Справа № 161/6423/22 Провадження №11-кп/802/211/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду матеріали кримінального провадження внесеного до ЄРДР за № 80000447 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 листопада 2022 року Волинської області стосовно ОСОБА_7 , яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , громадянин України, з середньою спеціальною освітою, не одружений, не працює, в порядку ст. 89 КК України не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України та йому призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання визначено обчислювати з 04 квітня 2022, тобто з моменту його затримання.

Запобіжний захід тримання під вартою, обраний ухвалою від 06 квітня 2022 року та продовжений відповідними судовими рішеннями, залишено до вступу вироку в законну силу, але не довше ніж на 60 днів, з моменту проголошення даного судового рішення, тобто до 22 січня 2023 року.

Цивільний позов КП «Медичне обєднання Луцької міської територіальної громади» про відшкодування збитків, завданих злочином задоволено.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 в користь КП «Медичне обєднання Луцької міської територіальної громади» 11 409 грн. 67 коп. витрат, понесених лікарняною установою на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_9 .

Вироком вирішено питання речових доказів та арешту майна.

В С Т А Н О В И В

Згідно із вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він 04 квітня 2022 року близько 16.10 год., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, у вітальній кімнаті квартири АДРЕСА_3 , усвідомлюючи протиправність та суспільну небезпеку своїх дій, під час словесного конфлікту із потерпілим ОСОБА_9 , який виник під час розпиття спиртного на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, умисно, з метою заподіяння смерті іншій людині, наніс останньому ножем вісім ударів в область потилиці та спини, тим самим, виконавши усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, що не залежали від його волі, оскільки потерпілому було надано своєчасно медичну допомогу.

Унаслідок вказаних дій, потерпілому ОСОБА_9 було спричинено тілесні ушкодження у виді множинних колото-різаних ран грудної клітки, потилиці, а саме: не проникаючих, сліпих ран: у лопатковій ділянці справа, у підлопатковій ділянці справа, у нижньо - грудному відділі спини по навколо хребтовій лінії справа, у середньо - грудному відділі по задньо - серединній лінії, в потиличній ділянці, а також проникаючих в плевральні порожнини ран з посттравматичним двобічним пнемо - гемотораксом: у середньо - грудному відділі по навколо хребтовій лінії справа, у верхньо - грудному відділі по навколо хребтовій лінії справа, у верхьо - грудному відділі по навколо хребтовій лінії зліва. Згідно висновку судово-медичного експерта №145 від 22 квітня 2022 року за ступенем тяжкості проникаючі в плевральну порожнину рани відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент їх спричинення, непроникаючі рани за ступенем тяжкості до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоровя, оскільки для їх загоєння необхідний час більше 6 діб.

ОСОБА_7 своїми умисними діями, спрямованими на вчинення закінченого замаху на умисне вбивство, тобто, виконання усіх дій, які вважав необхідними для доведення умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині (умисного вбивства) до кінця, однак не закінченому з причин, які не залежали від його волі, скоїв злочин, передбачений ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України.

У поданій на вирок апеляційній скарзі, обвинувачений ОСОБА_7 оскаржує вирок суду через невідповідність висновків суду викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого правопорушення та особі обвинуваченого, унаслідок його суворості. Заперечує умисел на позбавлення життя потерпілого, підстав бажати смерті якого у нього не було. Зазначає, що між ними виникла звичайна словесна суперечка. Достеменно не пам`ятає усіх обставин вчиненого через перебування у стані алкогольного сп`яніння. Зазначає про відсутність у потерпілого до нього будь-яких претензій. Вважає правову кваліфікацію його протиправних дій невірною, а при призначенні судом йому покарання не врахованим факт наявності на його утриманні матері похилого віку, яка страждає тяжкими хворобами. У зв`язку із цим, просить вирок суду змінити. Перекваліфікувати його дії з ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України та пом`якшити призначене судом покарання.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, основні доводи апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу, просили її задовольнити, думку прокурора, який відносно її задоволення заперечив, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів доходить такого висновку.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, органом досудового розслідування протиправні дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, як умисні дії, спрямовані на вчинення закінченого замаху на умисне вбивство, тобто, виконання усіх дій, які вважав необхідними для доведення умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині (умисного вбивства) до кінця, однак не закінченому з причин, які не залежали від його волі.

Обвинувальний вирок ухвалюється судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

За змістом ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.

Згідно із ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, у тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, форма вини, мотив і мета його вчинення.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказаних вимог закону судом при розгляді кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 дотримано у повному обсязі.

Свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України та правильність кваліфікації його дій за даною нормою кримінального закону, судом першої інстанції зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, про що у судовому рішенні наведено докладні мотиви.

