Так, поняття «житло» та «інше приміщення» охоплюються родовим поняттям «приміщення», а поняття «житло» та «інше приміщення» можуть частково співпадати за обсягом із поняттям «сховище». Іноді житло або приміщення можуть водночас мати певні ознаки сховища (оскільки в них може постійно чи тимчасово зберігатися певне майно), водночас сховище не обов`язково має бути розташованим в приміщенні.

Тому в цілях кваліфікації злочину за ч. 3 ст. 185 КК встановлення факту крадіжки, поєднаної з проникненням до житла або іншого приміщення, не потребує подальшого встановлення і доказування ознак сховища.

Тим самим, крадіжку чужого майна, поєднану з проникненням до магазину слід кваліфікувати за ч. 3 ст. 185 КК, як крадіжку, поєднану з проникненням до «іншого приміщення».

Також, згідно п. 1 Примітки до ст. 185 КК у ст. 185, 186 та 189-191 повторним визнається кримінальне правопорушення, вчинене особою, яка раніше вчинила будь-яке із кримінальних правопорушень, передбачених цими статтями цього Кодексу.

З огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, Суд кваліфікує дії ОСОБА_10 за ч. 3 ст. 185 КК України, оскільки він повторно вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), поєднане з проникненням у інше приміщення.

? щодо заволодіння транспортними засобами

Згідно ст. 289 КК нею передбачено відповідальність за незаконне заволодіння транспортним засобом.

Примітка до указаної статті КК передбачає, що під незаконним заволодінням транспортним засобом у цій статті слід розуміти вчинене умисно, з будь-якою метою протиправне вилучення будь-яким способом транспортного засобу у власника чи користувача всупереч їх волі.

В постанові від 13 січня 2022 року в справі № 521/10497/20 Верховний Суд вказав, що диспозицією ст. 289 КК встановлено, що особа підлягає притягненню до кримінальної відповідальності за незаконне заволодіння транспортним засобом.

Системне тлумачення норм кримінального закону свідчить про те, що під незаконним заволодінням транспортним засобом слід розуміти вчинене умисно, з будь-якою метою протиправне вилучення будь-яким способом транспортного засобу у власника чи користувача всупереч їх волі шляхом запуску двигуна, тощо. При цьому закінченим злочин, передбачений ст. 289 КК України, вважається з моменту, коли транспортний засіб почав рухатися внаслідок запуску двигуна.

Об`єктивна сторона злочину полягає у вчиненні відповідних дій, направлених на незаконне заволодіння транспортного засобу. При цьому воля потерпілого або ігнорується (при таємному заволодінні транспортним засобом), або фальсифікується (при заволодінні шляхом обману).

Із суб`єктивної сторони кримінальне правопорушення характеризується умислом. Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони вказаного злочину є мета.

Разом з тим правовий аналіз Особливої частини КК України свідчить про те, що мета незаконного заволодіння транспортним засобом законодавцем не конкретизована, а тому, на переконання суду в цій справі намір особи, яка незаконно заволоділа чужим транспортним засобом, може бути направлений на будь-яку ціль, котрої прагне досягнути винуватець.

Згідно ст. 289 КК в редакції Закону № 2903-IV від 22.09.2005; із змінами, внесеними згідно із Законом № 270-VI від 15.04.2008 (тобто в редакції на день вчинення злочинів):

[… 2. Ті самі дії, вчинені повторно […], - караються позбавленням волі на строк від п`яти до восьми років з конфіскацією майна або без такої.

3. Дії, […] поєднані з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства, […], - караються позбавленням волі на строк від семи до дванадцяти років з конфіскацією майна або без такої.

… Примітка. 1. Під незаконним заволодінням транспортним засобом у цій статті слід розуміти вчинене умисно, з будь-якою метою протиправне вилучення будь-яким способом транспортного засобу у власника чи користувача всупереч їх волі.

2. Відповідно до частини другої цієї статті під повторністю слід розуміти вчинення таких дій особою, яка раніше вчинила незаконне заволодіння транспортним засобом або злочин, передбачений статтями 185,186, 187, 189-191, 262, 410 цього Кодексу …].

Відповідно до ст. 289 КК в редакції Закону № 2903-IV від 22.09.2005; із змінами, внесеними згідно із Законами № 270-VI від 15.04.2008, № 2617-VIII від 22.11.2018, № 875-IX від 03.09.2020 (в діючій редакції):

[… 2. Ті самі дії, вчинені повторно […], - караються позбавленням волі на строк від п`яти до восьми років з конфіскацією майна або без такої.

