Дата документу 23.01.2023 Справа № 334/6307/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/6307/22 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/591/23 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 в режимі відеоконференції з ДУ «Запорізький слідчий ізолятор»,

розглянула 23 січня 2023 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі матеріали судового провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 грудня 2022 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, в провадженні Ленінського районного суду м. Запоріжжя перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України.

Прокурор звернувся з клопотанням про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 строком на 60 днів, оскільки ризики, передбачені ст.177 КПК України не зникли, не зменшилися і продовжують існувати.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 грудня 2022 року задоволено клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_7 строком до 23 лютого 2023 року включно. Приймаючи таке рішення, суд послався на дані про особу обвинуваченого, наявність ризиків, передбачених п. п. 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, що унеможливлює застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 не погоджуючись з оскаржуваною ухвалою зазначає, суд ігноруючи його юридичні права умисно позбавив його волі. Щодо обставин справи з посиланням на Конституцію України та рішення Конституційного Суду вказує, що суддя ОСОБА_8 незаконно видалила його, як журналіста, із зали судового засідання, а гр. ОСОБА_9 силоміць видалив його, чим створив конфліктну ситуацію та провокацію злочину. Звертає увагу, що матеріали судової справи фіктивні та фальсифіковані. Крім того, прокурором не додано до справи постанову про призначення його процесуальним керівником.

Просить скасувати ухвалу суду та звільнити його з під-варти.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений та його захисник підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

В судове засідання апеляційної інстанції прокурор, будучи належним чином повідомлений про час і дату судового засідання не з`явився, тому колегія суддів вирішила за можливе розглянути провадження за відсутності прокурора, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405КПК України та відповідає ч. 4 ст. 422-1 КПК України.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою/продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики ЄСПЛ, що узгоджується з вимогами ч.5 ст.9 КПК України.

При вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Як встановлено апеляційним судом у вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_7 тримається під вартою з 2 листопада 2022 року, і строк дії запобіжного заходу продовжувався.

Обґрунтовуючи рішення про продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції в ухвалі зазначив про доведеність існування обставин, які свідчать про наявність ризиків, які виправдовують необхідність продовження стосовно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Проте, на переконання колегії суддів, продовжуючи обвинуваченому ОСОБА_7 найбільш суворий запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, місцевий суд хоч і встановив наявність ризиків, передбачених п.п. 3, 5 ч.1ст. 177 КПК України, однак не з`ясував та не навів переконливих аргументів на користь того, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити його належної процесуальної поведінки та запобігти вказаним ризикам.

Переглядаючи судове рішення в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що однією з підстав для обрання/продовження запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а в контексті ч.1 ст.178 КПК України судом мають враховуватися, серед іншого, вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення.

З огляду на заявлені апелянтом доводи щодо фальсифікації кримінального провадження та стадію кримінального провадження, в якому ОСОБА_7 вже висунуто обвинувачення і триває судовий розгляд у суді першої інстанції, колегія суддів не досліджує питання, пов`язані з оцінкою доказів з точки зору їх належності, допустимості та достатності, а перевіряє лише висновки суду на предмет наявності ризиків та існування вагомих підстав для продовження тримання особи під вартою.

При цьому слід зауважити на позиції Європейського Суду з прав людини, яка згідно ч.2 ст.8, ч. 5 ст. 9 КПК України є частиною національного законодавства щодо підходу до розгляду доцільності продовження строків тримання особи під вартою як протягом досудового слідства, так і судового розгляду, яке ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, наступне рішення про продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз як підстави подальшого втручання в право особи на свободу (справа Руденко проти України).

В контексті п.3 ст.5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ у п.60 рішення у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Отже, наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою має бути ретельно перевірено, існування ризиків негативної поведінки особи чітко наведені та проаналізовано питання щодо можливості застосування альтернативного запобіжного заходу.

Національне законодавство у вигляді змісту положень ч.3 ст.199 КПК України і, зокрема п.1, ст. 331 КПК України накладають на суд обов`язок перевірити усі складові, з якими закон пов`язує вирішення питання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Натомість суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вище наведених вимог.