Висновок про те, що ОСОБА_7 вчинив закінчений замах на умисне вбивство потерпілого ОСОБА_9 , судом першої інстанції, у тому числі, зроблений з урахуванням показань самого обвинуваченого, який у суді винуватість у пред`явленому йому обвинуваченні визнав. Не заперечував факт перебування у стані алкогольного сп`яніння та нанесення потерпілому тілесних ушкоджень знаряддям вчинення злочину - ножем, який лежав у ніші у стінці дивану, де він сидів, тому міг взяти його, нікуди не йдучи. Ствердив, що реальних причин посягати на життя потерпілого не мав. Щиро розкаявся у вчиненому, просив його суворо не карати.

Показання обвинуваченого, які достовірно відображені у вироку суду, підтверджуються сукупністю наявних у матеріалахпровадження доказів, зокрема показаннями потерпілого, свідків, а також сукупністю належних та допустимих доказів, безпосередньо досліджених та оцінених судом.

Потерпілий ОСОБА_9 суду показав, що під час спільного розпиття алкогольних напоїв із обвинуваченим ОСОБА_7 , у них виник словесний конфлікт, розпочатий потерпілим, в ході якого обвинувачений мовчки встав із дивану, наніс йому сильний удар, внаслідок якого він відчув гострий біль у спині та почав втрачати свідомість.

Свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , будучи безпосередньо допитані судом, також підтвердили факт раптово виниклого словесного конфлікту між обвинуваченим та потерпілим, у процесі спільного розпиття ними алкогольних напоїв. Ствердили, що раптово схопившись з місця, ОСОБА_7 вдарив ОСОБА_9 , який впав зі стільця. Бачили кров на руках обвинуваченого та потерпілого. Почали кричати, ОСОБА_10 попросила дочку, яка перебувала у сусідній кімнаті, викликати швидку допомогу, яка доставила потерпілого до лікувального закладу.

Показання потерпілого та свідків є логічними, послідовними, достатньо повно відображають обставини події, що мала місце 04 квітня 2022 року, і не лише узгоджуються між собою, а із даними, що містяться у протоколі огляду місця події, ухвалі слідчого судді від 04 квітня 2022 року, якою надано дозвіл на огляд помешкання за адресою: АДРЕСА_1 , з метою виявлення предметів та речей, які мають значення речових доказів у даному кримінальному провадженні, постанові слідчого про визнання виявлених та вилучених речей в ході проведеного огляду речей, речовими доказами від 04 квітня 2022 року, даними протоколу слідчого експерименту від 20 травня 2022 року, проведеного з участю потерпілого ОСОБА_9 , а також консультативного висновку спеціаліста (огляд проведено 04 квітня 2022 року о 17 год. 35 хв.), яким підтверджено факт перебування ОСОБА_7 у день вчинення ним злочину в стані алкогольного сп`яніння, висновками експертів.

З висновку експерта № 30 від 28 квітня 2022 року убачається, що при судово-медичному дослідженні зрізів нігтів з рук підозрюваного ОСОБА_7 знайдено кров людини та виявлено антигени В і Н ізосерологічної системи АВО. Виявлений антиген Н в слідах крові в піднігтьовому вмісті рук ОСОБА_7 не властивий йому, міг утворитися за рахунок особи, в крові якої він міститься, що не виключає його походження за рахунок крові потерпілого ОСОБА_9 . Що стосується виявленого антигену В, то його походження не виключається за рахунок самого підозрюваного ОСОБА_7 , якщо на момент скоєння злочину у нього були пошкодження, які супроводжувались зовнішньою кровотечею.

Висновком експерта № 29 від 28 квітня 2022 року установлено, що на клинку та руків`ї ножа знайдено кров людини та виявлено антигени В і Н ізосерологічної системи АВО. Дана кров утворилась внаслідок змішування крові осіб, кров яких містить антиген В і Н ізосерологічної системи АВО, що не виключає її походження внаслідок змішування крові потерпілого ОСОБА_9 та підозрюваного ОСОБА_7 , якщо на момент скоєння злочину у них були пошкодження, які супроводжувались зовнішньою кровотечею.

Згідно висновку судово-медичного експерта № 145 від 22 квітня 2022 року ОСОБА_9 отримав множинні колото-різані рани грудної клітки та потилиці. Не проникаючі, сліпі рани: у лопатковій ділянці справа розміром 9х2 см, у підлопатковій ділянці справа 3х4 см, у нижньо-грудному відділі спини по навколо хребтовій лінії справа розміром 2х3 см, у середньо-грудному відділі по задньо-серединній лінії розміром 5х3 см, в потиличній ділянці розміром 7х6 см. Проникаючі в плевральні порожнини рани з посттравматичним двобічним пнемо-гемотораксом: у середньо-грудному відділі по навколо хребтовій лінії справа розміром 6х4 см, у верхньо-грудному відділі по навколо хребтовій лінії справа розміром 9х7 см, у верхьо-грудному відділі по навколо хребтовій лінії зліва розміром 9х7 см, приводу чого було проведено оперативне втручання. Дані тілесні ушкодження виникли від травмуючої дії гострого колюче-ріжучого предмета, цілком можливо від леза ножа. За ступенем тяжкості проникаючі в плевральну порожнину рани відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент їх спричинення, непроникаючі рани за ступенем тяжкості до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоровя, оскільки для їх загоєння необхідний час більше 6 діб. Враховуючи множинність, характер, анатомічну локалізацію виникнення їх внаслідок власноручного спричинення виключається.

