Справа №580/1920/18 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/169/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне тяжке тілесне ушкодження
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

потерпілого - ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми, у режимі відеоконференції, кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 та потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_9 на вирок Лебединського районного суду Сумської області від 12 травня 2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Василівка, Лебединського району, Сумської області, мешканця АДРЕСА_1 , не працюючого, раніше не судимого в силу ст.89 КК України;

визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбаченого ч.2 ст.185, ч.1 ст.186 КК України та виправдано

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121, ч.1 ст.185 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшли апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 та потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , в яких:

- прокурор просить скасувати вирок Лебединського районного суду Сумської області від 12 травня 2021 року відносно ОСОБА_7 , у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості скоєних кримінальних правопорушень та даним про особу обвинуваченого внаслідок м`якості. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.121, ч.1 ст.185 КК України та призначити йому покарання:

- за ч.2 ст.121 КК України у виді позбавлення волі на строк 10 років;

- за ч.1 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом повного складання призначених покарань, визначити ОСОБА_7 до відбуття остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років. В іншій частині вирок залишити без змін;

- обвинувачений просить змінити вирок Лебединського районного суду Сумської області від 12 травня 2021 року та закрити кримінальне провадження за його обвинуваченням за ч.2 ст. 121 КК України, на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України;

- захисник просить змінити вирок Лебединського районного суду Сумської області від 12 травня 2021 року, закрити кримінальне провадження, в частині обвинувачення ОСОБА_7 за ч.2 ст.121 КК України на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати, та звільнити його з під варти в залі суду у зв`язку з відбуттям покарання за ч.1 ст.185 КК України;

- потерпілі просять вирок Лебединського районного суду Сумської області від 12 травня 2021 року скасувати та призначити ОСОБА_7 за ч.2 ст.121, ч.1 ст.185 КК України покарання у виді 12 років позбавлення волі. В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Даним вироком ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.1 ст.186 КК України та виправдано, у зв`язку з недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад вказаних правопорушень.

Визнано ОСОБА_7 винуватим у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.121, ч.1 ст.185 КК України та призначено йому покарання:

- за ч.2 ст.121 КК України у виді позбавлення волі на строк 9 років;

- за ч.1 ст.185 КК України у виді арешту на строк 6 місяців.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю цих кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_7 до відбуття остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.

Строк покарання засудженому ОСОБА_7 вважати з 10 липня 2018 року.

Цивільний позов у справі не заявлявся.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст.100 КПК України.

Знято арешт, накладений ухвалою слідчого судді Лебединського райсуду від 12 липня 2018 року та вирішено питання повернення речових доказів.

Стягнуто з ОСОБА_7 кошти на відшкодування витрат за проведення експертизи в сумі 429 грн.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до вступу вироку в закону силу залишено попередній - тримання під вартою.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги прокурор у кримінальному провадженні посилається на те, що ухвалюючи відносно ОСОБА_7 вирок, суд першої інстанції погодився із викладеними у обвинувальному акті фактичними обставинами щодо спричинення останнім тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_12 та таємного викрадення мобільного телефону потерпілого. Щодо інкримінованого обвинуваченому органами досудового розслідування відкритого заволодіння срібним ланцюжком ОСОБА_12 , то суд зазначив, що факт такого заволодіння майном потерпілого знайшов своє підтвердження, але не відкритим, а таємним шляхом. З урахуванням невеликого проміжку часу між заволодінням ланцюжком та мобільним телефоном, суд об`єднав такі протиправні дії ОСОБА_7 та кваліфікував їх за ч.1 ст.185 КК України - крадіжка, тобто таємне заволодіння чужим майном. Проте, суд у вироку безпідставно зазначив, що за вчинення цих же дій щодо заволодіння срібним ланцюжком та мобільним телефоном, які було кваліфіковано органами досудового розслідування за ч.1 ст.186, ч.2 ст.185 КК України, обвинуваченого необхідно виправдати. Виклавши таким чином формулювання обвинувачення, за яке необхідно виправдати ОСОБА_7 , суд першої інстанції поставив під сумнів правильність його засудження за ч.1 ст.185 КК України, оскільки дії обвинуваченого за які його засуджено та виправдано є одними і тими ж.