Посилаючись на доведеність ризиків, передбачених п.п. 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України суд не навів обставин, які б переконливо виправдовували подальше тримання ОСОБА_7 під вартою.

Так, на думку колегії суддів ризик щодо незаконного впливу на свідків не доведений і ґрунтується лише на декларативних заявах прокурора щодо можливості такої поведінки обвинуваченого та не зазначено у який спосіб можливий вплив.

Власні висновки, районний суд з дотриманням принципів змагальності та диспозитивності ( ст.ст. 22, 26 КПК України), мав сприймати з урахуванням наданих прокурором доказів на підтвердження заявленого клопотання.

Обов`язок довести обставини, на які посилається ініціатор клопотання з поданням відповідних доказів походить від вимог ч.5 ст. 132, ч.3 ст. 184, ч.3 ст. 199 КПК України, які прокурором не дотримані.

Сторона обвинувачення не довела реальність ризикувпливу на свідків у кримінальному провадженні, що вказує на характер припущень зазначених прокурором даних обставин.

Неприпустимо щоб впродовж тривалого періоду обвинувачена особа трималася під вартою на підставі припущень щодо можливого тиску на потерпілу, свідків та перешкоджання слідству і суду, а той час як згідно ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод органи державної влади повинні надати реальні докази існування таких ризиків.

Сама по собі тяжкість кримінальних правопорушень не може бути підставою для тримання особи під вартою, що слідує із усталеної практики Європейського суду з прав людини.

Суд апеляційної інстанції враховує вимоги ст. 5 Конвенції, правову позицію ЄСПЛ у рішенні від 12.01.2012р. у справі «Тодоров проти України», відповідно до якої «для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку».

Разом з тим, судова колегія, з огляду на наявність у обвинуваченого ОСОБА_7 іншого кримінального правопорушення у місцевому суді за аналогічним злочином, вважає доведеним ризик вчинення іншого кримінального правопорушення.

Натомість висновок суду про неможливість застосування до ОСОБА_7 іншого більш м`якого запобіжного заходу не аргументований переконливими обставинами, носить формальний характер.

У даному кримінальному провадженні, зваживши всі обставини у їх сукупності, в тому числі і відомості щодо особистості ОСОБА_7 колегія суддів прийшла до висновку, що запобігти ризику вчинення обвинуваченим іншого злочину можливо шляхом застосування до останнього альтернативного запобіжного заходу.

Вирішуючи питання щодо застосування доОСОБА_7 іншого виду запобіжного заходу, судова колегія приходить до висновку, що належна процесуальна поведінка обвинуваченого може бути забезпечена шляхом застосування запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, який хоча і є одним із найсуворіших запобіжних заходів, але все ж таки із найсприятливішими наслідками з приводу певних відмінностей щодо умов тримання.

При цьому, покладення обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, в умовах здійснення нагляду з боку працівників поліції надасть додаткових гарантій дотримання обвинуваченим ОСОБА_7 належної процесуальної поведінки.

Доводи апеляційної скарги щодо не додання прокурором до справи постанову про призначення його процесуальним керівником безпідставні та спростовуються матеріалами судового провадження.

Отже, встановлені порушення вимог кримінального процесуального закону обумовлюють скасування оскаржуваного судового рішення, а висновки апеляційної інстанції вказують на необхідність зміни раніше застосованого по відношенню до ОСОБА_7 запобіжного заходу.

Керуючись ст.ст.176-178, 194, 196, 199, 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 26 грудня 2022 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 до 23 лютого 2023 р. включно скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 .

Застосувати відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту строком до 23лютого 2023 року включно за адресою: АДРЕСА_1 з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст. 194 КПК України: не відлучатися з м.Запоріжжя без відома суду, повідомляти суд про зміну місця проживання, утриматися від спілкування із потерпілим ОСОБА_9 .

Звільнити ОСОБА_7 з-під варти негайно в залі суду.

Виконання ухвали покласти на ВП № 5 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області за місцем проживання обвинуваченого.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4