Справа № 953/1149/23
н/п 1-кп/953/684/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" квітня 2023 р. м. Харків

Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Харкові обвинувальний акт у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002941 від 20.09.2022 за обвинуваченням :

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Червоний Шахтар Ізюмського району Харківської області, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, пенсіонера, не маючого на утриманні неповнолітніх дітей, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И В:

До Київського районного суду м. Харкова 14 лютого 2023 року надійшов затверджений обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0002941 від 20 вересня 2022 року за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України,

Ухвалою судді від 14 лютого 2023 року у даному кримінальному провадженні було призначено підготовче судове засідання.

27 лютого 2023 року задоволено клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_5 про направлення кримінального провадження до Харківського апеляційного суду для ініціювання питання перед Касаційним кримінальним судом Верховного Суду про направлення даного кримінального провадження з Київського районного суд м. Харкова до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області. Направлено подання до Харківського апеляційного суду для вирішення питання щодо звернення до Касаційного кримінального суду Верховного Суду з поданням про направлення кримінального провадження №0002941 від 20 вересня 2022 року за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, в межах юрисдикції різних апеляційних судів, а саме: за підсудністю до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 зазначив, що після відмови у задоволенні клопотання про направлення кримінального провадження до Харківського апеляційного суду для ініціювання питання перед Касаційним кримінальним судом Верховного Суду про направлення даного кримінального провадження з Київського районного суд м. Харкова до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області, подано до Верховного Суду клопотання про направлення даного кримінального провадження з Київського районного суд м. Харкова до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області, на підставі чого просив відкласти проведення підготовчого судового засідання.

Прокурором ОСОБА_4 заявлено клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 діб. Клопотання мотивоване тим, що до обвинуваченого був застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою, дія якого закінчується 16 квітня 2023 року, за час перебування обвинуваченого під вартою ризики не зменшились, тому, на думку прокурора, застосування до обвинуваченого жодного із більш м`яких запобіжних заходів, не зможе запобігти ризикам, передбаченим п.п. 1, 3, 5 ст.177 КПК України, обрання більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого. Також прокурор вважав за необхідне відкласти проведення підготовчого судового засідання до вирішення Верховним судом клопотання захисника про передачу кримінального провадження за підсудністю.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 проти задоволення клопотання прокурора заперечував, вказав, що клопотання не відповідає вимогам законодавства, ризики, на які посилається прокурор є недоведеними, прокурор не надав доказів на доведення заявлених ризиків, зазначив, що ОСОБА_6 самостійно звернувся до правоохоронних органів, надав добровільну згоду на співробітництво з органом досудового розслідування у розкритті кримінального правопорушення, щодо свідків зазначив, що усі свідки були допитані під час досудового розслідування та перебувають в ДУ «Харківський слідчий ізолятор», а тому ризик впливу на них є більш вірогідним перебуваючи під вартою, а не на волі. Просив змінити запобіжний захід із тримання під вартою на інший не пов`язаний з триманням під вартою.

Обвинувачений ОСОБА_3 підтримав позицію захисника, просив обрати стосовно нього більш м`який запобіжний захід. Зазначив, що не має наміру тікати та впливати на свідків.

У відповідності до ч.3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу..

Відповідно до положень ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі інші обставини.

Відповідно до положень ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. Слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Суд, заслухавши думку учасників судового провадження, наголошує на тому, що під час розгляду клопотання та прийняття рішення, суд ураховує вимоги ст. 29 Конституції України, ст. 9 Загальної Декларації прав людини, ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і ст. 12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення. У цьому контексті має враховуватися, зокрема, особистість обвинуваченого, його моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій він зазнають судового переслідування.

Вирішуючи питання про необхідність застосування виключного запобіжного заходу у вигляді тримання ОСОБА_3 під вартою, суд приходить до висновку про існування процесуальних ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які виправдовують прийняття такого рішення.

Так, відповідно до наданих матеріалів ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, яке відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, тому є достатні підстави вважати, що, враховуючи ймовірну тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому, у разі визнання його винуватими у інкримінованому злочині, ОСОБА_3 може переховуватися від суду, тобто наявний ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст.177 КПК України.

Поряд з цим, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 обвинувачується у колабораційній діяльності, яка пов`язана із добровільним зайняттям ним посади в незаконних правоохоронних органах, створених на тимчасово окупованій території, суд приходить до висновку, що в цьому провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

Крім того, беручи до уваги, що обвинувачений зареєстрований та проживає у м. Ізюм Харківської у зв`язку із веденням воєнного стану на території України і активними бойовими діями на Сході країни, в тому числі у місцевості, наближеній до місця проживання обвинуваченого, ризик переховування останнього та неявки до суду у разі перебування на волі, а також враховуючи ймовірну тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому, у разі визнання його винуватими у інкримінованому злочині, є достатньо високим.

В контексті практики ЄСПЛ ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

При встановленні наявності ризику впливу на свідків, слід враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті23, стаття224 КПК). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного статтею 615 цього Кодексу (частина 4 статті 95 КПК України).