Крім того, прокурор зазначає, що обвинуваченому ОСОБА_7 судом призначено покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості. При цьому, судом взагалі не було взято до уваги зухвалість протиправних дій обвинуваченого, а саме те, що незважаючи на відсутність опору від потерпілого, ОСОБА_7 не обмежився лише словесними образами в сторону ОСОБА_12 з приводу випасання худоби та після цього умисно наніс тілесні ушкодження, які, в подальшому, призвели до смерті, що ним вчинено злочин проти життя і здоров`я особи, що відповідно до Конституції України є найвищою соціальною цінністю. Зухвала поведінка ОСОБА_7 під час судового розгляду справи, постійне затягування судового процесу та зміна власних показань, вказує на небажання останнього розкаятися у своїх діях та усвідомити суспільну небезпечність вчиненого діяння, а саме те, що дані кримінальні правопорушення скоєні проти потерпілого, який є особою похилого віку, в тому числі, і з корисливою метою, а притягнення останнього до кримінальної відповідальності за вчинення попередніх злочинів не послугувало йому уроком, що свідчить про небажання стати на шлях виправлення.

Прокурор вказує, що оскільки санкція ч.2 ст.121 КК України передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 10 років, а санкція ч.1 ст.185 КК України передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 5 років, то суд повинен був оцінити всі дані про особу обвинуваченого та характер його протиправних дій у сукупності та призначити більш суворе покарання, відповідно до вимог ч.1 ст.70 КК України, шляхом повного складання призначених покарань.

За таких обставин, апелянт вважає, що під час ухвалення оскаржуваного вироку, суд першої інстанції не дотримався вимог ст. 370 КПК України, не навів належних та достатніх для цього мотивів, що призвело до прийняття незаконного та невмотивованого рішення, що є підставою для його скасування.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог, обвинувачений ОСОБА_7 посилається на те, що він не оспорює кваліфікацію своїх дій за ч.1 ст.185 КК України, однак, категорично не згоден з кваліфікацією дій за ч.2 ст.121 КК України, з посиланням на те, що його вина в умисному заподіянні потерпілому тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, що потягло його смерть, не доведена належними та допустимими доказами, а твердження суду щодо доведеності його вини у вчиненні вказаного злочину є лише припущенням.

Обвинувачений вказує, що як на досудовому слідстві, так і у суду він пояснював, що не мав умислу заподіювати потерпілому ОСОБА_12 тяжких тілесних ушкоджень і не заподіював їх та підтвердив, що лише таємно викрав у нього мобільний телефон. Після його візиту до потерпілого ОСОБА_12 , до останнього заходила інша особа, яка і побила жорстоко потерпілого, що призвело до його смерті. Ця ж особа викрала з будинку потерпілого і спиртне та залишила на його подвір`ї кашкет, який ні потерпілому, ні йому ( ОСОБА_7 ) не належить. Цією особою міг бути ОСОБА_13 , який знав про його візит до потерпілого, та який мав перед потерпілим великий борг за спиртне, а тому, мав мотив на заподіяння йому тілесних ушкоджень, щоб вилучити боргові розписки. В одному кримінальному провадженні ОСОБА_13 як на досудовому слідстві, так і в суді допитувався в якості свідка, постійно путався у своїх показах та намагався усе заперечувати. Версія про його причетність до вчинення вказаного злочину не відпрацьовувалась, у нього не відбирались біологічні зразки, навіть не було встановлено, кому належить кашкет, який знайшли на подвір`ї потерпілого, хоча інший, допитані свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 вказували, що «головний убор» у ОСОБА_13 був, він у ньому ходив завжди. Самі брати Лободи плуталися у показах, спочатку казали, що той капелюх належав їх батькові, а потім казали, що він не його, і даний доказ залишився не дослідженим, експертиз по ньому не проводилось, які і не досліджували біологічні зразки нігтьових пластин потерпілого.

На думку обвинуваченого, усі ці обставини ставлять під сумнів доведеність саме його, а не іншої особи, винуватості за ч. 2 ст. 121 КК України, при тому, що версію розвитку подій заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, яка була запропонована стороною захисту, спростовано не було.

Крім того, апелянт вказує і на те, що Сумським апеляційним судом вже було скасовано вирок суду від 13 листопада 2019 року по даній справі, в якій його було визнано винним, в тому числі, і за ч.2 ст.121 КК України, з чого можна зробити висновок, що апеляційний суд мав сумніви обгрутованості його обвинувачення за вказаним злочином, однак, після скасування, суд розглянув справу та знову визнав його винним за цією статтею, і він вважає, що існують суб`єктивні та об`єктивні обставини, які вказують на незаконність оскаржуваного вироку саме в цій частині.

У поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 посилається на те, що ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду від 14 квітня 2020 року, на часткове задоволення його апеляційної скарги, вирок Лебединського районного суду відносно ОСОБА_7 було скасовано, у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та неповнотою судового розгляду і призначено новий розгляд у суді першої інстанції в іншому складі. Вказана ухвала апеляційного суду залишилася на даний час не виконаною в повному обсязі, оскільки новий вирок нічого не добавив і не змінив.

Захисник погоджується з вироком в частині виправдання ОСОБА_7 за ч.2 ст.185, ч.1 ст. 186 КК України, кваліфікацією його дій за ч.1 ст.185 КК України щодо крадіжки речей, та категорично не погоджується з кваліфікацією його дій за ч.2 ст. 121 КК України та посилається на аналогічні обставини, зазначені обвинуваченим в апеляційній скарзі.

В апеляційній скарзі потерпілі ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 не згодні, оскільки вважають вирок суду незаконним, у зв`язку з неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого.

На думку потерпілих, під час судового розгляду вказаного кримінального провадження було встановлено, що ОСОБА_7 свою вину у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.121, ч.1 ст.185 КК України не визнав, на момент вчинення злочину був у стані алкогольного сп`яніння, жодні збитки не відшкодував, вибачення не просив, тобто, не розкаявся. При ухваленні вироку, суд був зобов`язаний надати належну оцінку обставинам, що мають істотне значення при вирішенні питання про розмір покарання, а саме, що обвинуваченим скоєно тяжкий та особливо тяжкий злочини, наслідком яких стала смерть людини, один із злочинів скоєно із корисливих мотивів, тілесні ушкодження нанесені у спосіб завданням достатньої кількості ударів в область життєво важливих органів, однак цього не зробив. Також не було враховано судом, що потерпілий був особою похилого віку і природно не міг чинити опір, проте обвинувачений, усвідомлюючи безпорадність потерпілого, продовжував наносити йому удари, що потерпілий від отриманих ударів перебував непритомним, а обвинувачений жодних заходів для надання йому допомоги не вжив, швидку медичну допомогу не викликав, а навпаки залишив його в будівлі, де він помер, при тому, що згідно висновку експерта, при наданні своєчасної допомоги, смерті потерпілого можна було запобігти на протязі 2-3 годин з моменту нанесення ударів Крім того, судмедекспертом, під час дослідження трупу ОСОБА_12 , було виявлено опіки на руках від дії високих температур і вони вважають, що ці опіки були заподіянні незадовго до настання смерті, відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості та містять ознаки катування.

Крім того, потерпілі звертають увагу на те, що судом було встановлено обставину, яка обтяжує покарання, а саме, вчинення злочину щодо особи похилого віку, проте, безпідставно, з посиланням на недоведеність, не було визнано обтяжуючою покарання обставиною знаходження обвинуваченого у стані алкогольного сп`яніння, що було підтверджено показанням свідків, а також висновком експерта, в якому зазначено, що на момент вчинення злочину ОСОБА_7 виявляв ознаки інфантильного розладу особистості, не виявляв ознак будь-якого тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності, знаходився в стані простого алкогольного сп`яніння, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Щодо характеризуючих особу ОСОБА_7 даних, апелянти звертають увагу на те, що останній раніше не судимий, але був притягнутий до адміністративної відповідальності, за місцем проживання характеризується не задовільно, у нього відсутні стійкі соціальні зв`язки, він періодично проживає у баби та матері, перебуває на їх повному утриманні у зв`язку із не працевлаштуванням, на обліку у лікаря-психіатра не перебуває. Відповідно до доповіді органу пробації, виправлення ОСОБА_7 без позбавлення або обмеження волі на певний строк може становити високу небезпеку для суспільства, застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень, неможливо здійснювати без цілодобового нагляду та контролю в умовах ізоляції.

Таким чином, на підставі принципів індивідуалізації, гуманізації та справедливості покарання, враховуючи інформацію про особистість обвинуваченого, відсутності пом`якшуючих покарання обставин покарання та наявності обтяжуючих покарання обставин, апелянти вважають, що достатнім, у даному випадку, для обвинуваченого ОСОБА_7 було б покарання у виді позбавлення волі строком на 12 років.

Згідно з вироком суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 , о 18 год. 40 хв. 08 липня 2018 року, з метою з`ясування питань щодо користування розташованою неподалік земельною ділянкою, прийшов до домогосподарства ОСОБА_12 , яке знаходиться по АДРЕСА_2 , де на подвір`ї, біля входу до житлового будинку, діючи умисно, на ґрунті раніше виниклих неприязних відносин, наніс ОСОБА_12 два удари правою рукою в обличчя та один удар ногою по тулубу, заподіявши потерпілому тілесні ушкодження які кваліфікуються як легкі та тяжкі тілесні ушкодження і знаходяться в прямому причинному зв`язку зі смертю.

Під час нанесення ударів по обличчю потерпілого, ОСОБА_7 зачепив рукою і зірвав з його шиї срібний ланцюжок, вартістю якого, згідно висновку судової гемологічної експертизи, становить 272 грн., який впав на землю на подвір`ї зазначеного домогосподарства, а обвинувачений, діючи з метою незаконного збагачення, умисно, таємно підняв цей ланцюжок та поклав собі до кишені.

Після нанесення тілесних ушкоджень, ОСОБА_7 підвів ОСОБА_12 на ноги, під час чого з нагрудної кишені потерпілого випав мобільний телефон, вартість якого, згідно висновку судової товарознавчої експертизи, становить 250 грн. та завів ОСОБА_12 до однієї з кімнат житлового будинку і там залишив, а сам, виходячи з цього будинку, побачив на землі біля сходів мобільний телефон, належний ОСОБА_12 і реалізуючи свій умисел, спрямований на протиправне збагачення, діючи умисно, таємно ОСОБА_7 поклав собі до кишені мобільний телефон, виніс його разом з срібним ланцюжком за межі домогосподарства та в подальшому розпорядився ними на власний розсуд, чим завдав потерпілому матеріальної шкоди на загальну суму 522 грн.

Внаслідок отриманих під час побиття тілесних ушкоджень потерпілий ОСОБА_12 на протязі тієї ж доби ІНФОРМАЦІЯ_2 помер у будинку за місцем свого мешкання.

Дії ОСОБА_7 суд кваліфікував за ч.2 ст.121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого та за ч.1 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка).

Заслухавши доповідь головуючого судді щодо змісту оскаржуваного судового рішення, доводи обвинуваченого та його захисника на підтримку поданих апеляційних скарг, та їх заперечення щодо апеляційних скарг прокурора та потерпілих, потерпілого, який вказував про те, що в повному обсязі згоден з висновками суду першої інстанції, думку прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу прокурора та заперечувала щодо апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, перевіривши матеріали даного провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

З обвинувального акту, який надійшов на розгляд до суду першої інстанції вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачувався у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених за ч. 2 ст. 121, ч.2 ст. 185, ч. 1 ст. 186 КК України за обставин, які знайшли своє відображення в оскаржуваному вироку.

Під час розгляду даного кримінального провадження суд вважав за необхідне кваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого та за ч. 1 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка).

У поданих апеляційних скаргах ні потерпілі, ні прокурор не оспорюють фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини та правильність такої кваліфікації дій ОСОБА_7 , в той час як і захисник, і обвинувачений в апеляційних скаргах вказують на недоведеність вини останнього за ч. 2 ст. 121 КК України, а лише погоджуються з виправданням ч.2 ст. 185, ч. 1 ст. 186 КК України та кваліфікацією його дій за ч. 1 ст. 185 КК України.

Разом з тим, перевіряючи обґрунтованість доводів апеляційних скарг захисника та обвинуваченого, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 2 ст. 121 КК України, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, які були повно і всебічно досліджені та оцінені судом.

