Справа № 346/263/23
Провадження № 1-кп/346/362/23
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2023 року м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області, у складі головуючого судді: ОСОБА_1 , секретарка судових засідань: ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, у залі судових засідань суду, угоду про визнання винуватості, яка надійшла разом з обвинувальним актом по кримінальному провадженню №0000084, в якому ОСОБА_3 (який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт Озерне Житомирського району Житомирської області; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; освіта повна вища; одружений; на обліку у лікаря-нарколога чи лікаря-психіатра не перебуває; на утриманні має двох дітей: 8 та 4 роки; судимостей не має; до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувався) обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України,

а сторонами та іншими учасниками кримінального провадження є: з боку обвинувачення - прокурор: ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , з боку захисту обвинувачений: ОСОБА_3 та його захисник: ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и в :

До суду надійшов обвинувальний акт, складений у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань 31 жовтня 2022 року за №0000084, за яким ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України (надалі за текстом КК України) за таких обставин, вказаних обвинувальному акті:

05.03.2019 року між ОСОБА_3 з однієї сторони та Міністерством оборони України в особі начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 . Корольова ОСОБА_7 , з іншої сторони, було укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу, строком на 5 (п`ять) років. Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) №24 від 22.04.2022 року, старшого лейтенанта ОСОБА_3 призначено на посаду командира взводу радіоперешкод радіонавігації роти радіотехнічних перешкод військової частини НОМЕР_2 . А відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 08.05.2022 №139 старший лейтенант ОСОБА_3 вважається таким, що справи і посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків (а.с.2-6).

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. І проходячи військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , старший лейтенант ОСОБА_3 , відповідно до вимог статей 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 1,4 Дисциплінарного статуту Збройних сил України повинен був свято і беззаперечно дотримуватися Конституції України і Законів України, Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, берегти військову честь і поважати гідність інших людей, не допускати негідних вчинків, виконувати свої службові обов`язки, які визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, та дотримуватися вимог статутів Збройних Сил України. При цьому, згідно пунктів 1-4 частини 4 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (а.с.2-6).

Згідно Указу Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», воєнний стан в Україні запроваджено із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Таке рішення було ухвалено у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану». А згідно статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (а.с.2-6).

І про введення в дію воєнного стану старшому лейтенанту ОСОБА_3 достеменно було відомо, оскільки Указ Президента України №64/2022 оголошено за допомогою засобів масової інформації та доведено до населення України. Однак 17.10.2022 року, близько 08 години, старший лейтенант ОСОБА_3 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, проходячи військову службу за контрактом, з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків військової служби, в умовах воєнного стану, самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_2 і перебував поза її межами, у невстановлених досудовим розслідуванням місцях. А 01.11.2022 року об 11 годині, старший лейтенант ОСОБА_3 повернувся до розташування військової частини НОМЕР_2 (а.с.2-6).

І за даними обвинувального акту, такими своїми умисними діями, ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.5 ст.407 КК України, а саме самовільне залишення військової частини військовослужбовцем (крім строкової служби), вчинене в умовах воєнного стану (а.с.2-6).

Оцінка судом угоди про визнання винуватості.

Разом з цим, прокурор подав угоду про визнання винуватості від 10 січня 2023 року, яку під час досудового розслідування, у місті Івано-Франківськ, уклав прокурор Івано-Франківської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону ОСОБА_4 та підозрюваний ОСОБА_3 (який, на підставі частини 2 статті 42 КПК України, вже має статус обвинуваченого), за участю захисника ОСОБА_6 , і яка містить підписи сторін, що її уклали (а.с.10-16).

Через, що на підставі частини 2 статті 474 КПК України суд призначив підготовче судове засідання. І оскільки сторони кримінального провадження просили суд затвердити цю угоду, суд проводив підготовче судове засідання із застосуванням загального порядку судового провадження на підставі цієї угоди, що передбачений статтею 474 КПК України.

За своїм змістом, угода про визнання винуватості повністю відтворює та містить вказані у обвинувальному акті і наведені судом вище фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення, формулювання обвинувачення та правову кваліфікацію діяння, із зазначенням частини 5 статті 407 КК України, яка передбачає кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 (а.с.2-6,10-16). І з огляду на зміст угоди, суд вважає, що в ній зазначені усі істотні для вказаного кримінального провадження обставини (а.с.10-16).

Також, зазначена угода про визнання винуватості містить положення про:

- беззастережне, тобто повне визнання ОСОБА_3 своєї винуватості у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 КК України;

- узгоджене між сторонами угоди основне покарання у виді 1 року тримання в дисциплінарному батальйоні, і згоду ОСОБА_3 на призначення йому такого покарання;

- наслідки укладення та затвердження цієї угоди, що передбачені статтею 473 КПК України;

- наслідки невиконання цієї угоди, що передбачені статтею 476 КПК України (а.с.10-16).

У судовому засіданні, головуючий роз`яснив обвинуваченому його процесуальні права та обов`язки, прокурор оголосив обвинувальний акт, а головуючий зміст угоди про визнання винуватості, яку сторони кримінального провадження просили суд затвердити. Далі, встановивши особу обвинуваченого, суд з`ясував у обвинуваченого, що він цілком і повністю розуміє у чому саме він звинувачується, і що він визнає себе винним повністю та безумовно, без будь-яких застережень.

Оголосивши зміст угоди, на виконання частини 4 статті 474 КПК України, головуючий роз`яснив обвинуваченому його процесуальні права, надані йому законом; роз`яснив наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені статтею 473 КПК України; характер обвинувачення, щодо якого він визнає себе винним; вид покарання й інші заходи, які будуть застосовані до обвинуваченого у разі затвердження судом угоди про визнання винуватості.

Після чого, суд з`ясував у ОСОБА_3 і пересвідчився у тому, що обвинувачений дійсно цілком і повністю розуміє: процесуальні права, надані йому законом; наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості, передбачені статтею 473 КПК України; характер обвинувачення, щодо якого він визнає себе винним; вид покарання, яке узгоджено сторонами угоди і на яке він погоджується (1 рік тримання в дисциплінарному батальйоні).

На виконання частини 6 статті 474 КПК України, суд з`ясував і пересвідчився у тому, що угода про визнання винуватості була укладена прокурором та обвинуваченим дійсно добровільно. І прокурор, і обвинувачений, і захисник підтвердили, що укладення цієї угоди відбулось сторонами, які її підписали, без наявності та не внаслідок застосування насильства, примусу, погроз, не внаслідок обіцянок чи дії будь-яких інших обставин ніж ті, що передбачені у вказаній угоді.

Також, у судовому засіданні суд з`ясував думку прокурора, обвинуваченого та його захисника, які наполягали на тому, що відсутні підстави для відмови судом у затвердженні угоди про визнання винуватості.

А для виконання частини 7 статті 474 КПК України, перевіряючи вказану угоду на відповідність вимогам Конституції України, КПК та КК України, суд виходить з наступного: з огляду на те, що кримінальне правопорушення, передбачене частиною 5 статті 407 КК України є кримінальним правопорушенням у вигляді злочину та з огляду на зміст всієї угоди, її умови не суперечать вимогам Конституції України, КПК України чи КК України, і вона дійсно могла бути ініційована та укладена тими сторонами, що її уклали та підписали; умови угоди відповідають інтересам суспільства; умови угоди не порушують права, свободи чи інтереси сторін, які її уклали або інших осіб; обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним судом не встановлені; за угодою, обвинувачений не взяв на себе яких-небудь зобов`язань неможливість виконання яких є очевидною; відсутність фактичних підстав для визнання винуватості, судом не встановлена.

Звичайно, суд дуже уважно поставився до узгодженої сторонами угоди виду і міри покарання, зокрема основного покарання у виді 1 року тримання в дисциплінарному батальйоні. І відзначає, що хоча такий вид і міра основного покарання не передбачені санкцією частини 5 статті 407 КК України, сторони угоди абсолютно обґрунтовано дійшли до висновку про можливість узгодження такого покарання. Позаяк, в силу положень частини 1 статті 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

А тут суд відзначає, що щире каяття обвинуваченого (яке знайшло своє підтвердження прямо у залі суду у вигляді осуду самим обвинуваченим своєї поведінки та щирий жаль з приводу вчиненого) та активне сприяння ним розкриттю злочину, а також самостійне повернення обвинуваченим до військової частини для продовження проходження служби, дійсно є і тими обставинами, які в силу пункту 1 частини 1 та частини 2 статті 66 КК України, суд вважає обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого за вчинений ним злочин, і тими обставинами, які дійсно свідчать про істотне зниження ступеня тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення. При цьому, з урахуванням особи винного (освіта повна вища; одружений; на обліку у лікаря-нарколога чи лікаря-психіатра не перебуває; на утриманні має двох дітей: 8 та 4 роки; судимостей не має; до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувався) суд погоджується із сторонами угоди, що у випадку з обвинуваченим, і обставин викладених вище, застосування статті 69 КК України є обґрунтованим та можливим.

І суд погоджується із тим, що визначена сторонами угоди міра покарання у виді 1 року тримання в дисциплінарному батальйоні є переходом до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції частини 5 статті 407 Особливої частини КК України (яка передбачає позбавлення волі на строк від 5 до 10 років). Однак такий перехід, а також ця конкретна визначена сторонами угоди вид і міра покарання, відповідає як положенням частини 1 статті 69, частини 1 статті 62 КК України, так і положенням статті 50 КК України.

Разом з цим, з огляду на вказані аргументи, а також суть вчиненого обвинуваченим злочину і суть узгодженого сторонами угоди покарання, суд вважає, що мета покарання, передбачена статтею 50 КК України може бути досягнута.

Таким чином, з мотивів викладених вище суд вважає, що підстави для відмови в затвердженні угоди про визнання винуватості, яку уклав прокурор та обвинувачений, за участю захисника, дійсно відсутні, і тому цю угоду слід затвердити та ухвалити обвинувальний вирок визнавши ОСОБА_3 винуватим у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 КК України, а також призначити йому узгоджену сторонами цієї угоди вид і міру основного покарання у виді 1 року тримання в дисциплінарному батальйоні.

Оцінка суду щодо запобіжного заходу.

04 листопада 2022 року до обвинуваченого було застосовано (обрано) запобіжний захід у вигляді тримання його під вартою (а.с.7-9), строк якого було продовжено по 04 лютого 2023 року (а.с.35-37).

Позиція сторони обвинувачення. Ризики, які були враховані судом при обранні запобіжного заходу щодо обвинуваченого (переховування обвинуваченого від суду, враховуючи тяжкість покарання, яке йому загрожує; ризик впливу на свідків: військовослужбовців, враховуючи, що вони знаходяться у його підпорядкуванні; вчинення іншого кримінального правопорушення) не зменшились і не змінились, оскільки угода про визнання винуватості, ще не діє. І враховуючи відсутність альтернативних запобіжних заходів, строк тримання обвинуваченого під вартою слід продовжити до набрання вироком законної сили.

Позиція сторони захисту. Обвинувачений сам запропонував укласти угоду, а тому він погоджується понести покарання, через, що тікати нікуди не збирається, всі ризики вже є припиненими. Разом з цим можна застосувати інший більш м`який запобіжних захід у виді цілодобового домашнього арешту.

Позиція суду.

Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом (частина 2 статті 29 Конституції України).

Отже, право людини на свободу пересування не є абсолютним і може бути обмеженим, але тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Також суд враховує, що за положеннями частини 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: b) законний арешт для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом; c) законний арешт, здійснений з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення, або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

При цьому суд враховує і практику застосування цієї норми права Європейським судом з прав людини, зокрема висновок цього суду з рішення у справі «Ассанідзе проти Грузії» (Assanidze v. Georgia), заява № 71503/01, п. 171, ECHR 2004-II) за яким Суд повторив, що слово «законний» і словосполучення «відповідно до процедури, встановленої законом» у пункті 1 статті 5 Конвенції за своєю суттю відсилають до національного законодавства та встановлюють зобов`язання забезпечувати дотримання його матеріально-правових і процесуальних норм.

Тому суд застосовує положення КПК України, напряму.

Отже, положення частини 1 статті 131 КПК України передбачають, що заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. І відповідно до частини 1 статті 176 КПК України, запобіжними заходами є: особисте зобов`язання; особиста порука; застава; домашній арешт; тримання під вартою. А отже, з метою досягнення дієвості кримінального провадження заходи його забезпечення (в тому числі й тримання обвинуваченого під вартою) можуть бути застосованими й під час постановлення вироку.

Проте суд відзначає, що за положеннями частини 1 статті 177 КПК України метою застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як запобіжного заходу, є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам (на які вказував прокурор): 1) переховуватись від суду; 2) незаконно впливати на свідків; 3) вчинити інше кримінальне правопорушення.

При цьому частина 2 статті 177 КПК України вказує на те, що підставою застосування будь-якого запобіжного заходу, окрім наявності обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, є також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

А в силу положень частини 1 та 3 статті 184 КПК України, оскільки наразі обвинувачений визнав себе винним, прокурор повинен довести наявність зазначених ризиків.

І суд згоден із тим, що прокурор довів наявність ризику переховування обвинуваченого від суду, враховуючи тяжкість покарання, яке йому загрожує. Звичайно, суд враховує те, що угоду було запропоновано укласти саме обвинуваченим, що зменшує вказаний ризик, але суд не погоджується із тим, що такий факт абсолютно припиняє зазначений ризик, на що вказувала сторона захисту, оскільки вирок, яким така угода затверджується не набирає законної сили одразу.

Однак суд не згоден із тим, що прокурор довів наявність ризиків того, що незастосування тримання під вартою призведе до того, що обвинувачений зможе незаконно впливати на свідків чи вчинити інше кримінальне правопорушення.

Тож враховуючи викладене, і оскільки тримання обвинуваченого у дисциплінарному батальйоні також є по суті позбавленням свободи обвинуваченого, як і тримання його під вартою, але в іншій формі та з іншим правовим режимом, а також зважаючи на частину 8 статті 176 КПК України за якою, під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтею 407 КК України, застосовується виключно тримання їх під вартою, - строк дії запобіжного заходу у виді тримання обвинуваченого під вартою дійсно слід продовжити, але з можливістю внесення застави, на умовах, передбачених ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 грудня 2022 року.

Разом з цим, на виконання положень частини 4 статті 71 КВК України та частини 5 і частини 1 статті 72 КК України, суд відзначає, що початок строку відбування покарання за цим вироком повинен стати день набрання цим вироком законної сили. І у строк призначеного цим вироком покарання, обвинуваченому слід зарахувати весь строк тримання його під вартою, починаючи з дня обрання йому запобіжного заходу у виді тримання його під вартою (04 листопада 2022 року) по день його доставки до місця відбування призначеного цим вироком покарання, рахуючи: один день тримання його під вартою за один день тримання його у дисциплінарному батальйоні.

Оцінка суду щодо інших процесуальних питань.

З огляду на зміст обвинувального акту і угоди про визнання винуватості, яку суд затверджує, підстави для вирішення судом інших питань, що передбачені статтею 368 КПК України, що вирішуються судом при ухваленні вироку відсутні.

Таким чином, на підставі всього вище викладеного та керуючись статтями 1-33,36,37,42,45-52,75-83,91-100,107-112,118,124,291-293,314,342-348,369,371,373-376,468-476 КПК України, суд

у х в а л и в:

Затвердити угоду про визнання винуватості укладену 10 січня 2023 року у місті Івано-Франківськ, прокурором Івано-Франківської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_3 , за участю захисника ОСОБА_6 .

Визнати ОСОБА_3 винуватим у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України.

Призначити ОСОБА_3 , з урахуванням частини 1 статті 69 КК України, узгоджене між сторонами угоди про визнання винуватості основне покарання у виді одного року тримання в дисциплінарному батальйоні.

Продовжити ОСОБА_3 строк дії раніше застосованого до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до дня набрання цим вироком законної сили, із можливістю внесення застави на умовах, передбачених ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 грудня 2022 року.

Початок строку відбування покарання за цим вироком - день набрання цим вироком законної сили. Зарахувати у строк призначеного цим вироком покарання, весь строк тримання ОСОБА_3 під вартою, починаючи з дня обрання йому запобіжного заходу у виді тримання його під вартою (04 листопада 2022 року) по день його доставки до місця відбування призначеного цим вироком покарання, рахуючи: один день тримання його під вартою за один день тримання його у дисциплінарному батальйоні.

Обов`язок забезпечення виконання вироку покласти на Начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Вирок може бути оскаржений шляхом подання апеляційної скарги до Івано-Франківського апеляційного суду через Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення в порядку, передбаченому частиною 4 статті 394 Кримінального процесуального кодексу України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Учаснику судового провадження, який не був присутнім під час його проголошення в судовому засіданні, копія вироку надсилається не пізніше наступного дня після його проголошення. Учасники судового провадження мають право отримати копію вироку у Коломийському міськрайонному суді Івано-Франківської області.

Суддя ОСОБА_1