Зазначені висновки експертів є науково обґрунтованими, здобуті у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку, а тому підставно взяті до уваги судом.

Стосовно доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про безпідставну та помилкову кваліфікацію його протиправних дій органом досудового розслідування та судом за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України які, як він вважає, через відсутність у нього умислу на позбавлення життя потерпілого, підлягають кваліфікації за ч. 1 ст. 121 КК України, слід зазначити таке.

За приписами ст. 15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК України, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

Замах на вчинення кримінального правопорушення є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

Із суб`єктивної сторони замах на злочин можливий лише з прямим умислом.

Частиною 1 статті 115 КК України встановлено відповідальність за вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Визначальним для відмежування замаху на умисне вбивство від умисного завдання тілесних ушкоджень є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тілесного ушкодження наслідком є саме тілесні ушкодження, що були заподіяні потерпілому, а не позбавлення його життя.

Умисел має дві характерні ознаки - інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна - це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків; вольова - наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.

Прямий умисел - це таке психічне ставлення до діяння і його наслідків, при якому особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання (ч. 2 ст. 24 КК України).

Питання про наявність умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема ураховувати кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, а також спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину.

При оцінці протиправних дій обвинуваченого, судом із достатньою повнотою враховано механізм, кількість, локалізацію, знаряддя нанесення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, а також причини припинення ОСОБА_7 таких його протиправних дій.

В ході судового розгляду достеменно установлено, що у загальній кількості обвинуваченим було нанесено потерпілому вісім ударів ножем у різні ділянки тіла, у тому числі, де наявні життєво важливі органи (у грудну клітку та потилицю). Глибина раневих каналів, які у окремих випадках досягали 9 см, підтверджує факт нанесення ударів із значною силою не підручним знаряддям злочину ножем, а протиправна поведінка обвинуваченого припинена лише через втручання інших осіб, які почали кричати та відразу викликали швидку медичну допомогу.

Також судом правильно враховано і те, що стан ОСОБА_7 , який безпосередньо перед вчиненням злочину, сидів за столом, спілкувався, у тому числі із потерпілим, обумовлений його перебуванням у стані алкогольного сп`яніння, очевидно не можна вважати патологічним, тобто таким, що позбавляв його розуміння вчинених ним дій.

Зазначені обставини свідчать про те, що обвинувачений мав прямий умисел саме на позбавлення життя потерпілого і вчинив для цього всі необхідні дії, однак злочинний результат не настав лише в силу обставин, які не залежали від його волі.

На думку колегії суддів, висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, належним чином обґрунтовані та вмотивовані.

Переконливих доводів, про протилежне, в апеляційній скарзі обвинуваченого не наведено та перевіркою матеріалів кримінального провадження не установлено.

Убачаються безпідставними і доводи ОСОБА_7 про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого та особі обвинуваченого через його суворість.

Так, згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Домірність покарання за злочин є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Суд дотримався зазначених вимог закону про кримінальну відповідальність та, обґрунтовуючи доцільність призначення покарання у виді позбавлення волі, зазначив у вироку обставини, які зумовлюють призначення такого виду покарання, мінімальна санкція якого перешкоджає застосуванню положень ст. 75 КК України.

Обираючи захід примусу, судом надано належну оцінку ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, який у відповідності із ст. 12 КК України, відноситься до категорії особливо тяжких, спрямований проти життя особи. Як особа ОСОБА_7 , в порядку ст. 89 КК України, судимостей немає, є осудним, до затримання за підозрою у вчиненні даного злочину, суспільно-корисною працею не займався, постійне джерело прибутку та законні для існування засоби, у нього відсутні, як і міцні соціальні зв`язки. Винуватість у вчиненому у суді першої інстанції визнавав, однак понесені закладом охорони збитки у добровільному порядку не відшкодував, конкретні обставини вчиненого, а також те, що ініціатором конфлікту став потерпілий, який на призначенні обвинуваченому суворого покарання не наполягав, ствердив, що при призначенні йому покарання покладається на розсуд суду.

При цьому, ураховано наявність обставин, які пом`якшують покарання щире каяття та обтяжують покарання перебування в стані алкогольного сп`яніння.

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду про доцільність та справедливість призначення обвинуваченому ОСОБА_7 безальтернативного виду покарання, визначеного санкцією ч. 1 ст. 115 КК України у мінімальному її розмірі.

Переконливих доводів про необхідність призначення більш м`якого покарання, у поданій ним апеляційній скарзі, не наведено, у зв`язку із чим, вважати призначене покарання таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі винного, підстав не убачається.

Тому, апеляційна скарга обвинуваченого підлягає залишенню без задоволення, а вирок суду першої інстанції без зміни.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 листопада 2022 року щодо ОСОБА_7 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримаються під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий

Судді: