№ 207/2475/22
№ 1-кп/207/155/23
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2023 року Баглійський районний суд міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000636 по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Галущинці Підволочиського району Тернопільської області, громадянина України, українця, з середньою освітою, неодруженого, маючого на утриманні двох малолітніх дітей, військовослужбовця за мобілізацією - гранатометника 2 відділення 1 взводу 3 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого:

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано;

демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

18 березня 2014 року з дня опублікування набрав чинності Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» за

№ 303/2014 від 17 березня 2014 року.

Пунктом 1 Указу в.о. Президента України «Про часткову мобілізацію» за № 303/2014 від 17 березня 2014 року визначено оголосити та провести часткову мобілізацію.

Тобто, з 18 березня 2014 року в Україні відповідно до абзацу 11 статті 1 Закону України «Про оборону України» та абзацу 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» настав особливий період.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 13 лютого 2020 року за № 44 (по стройовій частині) солдата ОСОБА_5 призначено на посаду стрільця-помічника гранатометника 1 гірсько-штурмового відділення 1 гірсько-штурмового взводу 1 гірсько-штурмової роти військової частини НОМЕР_2 , включено до списків особового складу військової частини та на всі види забезпечення.

Таким чином, ОСОБА_5 є суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України.

Разом з цим, станом на 13 березня 2020 року військова частина НОМЕР_2 дислокувалась поблизу АДРЕСА_2 про що був обізнаний ОСОБА_5 .

У відповідності до ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно зі ст.ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України військовослужбовець зобов`язаний: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України.

Відповідно до ст. 12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові.

За приписами статей 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місці служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять), чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

В порушення наведених вище вимог законодавства, чітко знаючи та розуміючи зміст покладених на нього обов`язків з військової служби, проте діючи всупереч зазначеним обов`язкам, визначеним у статутах Збройних Сил України, солдат

ОСОБА_5 вчинив умисний злочин проти встановленого порядку несення військової служби самовільне залишення місця служби тривалістю понад один місяць, вчиненому військовослужбовцем (крім строкової служби), в умовах особливого періоду, за наступних обставин.

Солдат ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, перебуваючи на посаді стрільця-помічника гранатометника 1 гірсько-штурмового відділення 1 гірсько-штурмового взводу 1 гірсько-штурмової роти військової частини НОМЕР_2 , в порушення вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 11, 12, 16, 127, 128, 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 13.03.2020, тобто в умовах особливого періоду, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від військової служби без поважних причин та з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, без відповідних дозволів командирів та начальників, вчинив самовільне залишення місця служби місця тимчасової дислокації 1 гірсько-штурмової роти військової частини НОМЕР_2 поблизу АДРЕСА_2 , а вільний час використовував на власний розсуд поза межами військової частини НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_1 , не пов`язуючи його із виконанням обов`язків з військової служби, до моменту самостійного прибуття 09 вересня 2022 року до Маріупольської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил за адресою: Дніпропетровська область місто Кам`янське Південний район вулиця Республіканська, буд. 39, тим самим припинивши вчинення зазначеного триваючого кримінального правопорушення, чим вчинив самовільне залишення місця служби тривалістю понад один місяць, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби), в умовах особливого періоду, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 407 КК України.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 вину визнав у повному обсязі та надав показання, які відповідають фактичним обставинам справи. З приводу вчиненого кримінального правопорушення щиро розкаявся. Суду пояснив, що він був військовослужбовцем військової служби за контрактом зі Збройними Силами України з 13.02.2020 року, перебував у військовому званні «солдат», проходив службу у військовій частині НОМЕР_2 на посаді стрільця-помічника гранатометника 1 гірсько-штурмового відділення 1 гірсько-штурмового взводу 1 гірсько-штурмової роти.

Військова частина НОМЕР_3 , в якій він проходить службу, станом на лютий-березень 2020 року виконувала бойові завдання за призначенням у с. Павлопіль Волноваського району Донецької області.

13.03.2020, перебуваючи за місцем тимчасової дислокації свого підрозділу поблизу АДРЕСА_2 , він самовільно залишив місце служби та направився додому за місцем свого проживання за адресою: Тернопільська обл., Підволочиський район, с. Качанівка, оскільки йому треба було вирішити сімейні проблеми пов`язані з хворобою матері.

09.09.2022, після тривалої відсутності, усвідомивши протиправність своїх дій та бажаючи захищати країну під час широкомасштабної збройної агресії Російської Федерації відносно України, прибув до Маріупольської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил у м. Кам`янське Дніпропетровської області, тим самим припинивши вчинення зазначеного кримінального правопорушення.

Наміру назавжди ухилитись від військової служби не мав, йому лише потрібно було вирішити сімейні проблеми та бажає далі проходити службу у військовій частині.

Прокурор, обвинувачений та його захисник в судовому засіданні вважали за можливе розглянути зазначене кримінальне провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.

За таких обставин, суд вважає недоцільним дослідження доказів відносно тих обставин, які ніким не оспорюються і обмежується допитом обвинуваченого в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України та дослідженням характеризуючих матеріалів. При цьому суд з`ясував, чи правильно розуміють учасники процесу зміст обставин, які ніким не оспорюються, чи не має сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив, що в такому разі вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Судом встановлено, що наявні підстави для визнання винуватості обвинуваченим, оскільки з реєстру матеріалів досудового розслідування вбачається, що при досудовому розслідуванні зібрано достатньо доказів для обґрунтованого обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, а тому визнання обвинуваченим винуватості є цілком виправданим.

З урахуванням викладених обставин суд вирішив за недоцільне дослідження інших доказів у провадженні.

Враховуючи викладене суд вважає, що в судовому засіданні вина ОСОБА_5 у вчинені злочину, встановлена та доведена, а дії обвинуваченого ОСОБА_5 слід правильно кваліфікувати за ч. 4 ст. 407 КК України як самовільне залишення місця служби тривалістю понад один місяць, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби), в умовах особливого періоду.

При обранні міри покарання обвинуваченому ОСОБА_5 за скоєний ним злочин, суд виходить із вимог ст. 65 КК України, що стосуються ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують його відповідальність.

Суд враховує, що обвинуваченим скоєно злочин, який відповідно до ч. 5 ст. 12 КК України, відноситься до тяжкого злочину.

Обвинувачений ОСОБА_5 є військовослужбовцем за мобілізацією - гранатометник 2 відділення 1 взводу 3 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , позитивно характеризується за місцем служби, неодружений, має на утримання двох малолітніх дітей, раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває.

Обставинами, які пом`якшують покарання, суд вважає з`явлення із зізнанням, щире каяття та активнее сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, що обтяжують відповідальність обвинуваченого ОСОБА_5 в силу ст.67 КК України не встановлено.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд дотримувався принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, маючи на увазі, що метою покарання засудженого є його виправлення, перевиховання та соціальна реабілітація, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як ним, так і іншими особами. При призначенні покарання особі, яка вчинила злочин суд повинен віднайти розумний баланс між обов`язком держави забезпечити правопорядок, інтересам потерпілого, щодо суворості покарання та правом обвинуваченого на справедливе покарання.

З урахуванням обставин і характеру скоєного злочину, особи обвинуваченого, який раніше не судимий, є військовослужбовцем на час розгляду справи та проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , за місцем служби характеризується позитивно, враховуючи кілька обставин, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, які обтяжують покарання, а також те, що відповідно до змісту ст.ст.50,65 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, а тому з урахуванням всіх вищевказаних обставин, та беручи до уваги думку прокурора, який просив прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, враховуючи відношення обвинуваченого до скоєного ним злочину, який усвідомив негідність вчиненого ним діяння і критично оцінює скоєне, готовий нести відповідальність, щиро розкаявся у скоєному, а також бажає продовжити проходження військової служби, суд приходить до висновку про можливість виправлення та перевиховання останнього без ізоляції від суспільства, та вважає за необхідне призначити йому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 4 ст. 407 КК України, із звільненням від відбування покарання з випробуванням за правилами ст. 75 КК України, з покладанням на нього обов`язків згідно з п. 1, 2 ч. 1 та п.2 ч.3 ст. 76 КК України.

Таке покарання ОСОБА_5 відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Запобіжний захід ОСОБА_5 до вступу вироку в законну силу не обирати.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.

Процесуальні витрати та речові докази відсутні.

Керуючись ст.ст. 349, 369 - 371, 373, 374 КПК України, суд,

У Х В А Л И В :

ОСОБА_5 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75, п. п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом 1 (одного) року не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_5 до набрання вироком законної сили не обирати.

Копія вироку негайно після його проголошення підлягає врученню обвинуваченому та прокурору.

Вирок може бути оскаржений протягом 30 днів з дня його проголошення через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя ОСОБА_1