Так, зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що ОСОБА_7 свою винуватості у нанесенні тяжких тілесних ушкоджень, які спричинили смерть потерпілого не визнав та пояснював, що вранці 08 листопада 2018 року він із ОСОБА_13 та іншими особами допомагали вантажити сіно своєму односільчанину, після чого разом із ОСОБА_13 вживали спиртні напої, а в після обідній час пішли удвох косити траву на земельній ділянці, розташованій неподалік від господарства ОСОБА_12 і там у нього виник намір викрасти майно ОСОБА_12 . При цьому, обвинувачений визнав, що 08 липня 2018 року спричинив ОСОБА_12 тілесні ушкодження, але не пам`ятає які і за що. Так, діючи під впливом розповіді свого знайомого ОСОБА_16 , змісту якої ОСОБА_7 зазначив, що вже не пам`ятає, перебуваючи на подвір`ї біля входу в будинок потерпілого, коли останній сидів, обвинувачений ногою вдарив його в область живота. При цьому зазначив, що до будинку ОСОБА_12 він не заходив, одягнений того вечора був у футболку та шорти.

Незважаючи на такі показання обвинуваченого, факт вчинення ОСОБА_7 вказаного кримінального правопорушення було встановлено судом з врахуванням показань потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 ОСОБА_19 , наданих в судовому засіданні, з яких вбачається, що 09 липня 2018 року в одній із кімнат будинку домогосподарства по АДРЕСА_2 був виявлений труп ОСОБА_12 з тілесними ушкодженнями, біля східців до входу в будинок були виявлені сліди крові (на кутку ванни, на східцях, на цегляній доріжці та на стовпі перед входом до будинку).

Крім того, судом були враховані і показання свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , з яких вбачається, що після 18 год. 08 липня 2018 року ОСОБА_7 перебував неподалік місця проживання ОСОБА_12 , в нього була збита кисть правої руки і він розповідав що вдарив « ОСОБА_23 » - так місцеві мешканці називали жителя с. Пристайлове ОСОБА_16 та що біля розташованого неподалік колодязя змивав кров. Одягнутий він був у футболку і шорти сірого кольору, які були порвані та мокрі. На вигляд ОСОБА_7 був в нетверезому стані, він нього відчувався запах спиртного.

Також, судом були враховані і інші зібрані у даному провадженні докази, а саме, протокол слідчого експерименту, проведеного за участі ОСОБА_7 16 липня 2018 року під час якого останній детально показував як на подвір`ї господарства по АДРЕСА_2 наносив тілесні ушкодження ОСОБА_12 , бив ногою в живіт, зривав ланцюжок, потім завів в хату і посадив на стілець, викрав його телефон і покинув домогосподарство, після чого мився біля колодязя.

При цьому, судом були враховані показання свідків ОСОБА_24 та ОСОБА_25 , які були понятими під час проведення слідчого експерименту і підтвердили, що такі свої показання ОСОБА_7 надавав без примусу і будь якого тиску з боку працівників поліції.

Крім того, судом було враховано і покази експерта ОСОБА_26 , яка досліджувала труп ОСОБА_12 , та вказувала на те, що удар, який продемонстрував ОСОБА_7 на слідчому експерименті, міг спричинити розриви внутрішніх органів та кровотечу, та що час отримання тілесних ушкоджень співпадає з часом, вказаним в обвинувальному акті. Експерт, також, повідомила, що ОСОБА_12 після удару був живий, і якби йому на той час була надана медична допомога, то він би вижив.

Також, судом було враховано і дані протоколу огляду домогосподарства по АДРЕСА_2 від 09 липня 2018 року з фототаблицями до нього, в якому зафіксовано обстановку на місці події та протоколів слідчих експериментів від 16 липня 2018 року, під час яких ОСОБА_21 та ОСОБА_20 вказували на те, як ОСОБА_7 пояснював їм та ОСОБА_22 наявність крові на його руках.

При цьому, судом були враховані і результати чисельних судових медичних експертиз, з яких вбачається, що ОСОБА_12 були спричинені як легкі тілесні ушкодження, так і тяжкі, знаходяться в прямому причинному зв`язку зі смертю потерпілого. Що смерть ОСОБА_12 настала від гострої внутрішньої крововтрати, в результаті закритої тупої травми живота, про що свідчить наявність ушкодження внутрішніх органів: розривів селезінки та печінки, малокрів`я внутрішніх органів та рідкий стан крові в порожнинах серця та великих судинах, але при наданні своєчасної медичної допомоги смерті потерпілого можна було запобігти на протязі 2-3 годин з моменту нанесення ударів, що спричинили розриви внутрішніх органів. При цьому локалізація та характер тілесних ушкоджень, виявлених у потерпілого ОСОБА_12 частково відповідає механізму, продемонстрованому підозрюваним ОСОБА_7 під час слідчого експерименту 16 липня 2018 року, а саме утворення ушкодження у вигляді синця та ран лівого ока, могли утворитись від двох ударів рукою в ліву половину обличчя. При механізмі, продемонстрованому підозрюваним удару ногою в верхню частину живота, міг утворитись розрив внутрішніх органів, а саме ушкодження лівої частки печінки.

