У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_5 ОСОБА_6 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 березня 2023 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно

ОСОБА_5 який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України, у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0003050.

Учасники судового провадження:

прокурор - ОСОБА_7 ,

обвинувачений - ОСОБА_5 ,

захисник - ОСОБА_6 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 березня 2023 року відносно ОСОБА_5 продовжений строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 01.05.2023 р. включно.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Захисник ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду та змінити ОСОБА_5 запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.

В доповненні до апеляційної скарги захисник ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обрати відносно ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у період з 23.00 год. до 06.00 год. за місцем мешкання останнього.

Узагальнені доводи апелянта.

В апеляційній скарзі захисник зазначає, що ухвала суду є необґрунтованою та підлягає скасуванню.

Апелянт вважає, що судом не прийнято до уваги всіх обставин, які враховуються при продовженні запобіжного заходу, зокрема того, що прокурором не надано належних доказів на підтвердження наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

На думку апелянта, ризик переховування не може обґрунтовуватись лише тяжкістю кримінального правопорушення та покарання, а висновки суду про те, що ОСОБА_5 начебто втік до м. Одеси, є помилковими, оскільки останній мешкає у м. Одеса, де й знаходився до затримання, а ризик можливого впливу обвинуваченим на інших обвинувачених, потерпілу або свідків прокурором не доведений та є лише припущенням.

Захисник звертає увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_5 є громадянином України, раніше не судимий, має постійне місце мешкання, де позитивно характеризується, одружений, мешкає з дружиною та матір`ю, які є інвалідами та потребують стороннього догляду, тобто має міцні соціальні зв`язки, страждає рядом захворювань, неодноразово проходив лікування та потребує подальшого лікування, що в умовах слідчого ізолятору зробити не можливо.

Апелянт зазначає, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебування ОСОБА_5 під вартою не дає йому змоги реалізувати свій конституційний обов`язок та право захищати свою державу.

За наведених обставин, захисник вважає, що суд, розглядаючи клопотання, ухвалив поспішне рішення, не вникаючи в суть питання, не надав належної правової оцінки обставинам, необхідність дослідження яких регламентована ст. ст. 177, 178 КПК України, не визначив розміру застави, не врахував майнового та сімейного стану обвинуваченого й інших даних про його особу, а тому відносно обвинуваченого ОСОБА_5 можливе застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

В доповненні до апеляційної скарги захисник ОСОБА_8 наводить аналогічні доводи, що зазначені в апеляційній скарзі, крім того, вважає, що дослідженими в судовому засіданні доказами не доводиться винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

У провадженні Центрального районного суду м. Миколаєва знаходяться матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0003050 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 - у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України.

01.03.2023 р. прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження відносно ОСОБА_5 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Клопотання мотивоване тим, що строк тримання обвинуваченого під вартою закінчується, а ризики передбачені ст. 177 КПК України не зменшились та продовжують існувати.

Врахувавши, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні двох особливо тяжких злочинах, за які передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 15 років або довічне позбавлення волі, обставини їх вчинення, дані про особу обвинуваченого, зокрема його вік та стан здоров`я, суд дійшов висновку, що зазначені у клопотанні ризики є дійсними та дають підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від суду, знищити, сховати будь-які речі, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, впливати на інших обвинувачених або свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, тому застосування іншого, менш суворого запобіжного заходу, не забезпечить належної поведінки обвинуваченого та виконання ним процесуальних обов`язків.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали, надані судом, та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходить при постановленні ухвали, і положення закону, яким керується.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань, суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Вказаних вимог закону судом першої інстанції дотримано в повному обсязі.

Вирішуючи питання про необхідність продовження застосування виключного запобіжного заходу у вигляді тримання ОСОБА_5 під вартою, апеляційний суд приходить до висновку про існування процесуальних ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які виправдовують прийняття такого рішення.

Так, ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій. При цьому КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні двох особливо тяжких злочинах, за які передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 15 років або довічного позбавлення волі, до затримання не працював та не мав постійного джерела доходу, на час затримання був неодружений (одружився під час застосування запобіжного заходу). Судове провадження на даний час триває.

Наведене, а також характер, обставини та наслідки інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_5 кримінального правопорушення, дають підстави вважати, що останній може переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, незаконно впливати на інших обвинувачених з метою зміни їх показань або вчинити нове кримінальне правопорушення, тобто ризики, передбачені п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшились та продовжують існувати.

За наведеного, доводи захисника про те, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України прокурором не доведені, є безпідставними.

З урахуванням наявних ризиків, тяжкості кримінальних правопорушень та покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, для забезпечення виконання ОСОБА_5 процесуальних обов`язків.

Доводи захисника про те, що дослідженим судом доказами не доводиться винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, на даній стадії судового розгляду не перевіряються, оскільки оцінка доказів, в тому числі, показань свідків та письмових доказів здійснюється судом у нарадчій кімнаті під час ухвалення вироку.

Наявність у обвинуваченого постійного місця мешкання та дружини не є підставами для скасування ухвали суду, оскільки не спростовують висновків суду про можливість вчинення ним дій, передбачених ст. 177 КПК України.

Стосовно зміни запобіжного заходу для реалізації обвинуваченим свого права на захист держави, то за змістом положень ст. 616 КПК України, відносно осіб, які обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 115, 187 КК України, не може бути скасований запобіжний захід для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, що і має місце в даному випадку.

Викладені в апеляційній скарзі захисником доводи про те, що суд безпідставно не визначив обвинуваченому розмір застави є необґрунтованими, оскільки в даному випадку, суд керувався положеннями п. 2 ч. 4 ст. 183 КПК України, згідно яким суд має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні, щодо злочину, який спричинив загибель людини.

Посилання захисника на те, що ОСОБА_5 має ряд захворювань, само по собі не є підставою для нівелювання обставин, за яких ухвалено рішення про продовження дії раніше обраного запобіжного заходу щодо нього, оскільки неможливість надання ОСОБА_5 медичної допомоги в умовах його утримання під вартою не підтверджено жодними доказами.

Так, згідно пункту 2 глави 2 розділу X Наказу Міністерства юстиції «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України» від 14.06.2019 року № 1769/5, надання ув`язненим і засудженим медичної допомоги, у тому числі екстреної медичної допомоги, що не може бути надана у медичній частині, здійснюється відповідно до статті 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення», статей 8, 107, 116 КВК України, Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 10 лютого 2012 року № 239/5/104, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 лютого 2012 року за № 212/20525 (із змінами), Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 15.08.2014 р. № 1348/5/572, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.08.2014 р. за № 990/25767 (із змінами).

Згідно пункту 3 глави 2 розділу X зазначеного Наказу, у слідчому ізоляторі здійснюється медичний контроль за станом здоров`я ув`язнених і засуджених шляхом проведення медичних оглядів та обстежень, виявлення осіб, які потребують лікування та постійного медичного нагляду, проведення щодо них лікувально-оздоровчих заходів з метою збереження здоров`я і працездатності, амбулаторне і стаціонарне лікування відповідно до системи стандартів у сфері охорони здоров`я, клінічних протоколів надання медичної допомоги в порядку, передбаченому законодавством.

Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини слідчого ізолятору закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.

За наведеного, лікування обвинуваченого у разі наявності у нього медичних захворювань, можливо в умовах Державної установи «Миколаївський слідчий ізолятор» та не може слугувати підставою неможливості продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Отже, правових підстав для обрання обвинуваченому ОСОБА_5 іншого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, про що просить сторона захисту, апеляційний суд не вбачає і вважає, що рішення суду про продовження відносно ОСОБА_5 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, постановлене з дотриманням вимог закону, з врахуванням конкретних обставин кримінального провадження та особи обвинуваченого, а відтак підстав для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 не має, ухвалу суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 7, 376, 404, 405, 407, 418, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд -

п о с т а н о в и в :

ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 03 березня 2023 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 залишити без змін, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3