3. Дії, […] поєднані з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства, […], - караються позбавленням волі на строк від восьми до дванадцяти років з конфіскацією майна або без такої;

… Примітка. 1. Під незаконним заволодінням транспортним засобом у цій статті слід розуміти вчинене умисно, з будь-якою метою протиправне вилучення будь-яким способом транспортного засобу у власника чи користувача всупереч їх волі.

2. Відповідно до частини другої цієї статті під повторністю слід розуміти вчинення таких дій особою, яка раніше вчинила незаконне заволодіння транспортним засобом або кримінальне правопорушення, передбачене статтями 185, 186, 187, 189-191, 262, 290, 410 цього Кодексу. Пункт 3 примітки до статті 289 виключено на підставі Закону № 875-IX від 03.09.2020…].

Отже, у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, Суд кваліфікує дії ОСОБА_10 в цій частині за ч. 2 ст. 289 КК України, оскільки він вчинив незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно, та за ч. 3 ст. 289 КК, адже він скоїв незаконне заволодіння транспортним засобом, поєднане з погрозою застосування насильства, що є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, вчинене повторно, з подальшим визначенням покарання у межах санкції в редакції Закону № 2903-IV від 22.09.2005; із змінами, внесеними згідно із Законом № 270-VI від 15.04.2008.

? щодо заподіяння тілесних ушкоджень

Статтею 345 КК передбачено відповідальність за погрозу або насильство щодо працівника правоохоронного органу.

Основним безпосереднім об`єктом злочину є нормальна діяльність правоохоронних органів, їх авторитет, а додатковим обов`язковим об`єктом психічна та фізична недоторканність працівників правоохоронних органів або їх близьких родичів. Об`єктивна сторона злочину може бути виражена у погрозі знищенням чи пошкодженням майна, вбивством, застосуванні насильства, незалежно від того, чи є погроза дійсною і реальною, а також у заподіянні побоїв, спричиненні тілесних ушкоджень, що пов`язане із виконанням працівником правоохоронного органу службових обов`язків (див. постанову ВС від 21 вересня 2021 року в справі № 495/8147/17).

Таким чином, у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, ОСОБА_10 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 345 КК України, а саме умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень, у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

? щодо посягання на життя

З об`єктивної сторони злочин, передбачений ст. 348 КК полягає у посяганні на життя (умисне вбивство або замах на умисне вбивство) осіб, визначених диспозицією цієї статті працівника правоохоронного органу. При цьому форми і способи посягання на життя потерпілих для кваліфікації значення не мають.

Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується умисною формою вини. Винний усвідомлює, що посягає на життя працівника правоохоронного органу або інших осіб, визначених в диспозиції статті 348 КК України, передбачає настання смерті названих осіб внаслідок своїх дій і бажає або свідомо допускає їх настання (див. постанову ВС від 11 березня 2021 року в справі № 740/1193/20).

Також, у постанові Великої Палати Верховного суду від 27 листопада 2019 року у справі № 629/847/15-к зазначено, що суб`єктивна сторона складу злочину, передбаченого ст. 348 КК України, характеризується умисною формою вини. Обвинувачений повинен усвідомлювати, що посягає на життя працівника правоохоронного органу саме у зв`язку з виконанням ним своїх службових обов`язків. Однак суб`єктивна сторона цього складу злочину не пов`язана з точною обізнаністю винного зі змістом тих службових обов`язків, які в даний момент виконує потерпілий. Достатньо, щоб винний усвідомлював сам факт того, що працівник правоохоронного органу здійснює свої службові повноваження.

Тому Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що факт необізнаності особи про виконання працівником міліції конкретних службових обов`язків не виключає можливої наявності в діях обвинуваченого складу злочину, передбаченого ст. 348 КК України.

При кваліфікації за ст. 348 КК України кримінальна відповідальність настає, якщо злочин вчинено з метою не допустити чи припинити правомірну діяльність потерпілого у зв`язку з виконанням ним зазначеного обов`язку, змінити характер останньої, а так само з мотивів помсти за неї незалежно від часу, що минув з моменту виконання потерпілим своїх обов`язків до моменту вбивства.

Факт попереднього знайомства з працівником правоохоронного органу не свідчить про наявність або відсутність умислу на посягання на життя працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням ним службових обов`язків.

