Справа № 127/2956/22
Провадження №11-кп/801/422/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2023 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі учасників провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7

та обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 23 березня 2023 року,

якою продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, з 23 березня 2023 року до 23.59 години 21 травня 2023 року стосовно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниці, громадянина України, українця, з середньою освітою, непрацюючого, не одруженого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку ст.89 КК України раніше не судимого,

- який обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України,

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

14.03.2023 прокурор ОСОБА_6 подав до канцелярії Вінницького міського суду Вінницької області клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Клопотання мотивоване тим, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачене покарання до 10 років позбавлення. На думку прокурора, перебуваючи на волі, ОСОБА_8 , усвідомлюючи тяжкість покарання обвинувачений зможе переховуватись від суду, оскільки усвідомлює тяжкість покарання, яке йому загрожує, у разі визнання винним у вчиненні інкримінованого злочину, незаконно впливати на потерпілого, який є його знайомим, з метою створення сприятливих для себе умов та спотворення ще не досліджених судом доказів та свідків, вчиняти інші кримінальні правопорушення, а також перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином. Крім того, звернув увагу суду на те, що обвинувачений офіційно не працевлаштований, а тому не має постійного джерела.

Прокурор в судовому засіданні клопотання підтримав з підстав, викладених у ньому.

Обвинувачений ОСОБА_8 заперечив проти задоволення клопотання прокурора, натомість вважав за доцільне здійснити виклик потерпілого та свідка в судове засідання. Також зауважив, що ризики, на які посилається прокурор, відсутні.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 заперечив проти задоволення клопотання прокурора. Звернув увагу суду на те, що прокурор не дотримався процедури звернення з клопотанням про продовження строку тримання під вартою, а саме не вручив стороні захисту примірник клопотання, як того вимагає кримінально-процесуальне законодавство. Разом з тим, не клопочучи про відкладення розгляду клопотання прокурора, просив суд змінити застосований до ОСОБА_8 запобіжний захід на більш мякий, а саме домашній арешт в нічну пору доби.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23 березня 2023 року -запобіжний захід, обраний обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою, продовжено на 60 днів, з 23 березня 2023 року до 23.59 години 21 травня 2023 року.

Прийняте рішення мотивовано тим, що згідно з частиною першою статті 331 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. При цьому частиною другою статті 331 КПК регламентовано, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Крім того, суд враховує, що частиною третьою статті 331 КПК визначено, що за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування.

Порядок продовження строку тримання під вартою регламентований статтею 199 глави 18 КПК, зокрема, частиною першою зазначеної статті визначено, що клопотання про продовження строку тримання під вартою має право подати прокурор, слідчий за погодженням з прокурором не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. При цьому суд враховує, що частина третя статті 199 КПК є відсильною нормою щодо статті 184 КПК. Зі змісту частини другої статті 184 КПК випливає, що копія клопотання та матеріалів, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу, надається підозрюваному, обвинуваченому не пізніше ніж за три години до початку розгляду клопотання.

Строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного стосовно ОСОБА_8 спливає 24.03.2023. В судовому засіданні встановлено, що примірник клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу був вручений обвинуваченому перед початком судового засідання. Отже, стороною обвинувачення були дотримані вищезазначені вимоги кримінально-процесуального законодавства щодо строку звернення з відповідним клопотанням до суду, проте не дотримані вимоги щодо вручення примірника клопотання обвинуваченому. Разом з тим, суд враховує, що сторона захисту, наголошуючи на недотриманні прокурором зазначених вимог КПК, не наполягала на відкладенні розгляду справи, натомість клопотала про зміну запобіжного заходу.

Чинне кримінально-процесуальне законодавство не містить застережень, згідно з якими порушення порядку звернення з клопотанням про продовження строку дії запобіжного заходу спричиняє відмову в задоволенні клопотання або ж залишення клопотання без розгляду. Натомість зі змісту статті 350 КПК випливає, що клопотання учасників судового провадження розглядаються судом після того, як буде заслухана думка щодо них інших учасників судового провадження, про що постановляється ухвала.

Саме тому, суд вважає за необхідне вирішити клопотання сторін по суті й надати їхнім доводам відповідну правову оцінку.

Вирішуючи питання щодо доцільності продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою суд враховує положення частини першої статті 177 та частини першої статті 178 КПК, пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997.

