Житомирський апеляційний суд
Справа №295/7686/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст. 331 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2022 року
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,
обвинуваченого: ОСОБА_7 ,
захисника: ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_9 на ухвалу Богунського районного суду Житомирської області від 27 вересня 2022 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_10 ,

в с т а н о в и л а:

На розгляді Богунського районного суду м.Житомира перебуває кримінальне провадження №0000193 від 27.03.2020 про обвинувачення ОСОБА_11 за п.п.4,6,12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України, ОСОБА_9 за п.п.4,6,12 ч.2 ст. 115, ч.4 ст.187 КК України

Прокурор в судовому засіданні заявила клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим. В обгрунтування зазначила, що підстав для зміни запобіжного заходу не має, ризики, які існували на час обрання даного запобіжного заходу, не змінилися, і відсутні підстави для обрання іншого більш м`якого виду запобіжного заходу. З метою запобігання спробам обвинувачених, які обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину під час іспитового строку, переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення просила продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченим на 60 діб.

Обвинувачені відмовились від проведення судового засідання в режимі відеоконференції та висловлення своєї позиції щодо клопотання прокурора, добровільно, демонстративно покинули зал судового засідання.

Захисник ОСОБА_8 заперечила щодо клопотання прокурора, вважала, що заявлені прокурором ризики не доведені, вплив на потерпілу, яка вже допитана, відсутній. Просила змінити обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжний захід на домашній арешт за місцем його проживання.

Ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 27.09.2022 року Обвинуваченому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 25 листопада 2022 року (включно).

На вказане рішення обвинувачений ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду в частині продовження йому строку тримання під вартою та постановити нову ухвалу, змінити йому запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт з носінням електронного засобу контролю за постійним місцем проживання.

Посилається на те, що ухвалу суду є незаконною, оскільки винесена з істотним порушенням прав та свобод людини.

Зазначає, що ухвала про продовження строку тримання під вартою постановлена без його присутності, чим порушено вимоги ЄСПЛ про права обвинуваченого на ефективну участь у кримінальному провадженні.

Вказує, що на даний час ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, зокрема переховуватися від органів досудового розслідування та суду відсутні. Твердження прокурора про те, що він може переховуватися від суду зважаючи на його позитивні характеристики виключають реальну можливість такого переховування, тим більш, що закордонний паспорт в нього відсутній.

Посилається також на те, що не доведений прокурором ризик знищити, сховати абро спотворити будь-які із речей, оскільки речові докази зібрані та зберігаються у камері речових доказів. Інші ризики, а саме незаконно впливати на потерпілого, свідка та вчинити інше кримінальне правопорушення є нічим не підтвердженими доводами прокурора.

Обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити.

Прокурор заперечила проти задоволення апеляційної скарги. Пояснила, що обвинувачені самовільно залишили приміщення проведення відеоконференції з судом, дізнавшись про заявлення клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу, наполягаючи на їх безпосередній участі в судовому засіданні шляхом їх доставки до суду. Разом з цим така поведінка обвинувачених свідчить про недобросовісне користування правами та спробами перешкодити розглянути таке клопотання у передбачений строк. Рішення судом приймалося в присутності захисників, а затримати обвинувачених у відповідному приміщенні для подальшої участі в судовому засіданні працівник СІЗО повноважень не мав.

Заслухавши доповідь судді, доводи та пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши ухвалу суду в межах ст.404 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч.2 ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у інкримінованому вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх обставин: підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 КПК України.

Згідно ч. 5 ст. 199 КПК України, слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені в ч.3 ст.199 КПК України виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Відповідно до вимог п. 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series А, № 182).

При цьому, обґрунтована підозра вимагає тільки наявності певних об`єктивних відомостей, які дають підстави для переконання в тому, що особа вірогідно вчинила злочин. За визначенням Європейського суду, «у п-п. «с» п. 1 ст. 5 йдеться про розумну підозру, а не про щиру або сумлінну (bona fide) підозру».

У справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» (1994) Суд визначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтованого обвинувального вироку чи просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Крім того, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість злочину; обгрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

На думку колегії суддів, як прокурором при зверненні з клопотанням про продовження строку тримання ОСОБА_9 під вартою, так і судом при вирішенні вказаного клопотання зазначених вимог закону було дотримано.

Предметом дослідження судом під час розгляду провадження при розгляді даного клопотання були саме обставини, передбачені ч.3 ст. 199 КПК України, тобто обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та його продовження.

ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, за одне з яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років або довічне позбавлення волі. Враховуючи тяжкість, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінальних правопорушень, які за твердженням органу досудового розслідування вчинені обвинуваченим в період іспитового строк, а також суворість передбаченого за них покарання, яке може бути призначене обвинуваченому у разі визнання його винним, те, що він раніше неодноразово судимий, вбачається цілком обгрунтованим висновок суду про наявність ризиків продовження ним протиправної поведінки та переховування від суду, що в свою чергу є підставою для висновку про неможливість на даний час застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 іншого, більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, оскільки саме такий запобіжний захід може забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч.5 ст.194 КПК України.

З огляду на викладене докази та обставини, на які посилався прокурор в клопотанні під час судового розгляду провадження, надали колегії суддів першої інстанції підстави вважати, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшилися, обвинувачений може переховуватись від суду та вчиняти інші кримінальні правопорушення.

Тому суд першої інстанції з урахуванням даних обставин провадження правильно прийшов до висновку про продовження строку тримання під вартою, а також про те, що зміна запобіжного заходу під час розгляду провадження в суді першої інстанції на більш м`який, в тому числі на домашній арешт, не забезпечить можливість запобігання ризикам, зазначеним ст.177 КПК України та належного виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, та цілком обгрунтовано продовжив строк тримання під вартою.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про необхідність застосування до нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, оскільки ризики, на які посилався прокурор, нічим не підтверджені, є безпідставними.

Під час розгляду клопотання слідчого слідчим суддею перевірено доводи про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_9 кримінального правопорушення та наявність ризиків, пов`язаних з застосуванням запобіжного заходу, а також враховані всі обставини, які мають вагоме значення для визначення виду запобіжного заходу для підозрюваного у даному кримінальному провадженні.

Твердження обвинуваченого про незаконність ухвали у зв`язку з порушенням його права бути присутнім під час розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою через розгляд даного клопотання судом без його участі, є також безпідставними, оскільки обвинувачений відмовився від проведення судового засідання в режимі відеоконференції та висловлення своєї позиції щодо клопотання прокурора, добровільно, демонстративно покинув приміщення, в якому було забезпечено відеконференцзв`язок із залом суду, що свідчить про зловживання своїми процесуальними правами. Тим більш стверджувати про безумовне порушення прав обвинуваченого при розгляді даного клопотання підстав не вбачається, оскільки його інтереси було представлено захисником, яка заперечила проти задоволення клопотання та просила змінити запобіжний захід на домашній арешт. При цьому в апеляційній скарзі обвинувачений звертається до апеляційного суду з аналогічними вимогами. Таким чином стверджувати про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону в даному випадку підстав немає, оскільки зазначені обставини не перешкодили суду постановити законне та обгрунтоване рішення, з яким погоджується колегія суддів. При цьому відповідно до положень ст. 331 КПК України суд зобов`язаний до закінчення попередньо встановленого строку тримання під вартою вирішити питання доцільності його продовження, а попередньо визначений строк обвинуваченому ОСОБА_9 спливав.

З огляду на наведене, підстави для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, з мотивів наведених в ній, та застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, в тому числі і домашнього арешту, як про те зазначає апелянт, на думку апеляційного суду, відсутні.

Керуючись ст. ст. 199, 331, 404, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 27 вересня 2022 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 до 25 листопада 2022 року включно залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: