У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2022 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретар судового засідання ОСОБА_4 ,
розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні № 120 161 100 300 039 65 від 05 серпня 2016 року ОСОБА_5 , який брав участь у судовому провадженні, та представника потерпілої ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 2021 року стосовно
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Острів Рокитнянського району Київської області, громадянина російської федерації, на території Київської області перебуває на підставі Тимчасової посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 18.11.2006 з безстроковим терміном дії, пенсіонера, інваліда ІІІ групи, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
за участю прокурора ОСОБА_9 ,
потерпілої ОСОБА_10 ,
представника потерпілого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_11 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 , -

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17.11.2021 ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України на 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки.
На підставі ст. 86 КК України, ст. 3 Закону України Про застосування амністії в Україні, п.п. г, ґ ст. 1 Закону України Про амністію у 2016 році ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного основного та додаткового покарання за цим вироком у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.
Цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_8 про відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 - 1.000.000 грн. на відшкодування моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням.
У провадженні вирішено доля речових доказів
Процесуальні витрати покладено на рахунок Державного бюджету України.

Вироком суду ОСОБА_8 визнано винним у тому, що він 05.08.2016, приблизно о 12 год. 05 хв., керуючи технічно-справним автомобілем марки CITROEN JUMPER, д.н.з. НОМЕР_2 , та рухаючись по автодорозі Київ - Фастів - Біла Церква - Тараща - Звенигородка, біля АЗС Тера плюc по вул. Ватутіна, 1-б, с. Шкарівка Білоцерківського району Київської області, а саме на повороті до с. Шкарівка Білоцерківського району Київської області, у напрямку до м. Біла Церква Київської області, в порушення: п. 1.5 Правил дорожнього руху України, де вказано, що дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров?ю громадян, завдавати матеріальних збитків; п. 2.3 (б) Правил дорожнього руху України, де вказано, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов?язаний, бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; п. 12.1 Правил дорожнього руху України, де вказано, що під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним; п. 12.3 Правил дорожнього руху України, де вказано, що у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об?єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, - водій ОСОБА_8 проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, при виникненні небезпеки для руху або перешкоди, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об?їзду перешкоди, в результаті чого допустив наїзд на малолітнього пішохода ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який перетинав проїзну частину дороги зліва на право відносно руху автомобіля.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди малолітній пішохід ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому кісток склепіння та основи черепа, кровопроливів в м?які покриви голови, під оболонками в тканину і шлуночкові систему головного мозку, закриту травму грудей, забій легенів, серця, закриту травму тулуба, крововиливів в м?яких тканини навколо правого наднирника, під капсулою правої нирки, крововилив в м?язах малого тазу, більше справа, рани на голові, численних синців й саден тіла.
Смерть ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , настала від сукупної травми голови і тулуба, що проявилась закритим переломом кісток сплетіння та основи черепа з розвитком дифузної травми головного мозку, на що вказують наступні тілесні ушкодження: закритий перелом кісток склепіння та основи черепа, кровопроливи в м?які покриви голови, під оболонками в тканину і шлуночкову систему головного мозку, закрита травма грудей, забій легенів, серця, закрита травма тулуба, крововиливи в м?яких тканинах навколо правого наднирника, під капсулою правої нирки, крововилив в м?язах малого тазу, більше справа, рана на голові, численні синці й садна тіла.
Дані тілесні ушкодження мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, по критерію як небезпечні для життя та знаходяться в прямому причинному зв?язку з настанням смерті ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Грубе порушення водієм ОСОБА_8 вимог п.п. 1.5, 2.3 (б), 12.1, 12.3 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету міністрів України № 1306 від 10.10.2001 та введених в дію з 01.01.2002, перебувають в прямому причинному зв?язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та спричиненням смерті потерпілому ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Таким чином, дії обвинуваченого ОСОБА_8 виразилися у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26.11.2021 виправлено описку у вироку Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17.11.2021 по справі № 357/6213/18, провадження № 1-кп/357/438/21, відносно ОСОБА_8 , в мотивах ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, яким керувався суд, зазначивши, що злочин за ч. 2 ст. 286 КК України, згідно ст. 12 даного Кодексу, є тяжким злочином, що характеризується необережною формою вини, замість невірного злочин за ч. 2 ст. 286 КК України, згідно ст. 12 даного Кодексу, не є тяжким або особливо тяжким.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор у провадженні ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи доведення винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), просить скасувати вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17.11.2021 щодо нього та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки, в іншій частині - вирок залишити без змін.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, прокурор стверджує, що до ОСОБА_8 застосовано положення Закону України Про амністію у 2016 році незаконно.
На переконання прокурора, суд помилково дійшов до висновку та зазначив в мотивувальній частині вироку, що ОСОБА_8 являється інвалідом ІІІ групи, пенсіонером за віком, що підтверджується копією посвідчення № НОМЕР_3 , раніше не судимий, вчинив злочин з обережності, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, у зв`язку з чим суд вважав за можливе звільнити його від покарання за вчинення даного злочину на підставі Закону України Про амністію у 2016 році.
Прокурор звертає увагу, що пенсійний вік, передбачений ст. 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування не є сталим, а залежить від наявності у особи станом на певну дату страхового стажу, в залежності від чого пенсійний вік для різних осіб може бути різним (60, 63 або 65 років), проте станом на день ухвалення вироку ОСОБА_8 виповнився 64 роки, а тому за відсутності у суду відповідних доказів щодо його страхового стажу, набутого в Україні, висновок суду, що ОСОБА_8 досяг пенсійного віку - є передчасним та не ґрунтується на матеріалах справи.
Також прокурор вказує, що застосування судом амністії до ОСОБА_8 з посиланням, у тому числі, на його інвалідність також є необґрунтованим, оскільки документ, виданий відповідним уповноваженим органом (установою) в Україні про встановлення групи інвалідності ОСОБА_8 , а саме висновок медико-соціальної експертизи, відсутній, а наявний лише доказ стійкого порушення функцій його організму, який судом помилково прийнято як доказ встановлення інвалідності.
Таким чином, на переконання прокурора, суд застосував закон України про кримінальну відповідальність, який не підлягав застосуванню.