В свою чергу, частиною 11 ст. 615 КПК України визначено, що показання, отримані під час допиту свідка, потерпілого, у тому числі одночасного допиту двох чи більше вже допитаних осіб, у кримінальному провадженні, що здійснюється в умовах воєнного стану, можуть бути використані як докази в суді виключно у випадку, якщо хід і результати такого допиту фіксувалися за допомогою доступних технічних засобів відеофіксації. Показання, отримані під час допиту підозрюваного, у тому числі одночасного допиту двох чи більше вже допитаних осіб, у кримінальному провадженні, що здійснюється в умовах воєнного стану, можуть бути використані як докази в суді виключно у випадку, якщо у такому допиті брав участь захисник, а хід і результати проведення допиту фіксувалися за допомогою доступних технічних засобів відеофіксації.

За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань та дослідження їх судом.

Вищезазначене дає підстави обґрунтовано припускати ймовірну можливість незаконного впливу зі сторони обвинуваченого на свідків.

При оцінці доводів прокурора про існування ризику вчинення інших кримінальних правопорушень чи продовження кримінального правопорушення, необхідно відзначити, що з огляду на суспільну небезпечність кримінального правопорушення, яке інкримінується, тяжкість покарання, яке загрожує у разі визнання його винуватим, виключити існування ризику продовження або повторення протиправної поведінки не можливо.

Розгляд кримінального провадження на цей час не розпочато, свідки не допитані, докази сторони обвинувачення та захисту не досліджені, суд доходить висновку про наявність високого ступеня ймовірності позапроцесуальних дій обвинуваченого та реально існуючий ризик неправомірної поведінки обвинуваченого, що у своїй сукупності свідчить про те, що вказані прокурором ризики на цей час не зменшилися, є реальними та продовжують існувати.

Обговорюючи питання про можливість усунення вказаних ризиків у менш обтяжливий спосіб, ніж тримання обвинуваченого ОСОБА_3 під вартою, суд, вважає, що встановлені ризики є вагомими та не можуть бути усунуті у менш обтяжливий спосіб, ніж тримання його під вартою.

Доводи захисника та обвинуваченого щодо необхідності зміни запобіжного заходу є необґрунтованими з огляду на те, що вони не спростовують вищенаведених обставин, а також не свідчать ані про відсутність, ані про недостатню вагомість встановлених щодо цього обвинуваченого ризиків, у зв`язку із чим суд не знаходить підстав для зміни обвинуваченому запобіжного заходу.

Застосування до ОСОБА_3 , запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту та особистого зобов`язання не забезпечить належної поведінки, не зменшить наявність вищевказаних ризиків та не зможе перешкодити їх реалізації.

Не можливе і застосування до обвинуваченого ОСОБА_3 , запобіжного заходу у вигляді особистої поруки, оскільки на час розгляду клопотання до суду не надійшло жодної заяви від осіб, які заслуговують на довіру, про обрання відносно підозрюваного саме такого запобіжного заходу. Крім того, застосування вказаного запобіжного заходу не забезпечить належної поведінки, та не зменшить наявність вищевказаних ризиків та жодним чином не зможе перешкодити їх реалізації.

Суд вважає, що прокурором доведено недостатність застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним вище. Наявні наведені ризики є дійсними та тривають, і вони виключають на даний час можливість зміни міри запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який.

Обраний відносно обвинуваченого запобіжний захід з урахуванням його тривалості у співвідношенні із тяжкістю обвинувачення на даний час не виходить за межі розумного строку.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

На час розгляду цього клопотання, суд погоджується з доводами сторони обвинувачення, що наявний ризик переховування обвинуваченого від суду, незаконного впливу на свідків, можливість вчинення іншого кримінального правопорушенн, оскільки санкція статті злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 передбачає покарання від 12 до 15 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої, тому підстави для обрання запобіжного у вигляді тримання під вартою наявні та актуальні, а обрання саме такого запобіжного заходу є доцільним, жоден із більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

На підставі наведеного суд приходить до висновку щодо необхідності задоволення клопотання прокурора, оскільки останній довів обставини, які виправдовують обмеження права обвинуваченого перебувати на волі. Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України суд, задовольняючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Однак, з огляду на характер кримінального правопорушення, оскільки ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ст. 111-1 ч. 7 КК України, керуючись правилами п.5 ч.4 ст.183 КПК України, суд не визначає розмір застави у даному кримінальному провадженні, тому що застава не зможе забезпечити виконання особою, що обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, покладених на нього обов`язків, та створить значний негативний резонанс у суспільстві.

Застосований запобіжний захід відносно обвинуваченого кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу, відповідає характеру та тяжкості діяння, яке інкримінується обвинуваченому, зокрема, не надає можливості перешкоджання інтересам правосуддя шляхом ухилення від суду, вчинення іншого кримінального правопорушення.

Клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу не підлягає задоволенню з підстав перелічених вище.

Керуючись ст.ст. 217, 314-316, 334, 369-372 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжити на строк 60 днів, тобто до 09 червня 2023 року включно..

Визначити строк дії ухвали суду тривалістю до 09 червня 2023 року до 24 години 00 хвилин включно.

Визначити дату підготового судового засідання за обвинувальним актом у кримінальному провадженні №0002941 від 20.09.2022 року, за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, на 03 травня 2023 року о 11 годині 00 хвилин у приміщенні Київського районного суду м. Харкова, поверх 2, зал судових засідань № 13 (м. Харків, 61128, вул. Валентинівська, 7-б).

Про час та місце проведення підготовчого судового засідання повідомити учасників кримінального провадження. Копію ухвали надіслати учасникам судового провадження для відома, начальнику Харківського слідчого ізолятора, де утримується обвинувачений для виконання.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду через Київський районний суд м. Харкова протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Суддя: ОСОБА_1