Окрім цього судам необхідно враховувати, що склад злочину, передбачений ст. 348 КК України, є спеціальною нормою до загальної норми, яка міститься у ст. 115 цього Кодексу. Така спеціальна норма виділена за ознакою спеціального потерпілого та тим, що посягання на життя працівника правоохоронного органу чи його близьких родичів здійснюється у зв`язку з виконанням цим працівником своїх службових обов`язків.

З огляду на зазначене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, Суд кваліфікує дії за ст. 348 КК України, оскільки він вчинив посягання на життя працівників правоохоронного органу.

Підстав для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, Суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

Мотиви призначення покарання

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому Суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

З урахуванням того, що за частиною другою статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Конституційний Суд України в рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: […] призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину […] (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини) .

Окремим виявом справедливості є відповідність покарання вчиненому злочину, адже покарання за злочин повинно бути домірним злочину (див. те ж рішення КС України, п. 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від08 липня 2020 року в справі № 1-42/2004).

Даний принцип (індивідуалізації юридичної відповідальності) має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди (див. рішення Конституційного Суду України від 15 червня 2022 № 4-р(II)/2022 року).

Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2022 року № 1-р/2022)/

Відповідно покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.

Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (див. постанову Верховного Суду від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18).

В цій ситуації, обставинами, що пом`якшують покарання, відповідно до ст. 66 КК, є щире каяття, добровільне сприяння органу досудового розслідування при розкриті кримінальних правопорушень та суду при встановленні обставин справи.

Обставин, що обтяжують покарання, згідно ст. 67 КК не встановлено.

При цьому, Суд не вбачає підстав для визнання обтяжуючою обставиною "рецидив", як про те вказано в обвинувальному акті, оскільки, як роз`яснено в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про повторність, сукупність та рецидив злочину та їх правові наслідки» № 7 від 04.06.2010, якщо рецидив злочину утворює одночасно і повторність, що передбачена у статті чи частині статті Особливої частини КК як ознака злочину, що впливає на кваліфікацію, то за ч. 4 ст. 67 КК України суд не може при призначенні покарання ще раз враховувати повторність або рецидив злочину як обставину, що обтяжує покарання.

З цих же підстав не є ґрунтовними доводи сторони обвинувачення щодо обтяжуючої обставини - вчинення злочину у зв`язку з виконанням потерпілим службового або громадського обов`язку.

Також, Суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, має місце проживання, його стан здоров`я, спосіб життя (див. дані установочної частини вироку); позицію сторони обвинувачення та потерпілих щодо необхідної міри покарання; відношення обвинуваченого до вчиненого, ступінь тяжкості вчинених діянь, а саме: класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадії вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити йому покарання у межах санкції ч. 3 ст. 185, ч. 2, 3 ст. 289, ст. 348 у виді позбавлення волі з конфіскацією майна за злочини, де вона передбачена в якості додаткового покарання та із визначенням остаточного покарання у порядку ч. 1, 4 ст. 70 КК.

Підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України, або ж застосування ст. 69 КК України, чи норм ст. 69-1 КК України до обвинувачених, Суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані.

Суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання, а саме у виді позбавлення волі є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень, та в ключі того, що відповідно до статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, однак саме на них здійснив посягання обвинувачений.

Дане покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основному мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо Суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Щодо ст. 345 КК, то Суд зауважує таке.

Дане кримінальне правопорушення, в силу ст. 12 КК (в діючій редакції), є нетяжким, давність у якому становить, згідно ст. 49 КК, 5 років.

В постанові від 02 лютого 2023 року в справі № 735/1121/20 Велика Палата Верховного Суду вказала, що у разі ухилення від досудового розслідування або суду особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності або покарання за давністю після спливу диференційованого строку, передбаченого ч. 1 ст. 49 КК, подовженого на період ухилення.

В цій ситуації сплив подовжений на період ухилення 5 річний диференційований строк.

Згідно ч. 5 ст. 74 КК особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених ст. 49 цього Кодексу.

Відповідно Суд за вироком суду звільняє обвинуваченого від покарання на підставах, передбачених ст. 49 КК.

Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом

Щодо строку попереднього ув`язнення та клопотання з цього приводу обвинуваченого від 07 березня 2023 року, то Суд зауважує таке.

В цій справі обвинувачений перебував під вартою:

? з 30 червня 2017 року до 30 липня 2017 року - період дії запобіжного за ухвалою слідчого судді цього суду ОСОБА_26 від 30 червня 2017;

? 08 лютого 2018 року час затримання за ухвалою суду від 24 січня 2018 року про надання дозволу на затримання;

? з 09 лютого 2018 року до 20 травня 2019 року - період перебування під вартою за ухвалами суду в цій справі (взятий під варту згідно ухвали від 09 лютого 2018 року);

? з 21 травня 2019 року до цьому часу тимчасово залишений в ДУ, відповідно до ст. 537, 539, ст. 90 КВК, згідно ухвали суду від 21 травня 2019 року.

Діяння вчиненні обвинуваченим в цій справі у березні 2017 року.

Велика палата Верховного Суду в постанові від 29 серпня 2018 року в справі № 663/537/17 зазначила, що положення ч. 5 ст. 72 КК України щодо правил зарахування попереднього ув`язнення до строку позбавлення волі чи інших видів покарань, передбачених у ч. 1 ст. 72 КК України, визначають "інші кримінально-правові наслідки діяння" у розумінні ч. 2 ст. 4 КК України.

Якщо особа вчинила злочин в період з 24 грудня 2015 року до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII (пряма дія Закону № 838-VIII).

Таким чином, якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII в силу як прямої, так і зворотної дії кримінального закону в часі.

Якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно) і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21 червня 2017 року, тобто після набрання чинності Законом № 2046-VIII, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII. В такому разі Закон № 838-VIII має переживаючу (ультраактивну) дію. Застосування до таких випадків Закону № 2046-VIII є неправильним, оскільки зворотна дія Закону № 2046-VIII як такого, що "іншим чином погіршує становище особи", відповідно до ч. 2 ст. 5 КК України не допускається.

Крім того, Суд враховує позицію Верховного Суду в постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 751/1955/17, відповідно до якої, якщо особа, була тимчасово залишена в слідчому ізоляторі на час розгляду в суді кримінального провадження, то з огляду на ст. 5 КК України, ч. 1 ст. 58 Конституції України, зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання має здійснюватись відповідно до редакції ч. 5 ст. 72 КК України, передбаченої Закону України № 838-VIII.

Отже, Суд зараховує обвинуваченому у строк покарання такі часові проміжки попереднього ув`язнення, як-то: з 30 червня 2017 року до 30 липня 2017 року, з 08 лютого 2018 року по дату постановлення вироку згідно ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII (з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавленні волі).

Суд виходить з того, що дата постановлення вироку є кінцевою метою заради котрої обвинувачений залишався у ДУ, у порядку ст. 537, 539 КПК, ст. 90 КВК, а запобіжний захід йому не обирається у справі на цей період.

Також Суд враховує, що згідно ч. 4 ст. 70 КК, коли за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, то у цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

В цій справі Суд визначає остаточне покарання за ч. 4 ст. 70 КК.

Згідно вироку Дніпровського районного суду міста Києва від 15 листопада 2019 року визначено, зарахувати ОСОБА_10 в строк відбування покарання час відбування покарання за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 11 червня 2018 року, а саме на підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України №838-VІІІ від 26 листопада 2015 року) строк попереднього ув`язнення з 25 травня по 11 вересня 2017 року включно, з 16 квітня по 12 липня 2018 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Початок строку відбуття покарання ОСОБА_10 визначено рахувати з моменту набрання вироком законної сили, який настав 13 лютого 2020 року.

З вироку Житомирського районного суду Житомирської області від 06 травня 2022 року слідує, що визначено, строк відбування покарання рахувати з моменту виконання вироку Дніпровського районного суду м. Києва від 15.11.2019, зарахувавши у цей строк час попереднього ув`язнення з моменту фактичного затримання, тобто з 26.03.2017 по 24.05.2017 та з 21.06.2017 по 06.10.2017 у відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України у редакції Закону України №838-VІІІ від 26.11.2015, тобто день за два.

А тому Суд зараховує у порядку ч. 4 ст. 70 вказані періоди обвинуваченому у строк покарання у редакції Закону України № 838-VІІІ від 26.11.2015, за виключенням періодів, котрі йшли паралельно зі строком в даній справі (тобто поглинуті строком в ній), а саме: з 30 червня 2017 року до 30 липня 2017 року та з 16 квітня 2018 року до 12 липня 2018 року ( цей строк повність витікає зі строку, котрий врахований, як строк попереднього ув`язнення та тимчасового залишення в цій справі).

Щодо цивільного позову ТОВ «РУШ» до обвинуваченого про відшкодування шкоди завданої кримінальним правопорушенням, то Суд зауважує таке.

Цивільний позов на суму 134491,00 грн. обумовлений вартістю викраденого майна.