Не погоджуючись з вироком суду представник потерпілої ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_7 також подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи доведення винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), просить скасувати вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17.11.2021 щодо нього та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, представник потерпілої ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_7 посилається на аналогічні доводи апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні № 120 161 100 300 039 65 від 05.08.2018 ОСОБА_5 , який брав участь у судовому провадженні.

Від іншихучасників провадження апеляційних скарг не надходило.

Скориставшись правом, передбаченим ст. 402 КПК України, захисник обвинуваченого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_11 подав заперечення на апеляційні скарги прокурора та представника потерпілої на вирокБілоцерківського міськрайонного суду Київської областівід 17.11.2021 у справі№ 357/10035/18 стосовно ОСОБА_8 , в якихпросить апеляційні скарги представника потерпілої - адвоката ОСОБА_7 тапрокурора у провадженні ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17.11.2021 в частині звільнення ОСОБА_8 на підставі ст. 86 КК України, ст. 3 Закону України Про застосування амністії в Україні, п.п. г, ґ ст. 1 Закону України Про амністію у 2016 році від відбування призначеного основного та додаткового покарання за цим вироком у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки - залишити без змін.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення прокурора на підтримку доводів апеляційних вимог прокурора у провадженні та представника потерпілої в повному обсязі, пояснення потерпілої та її представника, які підтримали свою апеляційну скаргу та апеляційну скаргу прокурора в повному обсязі, пояснення захисника та обвинуваченого, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг сторони обвинувачення, дослідивши частково дані, що стосуються апеляційних вимог на задоволення клопотань сторін у провадженні, провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченого ОСОБА_8 , перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції на предмет його законності, обґрунтованості та вмотивованості, відповідно до положень ст. 370 КПК України, в межах апеляційних вимог, як передбачено ч. 1 ст. 404 КПК України, що підтримані стороною обвинувачення, з урахуванням виступу сторін в суді апеляційної інстанції.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, за обставин, викладених у вироку, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, які в апеляційних скаргах прокурором і представником потерпілої не оспорюються, як фактично не оспорюються і стороною захисту в суді апеляційної інстанції, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України, судом апеляційної інстанції не перевіряються на виконання приписів ч. 1 ст. 404 КПК України.

Як указують положення ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Норма ч. 2 ст. 50 КК України регламентує, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, зокрема засудженими.

Призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у повній мірі відповідає вказаним загальним засадам призначення покарання.

Так, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання судом першої інстанції були враховані ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який згідно зі ст. 12 КК України є тяжким злочином, що характеризується необережною формою вини; дані про особу обвинуваченого, а саме те, що він раніше не судимий, одружений, неповнолітніх чи малолітніх утриманців не має, має постійне місце проживання на території України, де характеризується позитивно, тобто судом встановлено наявність міцних соціальних зв`язків обвинуваченого.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, визнано вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини.

Крім цього, судом враховано і відсутність будь-яких попередніх адміністративних правопорушень у обвинуваченого, пов`язаних з порушенням Правил дорожнього руху України.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 поза увагою суду першої інстанції не залишилися і позиція в судових дебатах прокурора, який вважав, за можливе призначити покарання обвинуваченому у вигляді позбавлення волі в межах строку, передбаченого санкцією інкримінованого злочину, з призначенням додаткового покарання, вказана позиція підтримується потерпілою, яка її висловила під час свого допиту.

Також судом першої інстанції було взято до уваги, що обвинуваченим з часу події, а саме з 05.08.2016 до теперішнього часу не відшкодовані завдані збитки потерпілій у вигляді моральної шкоди, що повинно полягати в добровільному задоволенні винним або іншими особами, зокрема батьками чи близькими родичами, обґрунтованих претензій потерпілої щодо відшкодування заподіяної злочином моральної шкоди.
Крім цього, з часу звернення потерпілої з цивільним позовом до обвинуваченого, а саме з 17.09.2018 та до промови в судових дебатах, останній підкреслив свою позицію, яку виклав, ще 11.10.2018 у своїх запереченнях/відзиву на цивільний позов про свою фінансову можливість лише відшкодувати 70.000,00 грн., оскільки обвинувачений є пенсіонером та не працює.

Також, судом встановлено, що обвинувачений з 2016 року не просив вибачення у потерпілої, матеріальної допомоги не здійснював.

З огляду на викладене, суд першої інстанції і дійшов висновку, що виправлення і перевиховання, попередження з боку обвинуваченого ОСОБА_8 здійснення нових злочинів і досягнення інших цілей покарання - не можливо без ізоляції від суспільства, у зв`язку з чим останньому призначив покарання у виді позбавлення волі, у межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, оскільки на теперішній час обвинувачений не працює, утриманців не має, водійське посвідчення не використовує, що не впливає на його майновий стан, та надає суду підстави вважати, що позбавлення обвинуваченого права керувати транспортними засобами негативно не вплине на нього, що фактично не оспорюється стороною обвинувачення в апеляційних скаргах та учасниками провадження в суді апеляційної інстанції, з правильністю чого погоджується і колегія суддів.

Щодо доводів прокурора у провадженні ОСОБА_5 та представника потерпілої ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 що до ОСОБА_8 застосовано положення Закону України Про амністію у 2016 році незаконно, колегія суддів дійшла наступних висновків.

За приписами ч. 2 ст. 86 КК України та ст. 3 Закону України Про застосування амністії в Україні, законом про амністію особи, визнані винним у вчиненні кримінального правопорушення обвинувальним вироком суду, можуть бути повністю або частково звільнені від відбування покарання судом.

Як указує норма ст. 5 Закону України Про застосування амністії в Україні, дія закону про амністію поширюється на злочини, вчинені до дня набрання ними чинності включно.

Закон України Про амністію у 2016 році № 1810-VІІІ від 22.12.2016, набрав чинності 07.09.2017.

Отже, він поширюється на злочині, вчинені до 07.09.2017 включно.

За досліджуваним вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17.11.2021 ОСОБА_8 визнаний винним у вчиненні 05.08.2016 кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, що відноситься до категорії тяжких злочинів, вчинених з необережності.

За ст. 1 Закону України Про амністію у 2016 році підлягають звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов?язаних з позбавленням волі, зокрема осіб, визнаних винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК України, яких на день набрання чинності цим Законом в установлено порядку визнано інвалідами третьої (ІІІ) групи - п. г), та які на день набрання чинності цим Законом досягли пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування- п. ґ).

Що стосується правомірності застосування до ОСОБА_8 п. г) ч. 1 Закону України Про амністію у 2016 році, то відповідно до ст. 3 Закону України Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні інвалідність як міра втрати здоров?я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Положення про медико-соціальну експертизу затверджується Кабінетом Міністрів України з урахуванням думок громадських організацій осіб з інвалідністю.

Згідно з п. 3 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317 (надалі Положення), медико-соціальна експертиза проводиться з метою встановлення інвалідності хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, особам з інвалідністю (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) за направленням відповідного лікувально-профілактичного закладу охорони здоров?я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи.

За п. 8 Положення передбачено, що датою встановлення інвалідності та ступеня втрати професійної працездатності вважається день надходження до комісії документів, зазначених у п. 3 цього Положення.

Отже, встановлений в Україні порядок передбачає встановлення інвалідності лише на підставі висновку медико-соціальної експертизи, а документи щодо інвалідності, які видані іноземними державами можуть слугувати лише як доказ перед комісією, який підтверджує стійке порушення функцій організму.

В матеріалах провадження дійсно наявна довідка серії МСЭ-2006 № від 29.05.2008 видана ФГУ Главное бюро МСЭ ПО ХМАО-ЮГРЕ Филиал № 11 г. Мегион (мовою оригіналу), з якої випливає, що ОСОБА_8 встановлена інвалідність ІІІ групи на підставі та у порядку з діючим законодавством російської федерації, зокрема ст. 8 Федерального закону Про соціальний захист інвалідів в російській федерації (а.п. 131 т. 1).

Будь-яких даних про встановлення чи підтвердження наявності інвалідності у ОСОБА_8 за діючим законодавством України - не має.

Отже, застосування судом першої інстанції амністії до ОСОБА_8 з посиланням у тому числі на його інвалідність також - є необґрунтованим, оскільки документ, виданий відповідним уповноваженим органом (установою) в Україні про встановлення групи інвалідності ОСОБА_8 відсутній, а наявний лише доказ стійкого порушення функцій його організму, який судом помилково прийнято як доказ встановлення інвалідності.

Таким чином, суд застосував закон про кримінальну відповідальність, який не підлягав застосуванню, а саме п. г) ч. 1 Закону України Про аміністію в України в 2016 році, що підлягає виключенню з вироку суду стосовно ОСОБА_8 .

Між, тим особами, що досягли пенсійного віку, у розумінні ст. 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, є особи, що мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років.

На правильність даних висновків не можуть вплинути доводи апеляційних скарг сторони обвинувачення з посиланням на ст. 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування про те, що пенсійний вік не є сталим, а залежить від наявності у особи станом на певну дату страхового стажу, в залежності від чого пенсійний вік для різних осіб може бути різним (60, 63 або 65 років), проте станом на день ухвалення вироку ОСОБА_8 виповнився 64 роки, за тим, що належність у особи страхового стажу може вплинути тільки на призначення пенсії, а не на визначення пенсійного віку.
Крім того, слід зауважити, що пенсійний вік має встановлюватися на час набрання чинності Закону України Про амністію у 2016 році, а не на час ухвалення вироку.

Отже, оскільки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час набрання чинності Закону України Про амністію у 2016 році - 07.09.2017 виповнилося 60 років, колегія суддів вважає, що до нього суд першої інстанції ґрунтовно застосував положення п. ґ) ч. 1, ст. 15 Закону України Про амністію у 2016 році, звільнивши його від призначеного основного та додаткового покарання за ч. 2 ст. 286 КК України.

За викладеним, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_8 підлягає зміні на підставі п. 4 ч. 1 ст. 409, п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України у зв?язку з неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність, внаслідок чого слід виключити з вироку посилання на застосування до ОСОБА_8 положень п.г ст. 1 Закону України Про амністію у 2016 році.

Доля речових доказів у провадженні вирішена у порядку ст. 100 КПК України.

Апеляційних вимог щодо правильності покладання процесуальних витрат ніким з учасників провадження не заявлено.

Отже, апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні № 120 161 100 300 039 65 від 05.08.2016 ОСОБА_5 , який брав участь у судовому провадженні, та представника потерпілої ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні № 120 161 100 300 039 65 від 05 серпня 2016 року ОСОБА_5 , який брав участь у судовому провадженні, та представника потерпілої ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 2021 року стосовно ОСОБА_8 змінити: виключити з вироку посилання на застосування до ОСОБА_8 положень п. г ст. 1 Закону України Про амністію у 2016 році.

У решті вирок залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С У Д Д І :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3