Відповідно до частини першої статті 183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Також суд враховує, що відповідно до частини першої статті 194 КПК під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до вимог частини першої статті 177 КПК метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ) в своїй прецедентній практиці вказує на те, що в розумінні Конвенції є обґрунтованою підозрою. Зокрема, для обґрунтованої підозри повинні бути факти або інформація, які б переконали неупередженого спостерігача в тому, що ця особа, можливо, вчинила злочин (п. 175, справа «Нечипорук і Йонкало проти України»; п. 32, справа «Fox, CampbellandHartley v. the UK»; п. 88, справа «IglarMammadov v. Azerbaijan»; п. 42 «Котій проти Украхни»; п. 51, справа «Erdagos v. Turkey»; п. 48 «Cebotari v. Moldova»).

Разом з тим, суд враховує, що для вирішення питання щодо можливої причетності обвинуваченого до вчинення інкримінованих йому злочинів здійснюється саме на виконання вимог пункту 1 та 2 частини першої статті 91 КПК, якою визначено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

При цьому частиною першою статті 94 КПК визначено, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Суд враховує, що частиною першою статті 91 КПК визначено перелік питань, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, а статтею 92 КПК визначено обов`язок доказування зазначених обставин. Разом з тим, порядок подання доказів суду та їх подальше дослідження регламентований § 3 Глави 28 КПК, тобто під час розгляду кримінального провадження по суті.

Отже, вирішення питання щодо обґрунтованості підозри обвинуваченого потребує дослідження доказів у їх сукупності. Натомість, на даний час судове слідство не завершене, а тому вирішення зазначеного питання на даній стадії судового процесу є передчасним і може призвести до порушення приписів, закріплених у частині шостій статті 22 КПК, якою регламентовано, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Вирішуючи питання щодо наявності ризиків, передбачених частиною першою статті 177 КПК, суд враховує, що ЄСПЛ звернув увагу на те, що ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання; він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або довести, що така можливість є настільки незначною, що може не виправдати досудове тримання під вартою (п. 21, справа «Подвезько проти України»).

Отже, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину із застосуванням насильства. Суд враховує, що на даний час судове слідство (з`ясування обставин справи та перевірка їх доказами) не завершене, зокрема, у кримінальному провадженні була призначена експертиза, проведення якої наразі не завершене. Суд також враховує, що об`єктивних даних, які б свідчили про неможливість перебування обвинуваченого під вартою, суду надано не було.

З огляду на викладене, аналізуючи доводи сторін кримінального провадження, суд дійшов до переконання, що в судовому засіданні підтверджено наявність ризиків, що обвинувачений, перебуваючи на волі, може переховуватися від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності, незаконно впливати на свідків, вчиняти інші кримінальні правопорушення, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Враховуючи викладене, суд вважає, що правові підстави для зміни застосованого до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу відсутні. Натомість, враховуючи положення частини першої статті 177 та частини першої статті 178 КПК, з метою забезпечення кримінального провадження та попередження вчинення зазначених вище ризиків, суд вважає за доцільне продовжити ОСОБА_8 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 23.03.2023 щодо ОСОБА_8 . Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора задовольнити частково та застосувати до обвинуваченого ОСОБА_8 більш м?який запобіжний захід - домашній арешт в нічну пору доби з 22.00 год. до. 07.00 год. ранку з застосуванням засобу електронного контролю за адресою: АДРЕСА_1 .

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що в ході розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 , прокурор в судовому засіданні, на думку захисту, не довів наявність ризиків та обставин, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений ОСОБА_8 може здійснити дії, передбачені п. п. 1,3,4 ч. 1 ст. 177 КПК України. При цьому, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов?язків, однак з моменту вчинення кримінального правопорушення і обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 жодних процесуальних обов?язків у даному кримінальному провадженні слідчий чи прокурор на ОСОБА_8 не покладали.

Також вказує, що прокурор в своєму клопотанні, а суд в ухвалі зазначають про тяжкість вчиненого кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_8 , проте, сам по собі факт тяжкості злочину, який інкримінується обвинуваченому ОСОБА_8 не може бути підставою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки це суперечить презумпції невинуватості, а тому небезпека можливості переховуватися від правосуддя не може вимірюватися виключно на підставі суворості можливого вироку.