Крім вищезазначених, судом, також, було враховано і інші зібрані у даному провадженні докази, які є належними та допустимими, були ретельно перевірені та досліджені, з наданням відповідно правової оцінки, та які, у своїй сукупності, доводять в повному обсязі винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого та його захисника стосовно того, що потерпілому могла нанести тілесні ушкодження, які знаходять у прямому причинному зв`язку з його смертю, інша особа, а саме ОСОБА_13 , причетність якого до вчинення вказаного злочину не перевірялась, то на спростування зазначених доводів колегія суддів зазначає, що при прийнятті оскаржуваного вироку судом було враховано, що працівниками поліції було перевірено на причетність до вчинення злочину близько 10 мешканців с. Пристайлове, серед яких був і ОСОБА_7 , і ОСОБА_13 . Усі особи, які перевірялися, були детально оглянуті щодо наявності тілесних ушкоджень та слідів крові на одягу, і причетним до вчинення злочину, виявився лише ОСОБА_7 .

Що стосується «головного убору», який було знайдено на подвір`ї потерпілого та який, на думку обвинуваченого та захисника, належав особі, причетній до вчинення вказаного злочину, то як вбачається з оскаржуваного вироку, і цим обставинам судом було надано належну правову оцінку, а саме, що з врахуванням показань потерпілих, сільського голову ОСОБА_18 , мешканців с. Пристайлове ОСОБА_13 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , працівників поліції ОСОБА_31 , ОСОБА_32 іншого власника вказаного кашкету, окрім ОСОБА_12 , встановлено не було.

При цьому, посилання захисника та обвинуваченого на те, що у даному провадженні вирок суду першої інстанції, яким ОСОБА_7 , окрім іншого, було визнано винним і у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України було скасовано апеляційним судом і новий вирок нічим не відрізняється від попереднього, то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки попередній вирок було скасовано у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону (через неякісний звукозапис судового засідання) та неповнотою судового розгляду, за наявності того, що не всі обставини були досліджені та оцінені судом.

Разом з тим, ухвалюючи оскаржуваний вирок, суд першої інстанції в повному обсязі дослідив зібрані у даному провадженні докази, надав їм належну правову оцінку та дійшов обгрунтованого висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, доведена, з яким, в даному випадку погоджується і колегія суддів, і ставити його під сумнів підстав не вбачає.

За таких обставин, під час апеляційного перегляду не знайшли свого підтвердження доводи обвинуваченого та його захисника про існування суб`єктивних та об`єктивних обставин, які вказують на незаконність оскаржуваного вироку саме в частині визнання ОСОБА_7 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, у зв`язку з чим, підстави для закриття кримінальне провадження за таким обвинуваченням останнього, про що просять апелянти, відсутні.

Що стосується доводів апеляційних скарг потерпілих та прокурора щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості скоєних кримінальних правопорушень та даним про особу обвинуваченого внаслідок м`якості, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, положеннями ст. ст. 50, 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно відповідати характеру вчинених протиправних дій, їх небезпечності та інформації про особу винного.

Відповідно до ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного вироку, відповідно до вимог вищезазначеного закону, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, судом було враховано ступінь тяжкості вчинених останнім злочинів, один з яких є кримінальним проступком (ч.1 ст. 185 КК України), а інший є тяжким (ч.2 ст. 121 КК України). При цьому, обставин, що пом`якшують покарання, судом встановлено не було, а обставиною, що обтяжує покарання було визнано вчинення злочину щодо особи похилого віку.

Крім того, судом було враховано і особу обвинуваченого, який посередньо характеризується за місцем проживання, на обліку у лікаря - психіатра та лікаря - нарколога не перебуває. Також, судом було враховано і досудову доповідь органу пробації, в якій зазначено, що виправлення ОСОБА_7 без позбавлення або обмеження волі на певний строк може становити високу небезпеку для суспільства. Застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень неможливо здійснювати без цілодобового нагляду та контролю в умовах ізоляції.

Саме за наявності вищезазначеного, при визначенні виду та розміру покарання, суд і дійшов висновку, що за ч. 1 ст. 185 КК України ОСОБА_7 слід призначити покарання пов`язане з позбавленням волі, а саме у виді 6 місяців арешту, а за ч. 2 ст. 121 КК України - у виді 9 років позбавлення волі, з чим погоджується і колегія суддів та вважає, що таке покарання буде достатнім і необхідним для виправлення останнього та попередження вчинення ним нових злочинів, і підстави для заміни такого покарання на більш суворе, як просять потерпілі та прокурор, в даному конкретному випадку, відсутні.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що покарання саме у визначеному судом розмірі не є мінімальним покаранням, передбаченим санкціями статей інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, при цьому, покарання у виді 5 років позбавлення волі, яке просить прокурор призначити обвинуваченому за ч. 1 ст. 185 КК України, санкцією вказаної статті взагалі не передбачено, у зв`язку з чим апеляційні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.

Разом з тим, слушними є доводи прокурора про те, що при ухваленні оскаржуваного вироку судом було допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої ст. 284 цього Кодексу.

Положеннями ст. 374 КПК України передбачено, що у разі визнання особи виправданою формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. Якщо особі пред`явлено декілька обвинувачень і деякі з них не доведені, то у резолютивній частині вироку зазначається, за якими з них обвинувачений виправданий, а за якими - засуджений.

Як вбачається з обвинувального акту, який надійшов на розгляд до суду, ОСОБА_7 обвинувачувався у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених за ч. 2 ст. 121, ч.2 ст. 185, ч. 1 ст. 186 КК України, і суд погодився із викладеними у ньому фактичними обставинами щодо спричинення останнім тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_12 та таємного викрадення мобільного телефону потерпілого. Щодо інкримінованого обвинуваченому органами досудового розслідування відкритого заволодіння срібним ланцюжком ОСОБА_12 , то суд зазначив, що факт такого заволодіння майном потерпілого знайшов своє підтвердження, але не відкритим, а таємним шляхом. З урахуванням невеликого проміжку часу між заволодінням ланцюжком та мобільним телефоном, суд об`єднав ці епізоди незаконного заволодіння майна ОСОБА_7 та кваліфікував їх як таємне заволодіння чужим майном (крадіжку). Тобто, фактично дії ОСОБА_7 з ч.2 ст. 185, ч. 1 ст. 186 КК України було перекваліфіковано судом на ч. 1 ст. 185 КК України, та призначено покарання за ці дії.

Разом з тим,у мотивувальній та резолютивній частині вироку суд першої інстанції ще вказує і про визнання ОСОБА_7 невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.1 ст.186 КК України та виправдовує його.

В даному випадку колегія суддів вважає, що суд допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Разом з тим, з метою виправлення таких порушень, колегія суддів вважає за можливе виключити з мотивувальної та резолютивної частини вироку посилання про виправдання ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 186, і ч. 2 ст. 185 КК України, змінивши таким чином вирок суду першої інстанції відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409, ч. 1 ст. 412 КПК України, оскільки така зміна не погіршує становища обвинуваченого, і задовольнивши, таким чином, частково апеляційну скаргу прокурора.

Керуючись ст.ст. 404,405,407,408,409,418, 419 КПК України колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 та потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 - задовольнити частково.

Змінити вирок Лебединського районного суду Сумської області від 12 травня 2021 року відносно ОСОБА_33 , у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Виключити з мотивувальної частини вироку посилання на те що «За ч. 1 ст. 186 КК України та за ч. 2 185 КК України суд вважає необхідним ОСОБА_7 виправдати відповідно до п.3 ч.1 ст.373 КПК України в зв`язку з недоведеністю що в діянні обвинуваченого є склад даного кримінального правопорушення».

Виключити з резолютивної частини вказаного вироку перший абзац, вказівку суду про те, що «Визнати ОСОБА_7 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, ч.1 ст.186 КК України та виправдати в зв`язку з недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад даного кримінального правопорушення».

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - у той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4