Відповідно Суд дослідивши наявні у справі докази з точки зору належності і допустимості, та розглянувши сам спір у кримінальному провадженні, на підставі ч. 5 ст. 128 КПК України, за правилами, встановленими цим Кодексом та в частині процесуальних відносин, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, які цим Кодексом не врегульовані, застосувавши норми Цивільного процесуального кодексу України в частині, що не суперечать засадам кримінального судочинства, вважає за необхідне зазначити про таке.

Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право пред`явити цивільний позов до обвинуваченого.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У цій ситуації, установлено, що судом визнано доведеним, що обвинувачений заволодів майном позивача на суму 134491 грн.

Згідно абз. 1 п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», розмір майна, яким заволоділа винна особа в результаті вчинення відповідного злочину, визначається лише вартістю цього майна, яка виражається у грошовій оцінці. Вартість викраденого майна визначається за роздрібними (закупівельними) цінами, що існували на момент вчинення злочину.

Відповідно позов слід задовольнити, як дійсний.

Процесуальні витрати вирішено відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України, а саме у спосіб стягнення їх вартості з обвинуваченого.

Йдеться про витрати на проведення таких експертиз: судової балістичної експертизи 703 гривні 68 копійок; судової молекулярно-генетичної експертизи 1784 гривні 64 копійки; експертизи волокнистих матеріалів 742 гривні 20 копійок; дактилоскопічної експертизи 770 гривень 35 копійок; судової авто-технічної експертизи 1100 гривень 50 копійок; судової балістичної експертизи 703 гривні 68 копійок; судової авто-технічної експертизи 1100 гривень 50 копійок; дактилоскопічної експертизи 1760 гривень 80 копійок; трасологічної експертизи 1100 гривень 50 копійок; трасологічної експертизи 880 гривень 40 копійок; дактилоскопічної експертизи 880 гривень 40 копійок; дактилоскопічної експертизи 3969 гривень 30 копійок; судової балістичної експертизи 790 гривень 96 копійок; судово-медичної експертизи 1796 гривень 90 копійок, на загальну суму 18084 грн.81 коп.

Питання речових доказів вирішено згідно положень ст. 100 КПК.

На підставі викладеного та керуючись ст. 368-371, 373-374, 376 Кримінального процесуального кодексу України, Суд

у х в а л и в :

ОСОБА_10 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 185, ч. 2, 3 ст. 289, ст. 348 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання:

? ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років;

? ч. 2 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років з конфіскацією майна;

? ч. 3 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі на строк 10 (десять) років з конфіскацією майна;

? ст. 348 КК України у виді позбавлення волі на строк 12 (дванадцять) років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі на строк 12 (дванадцять) років з конфіскацією майна.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання призначеного вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 06 травня 2022 рокубільш суворим покаранням за цим вироком, остаточно призначити ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі на строк 12 (дванадцять) років з конфіскацією майна.

ОСОБА_10 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 345 Кримінального кодексу України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_10 звільнити від цього покарання (за ч. 2 ст. 345 КК), у зв`язку із закінченням строків давності згідно ст. 49 КК України в редакції Закону № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року.

Строк відбування покарання ОСОБА_10 відраховувати з 08 лютого 2018 року, зарахувавши у нього:

? термін попереднього ув`язнення, термін тимчасового залишення в цьому провадженні, а саме за період з 30 червня 2017 року до 30 липня 2017 року та з 08 лютого 2018 року до 11 квітня 2023 року згідно ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII;

? частково відбуте покарання за вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 15 листопада 2019 року, а саме за період з 25 травня 2017 року до 29 червня 2017 року та з 31 липня 2017 року до 11 вересня 2017 року згідно ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII;

? частково відбуте покарання за вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 06 травня 2022 року, а саме за період з 26 березня 2017 року по 24 травня 2017 року та з 12 вересня 2017 року по 06 жовтня 2017 року у відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України у редакції Закону України № 838-VІІІ.

Цивільний позов ТОВ «РУШ» до ОСОБА_10 про відшкодування шкоди завданої кримінальним правопорушенням задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_10 на користь ТОВ «РУШ» 134 491 (сто тридцять чотири тисячі чотириста дев`яносто одна) гривню 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_10 на користь держави процесуальні витрати на проведення експертиз у розмірі 18 084 гривень 81 копійок.

Речові докази: сліди папіряних узорів - знищити; диски з відеозаписами залишити в матеріалах судового провадження.

Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва.

Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

С у д д і

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3