Судом не враховано, що обвинувачений ОСОБА_8 тривалий час знаходиться під вартою, а вина його в інкримінованому йому діянні не доведена. Обвинувачений ОСОБА_8 не визнає себе винним в інкримінованому кримінальному правопорушенні за ознаками ч. 2 ст. 187 КК України і стверджує той факт, що даного злочину він не вчиняв, а тому висунута йому підозра є не обґрунтованою. Крім того, під час судового розгляду матеріалів кримінального провадження був допитаний потерпілий ОСОБА_9 , який суду надав покази про те, що жодних протиправних дій ОСОБА_8 відносно нього не вчиняв, жодних претензій він - ОСОБА_9 до ОСОБА_8 не має. Обвинувачений ОСОБА_8 має постійне місце реєстрації та проживання на території Вінницької області за адресою: АДРЕСА_1 . Обвинувачений ОСОБА_8 тривалий час знаходиться під вартою, а вина його в інкримінованому йому діянні не доведена.

Позиції учасників судового розгляду

Захисник ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу з мотивів, які наведені у ній, просили її задовольнити та застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді нічного домашнього арешту.

Прокурор ОСОБА_6 заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, вважає її законною та обґрунтованою.

Мотиви суду

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників судового засідання, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За правилами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, а також запобігання спробам переховування від органів слідства та суду, знищення чи спотворення речей чи документів, незаконного впливу на інших осіб, перешкоджання кримінальному провадженню, вчиненню інших правопорушень. Підставою ж застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення та наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити вищезазначені дії.

Ухвалюючи рішення про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен з`ясувати доцільність продовження застосування запобіжного заходу, що у свою чергу повинно відповідати ризикам та обставинам, що передбачені статтями 177-178 КПК України, у їх зіставленні з конкретними фактами, встановленими учасниками судового провадження.

На переконання колегії суддів, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 , суд першої інстанції вказаних вимог кримінального процесуального закону дотримався та належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою, тому обґрунтовано дійшов висновків про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання ОСОБА_8 під вартою.

Що стосується доводів апеляційної скарги про не доведеність наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, то вони безпідставні з огляду на наступне. Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний, обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Так, колегією суддів встановлено, що ОСОБА_8 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, яке відповідно до ст.12 КК України віднесено до тяжкого злочину із застосуванням насильства. При цьому, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Відповідно тяжкість обвинувачення та суворість можливого покарання для колегії суддів не є основною підставою для висновку про існування ризику переховування обвинуваченого від суду, оскільки колегія суддів враховує обставини, які характеризують особу обвинуваченого, а саме те, що ОСОБА_8 офіційно не працевлаштований, не одружений та немає утриманців, неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності у минулому.

Викладене переконує колегію суддів, що не перебуваючи під вартою у обвинуваченого ОСОБА_8 буде наявна реальна можливість вільної зміни місця свого проживання та перебування. Відповідно перебуваючи на волі обвинувачений може не з`являтися на виклики до суду та переховуватись. При цьому, перебуваючи на волі обвинувачений ОСОБА_8 також може вживати заходів для того, щоб перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином. До того ж, відсутність стійких та тривалих трудових відносин, офіційного та постійного джерела доходу, а також відсутність міцних соціальних зв`язків підвищує ймовірність вчинення обвинуваченим ОСОБА_8 нових кримінальних правопорушень.

Оцінюючи наявність ризику впливу на свідків колегія суддів не виключає ймовірності того, що не будучи обмеженим у спілкуванні із свідками, обвинувачений може здійснювати на них незаконний вплив з метою формування певної позиції шляхом викривлення їх показань чи надання останніми неправдивих показань. Колегія суддів вважає, що з переходом на стадію судового провадження ризик незаконного впливу на свідків лише актуалізується, оскільки у результаті ознайомлення з матеріалами кримінального провадження обвинуваченому стає відомо про всіх осіб, які допитувалися у кримінальному провадженні, та зміст наданих ними показань.

Доводи захисника про те, що до ОСОБА_8 можна застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічну пору доби з 22 години 00 хвилин до 07 години 00 хвилин з застосуванням засобу електронного контролю за адресою АДРЕСА_1 , колегія суддів вважає такими, що не підлягають задоволенню, оскільки встановлені дані про особу обвинуваченого самі по собі не дозволяють зробити висновок про те, що можливість уникнення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, може бути досягнута шляхом застосування до ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді домашнього арешту. При цьому, наявність постійного місця реєстрації та проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де обвинувачений може перебувати під нічним домашнім арештом не утворює жодного морального запобіжника при обранні ОСОБА_8 моделі поведінки, а відтак не здатне перешкодити вчинити йому дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України. До того ж, відповідно до правової позиції ЄСПЛ у справі «Манчіні проти Італії» за наслідками та способами застосування як тримання під вартою, так і домашній арешт прирівнюються до позбавлення волі для цілей статті 5 Конвенції. Таким чином, згода обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника на залишення йому певної форми арешту, все ж таки підтверджує існування процесуальних ризиків у кримінальному провадженні.

Колегія суддів не погоджується з доводами захисника про те, що з моменту вчинення кримінального правопорушення i обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 жодних процесуальних обов`язків у кримінальному провадженні слідчий, прокурор чи суд на нього не покладав. Так, набуття ОСОБА_8 процесуального статусу підозрюваного, а потім обвинуваченого у кримінальному провадженні автоматично наділяє його переліком прав та обов`язків, визначених ст. 42 КПК України. При цьому, диспозиція ч.1 ст. 177 КПК України не передбачає вимог, що відповідні обов`язки мають бути покладені на підозрюваного, обвинуваченого слідчим, прокурором чи судом, оскільки вказана норма передбачає лише наявність прав та виконання обов`язків, визначених законом у зв`язку з набуттям особою процесуального статусу підозрюваного або обвинуваченого.

Також неспроможними є доводи апеляційної скарги захисника щодо відсутності доказів його вини в інкримінованому злочині за ч.2 ст.187 КК України та надання оцінки показанням потерпілого, який був допитай під час судового розгляду в суді першої інстанції, оскільки таке твердження є передчасним, так як судовий розгляд наразі триває і остаточне рішення буде прийняте судом після дослідження всіх наявних доказів у кримінальному провадженні в нарадчій кімнаті при ухваленні вироку, а не під час вирішення питання про продовження останньому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До того ж, колегія суддів під час перегляду ухвали про продовження строку тримання під вартою не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, встановлювати конкретну кваліфікацію діяння, за яке особа повинна притягуватися до кримінальної відповідальності, а лише зобов`язана на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу.

Що стосується доводів захисника про тривале перебування обвинуваченого під вартою, то з даного приводу колегія суддів зазначає про те, що строк перебування обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою не виходить за межі визначенні КПК України. До того ж, з матеріалів судового провадження вбачається, що при вирішенні питання щодо продовження ОСОБА_8 строку тримання під вартою суд першої інстанції правильно виходив не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а з необхідності уникнення ризиків переховування обвинуваченого від суду, впливу на свідків, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, вчиненню інших кримінальних правопорушень. Крім того, ні в суді першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду не здобуто відомостей, які б також свідчили про неможливість перебування ОСОБА_8 під вартою або ж про інші обставини, які б переважили встановлені ризики. Разом з тим, колегія суддів звертає увагу суду першої інстанції щодо вживання всіх заходів для недопущення затягування розгляду вказаного кримінального провадження для того, щоб розглянути справу у розумні строки та постановити відповідне законне, обґрунтоване і вмотивоване судове рішення.

Наразі фактичні обставини інкримінованого ОСОБА_8 тяжкого корисливого злочину, який згідно пред`явленого обвинувачення є насильницьким, свідчать про його підвищену суспільну небезпеку, що у сукупності із тяжкістю можливого покарання, а також даними про особу обвинуваченого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічного злочину, був засуджений та відбував призначене покарання за його вчинення, що не призвело до позитивних змін в його особистості і не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, відсутність постійного місця роботи, міцних соціальних зв`язків, вказують на обґрунтованість продовження судом саме запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Зрештою доводи, які викладені в апеляційній скарзі, не зменшують доведених стороною обвинувачення ризиків, і не є підставою для обрання щодо обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою.

З огляду на викладене, суд обґрунтовано продовжив обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а тому законних підстав для скасування ухвали і постановлення нової ухвали з мотивів, викладених в апеляційний скарзі, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 23 березня 2023 року - залишити без змін.

Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України ухвала набирає чинності з моменту її проголошення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4