Справа № 364/436/22
У Х В А Л А

22 березня 2023 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора Володарського відділу Білоцерківської окружної прокуратури ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Біла Церква клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за №0000692 від 28.03.2022, за обвинуваченням ОСОБА_4 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 115 КК України, -

У С Т А Н О В И В:

В провадженні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000692 від 28.03.2022, за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 115 КК України.

В судовому засіданні прокурором Володарського відділу Білоцерківської окружної прокуратури ОСОБА_3 подано клопотання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_4 під вартою.

Вказане клопотання мотивовано тим, що з урахуванням тяжкості злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , заявлені раніше ризики, передбачені пп.1, 3 ч.1 ст.177 КПК України продовжують існувати, жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти зазначеним ризикам.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25.01.2023 продовжено ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» строком на 60 (шістдесят) днів, тобто до 25 березня 2023 року включно без визначення розміру застави.

Визначений судом строк запобіжного заходу щодо ОСОБА_4 спливає, а судовий розгляд у вказаному кримінальному провадженні до зазначеного строку провести не представляється можливим з об`єктивних підстав, у зв`язку з чим судом поставлено на обговорення питання щодо доцільності продовження строку дії запобіжного заходу.

Прокурор в судовому засіданні вважав необхідним продовжити ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів з огляду на те, що він обвинувачується у скоєнні особливо тяжкого кримінального правопорушення, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі до п`ятнадцяти років, має постійне місце проживання, одружений, на утриманні неповнолітніх дітей не має, пенсіонер, учасник бойових дій. ОСОБА_4 усвідомлює, що за вчинене кримінальне правопорушення, в разі доведення його вини, йому загрожує покарання у виді позбавлення волі. У зв`язку з чим ризики, передбачені пп.1, 3 ч.1 ст.177 КПК України на теперішній час не зменшились, що дає підстави вважати, що ОСОБА_4 може переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, а тому більш м`які запобіжні заходи не зможуть забезпечити його належну процесуальну поведінку. В задоволенні клопотання захисника про зміну обвинуваченому запобіжного заходу просив відмовити.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечував проти продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, вважав, що на даній стадії кримінального провадження запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого та зможе запобігти заявленим стороною обвинувачення ризикам. При цьому, стороною захисту долучено до матеріалів кримінального провадження документи, а саме: виписки з із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_6 , копію посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи ОСОБА_6 , копію довідки до акту огляду МСЕК серії АВ № 0206607 ОСОБА_6 , копію експертного висновку від 03.03.2015 № 1036, копію довідки серії АВ № 0206607 про результати визначення ступеню втрати професійної працездатності у відсотках ,потреби у додаткових видах допомоги ОСОБА_6 від 13.03.2015, копію індивідуальної програми реабілітації інваліда № 642 від 16.03.2015 ОСОБА_6 , копію висновку за результатами магнітно-резонансної томографії головного мозку ОСОБА_4 .

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечував проти продовження йому запобіжного заходу у виді тримання під вартою та підтримав клопотання захисника про зміну запобіжного заходу.

Потерпіла ОСОБА_7 в судове засідання не з`явилась, 20.10.2022 подала заяву про розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_4 без її участі (том 1 а.п.226).

Дослідивши матеріали судового провадження, заслухавши пояснення учасників судового провадження, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для зміни обвинуваченому запобіжного заходу, з огляду на таке.

Відповідно до ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25.01.2023 встановлено наявність ризиків, передбачених пп. 1,3 ч.1 ст.177 КПК України, зокрема: можливість обвинуваченого переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, у зв`язку з чим застосовано до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою до 25.03.2023 без визначення розміру застави.

Відповідно до ч.3 ст. 331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Відповідно до частини 1 статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченими статтею 177 цього Кодексу.

Беручи до уваги, що обвинувачений ОСОБА_4 знаходиться під вартою досить тривалий час, а саме з 27.03.2022, тобто майже рік, з урахуванням обставин кримінального правопорушення, суд вважає, що перебування ОСОБА_4 в умовах ізоляції протягом тривалого часу є на даний час необґрунтованим, а тому відносно нього потрібно змінити запобіжний захід, та призначити запобіжний захід, який не пов`язаний з триманням під вартою, а саме у виді цілодобового домашнього арешту.

Так, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 115 КК України, який відповідно до частини 6 статті 12 КК України є особливо тяжким злочином, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років позбавленням волі.

Необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та неможливість застосування більш м`яких запобіжних заходів обґрунтована прокурором, зокрема, наявністю ризиків, передбачених пп. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: можливість переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні.

В судовому засіданні прокурором доведено наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, тобто обвинувачений без застосування до нього запобіжного заходу зможе переховуватися від суду. Так, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі строком від семи до п`ятнадцяти років. Разом з тим, враховуючи дані, які характеризують обвинуваченого, зокрема, наявність певних соціальних зв`язків, відсутність неповнолітніх утриманців, відсутність судимостей, вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, з використанням умов воєнного стану, у разі доведення його винуватості, ОСОБА_4 загрожує кримінальна відповідальність у виді позбавлення волі строком до п`ятнадцяти років, що зумовлює підвищені ризики невиконання покладених на нього процесуальних обов`язків. Зазначені ризики є суттєвими і їм неможливо запобігти у разі застосування до ОСОБА_4 будь-яких інших запобіжних заходів, що не пов`язані з виключними запобіжниками у комунікації та переміщеннях обвинуваченого, крім тримання під вартою. Вказане свідчить, що обвинувачений, перебуваючи на волі, зможе залишити місце проживання та, ймовірніше за все, прийме спроби переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності. Жодних стримуючих факторів, які б свідчили, що обвинуваченим не будуть вживатися перешкоди у відправленні правосуддя в спосіб неявки в судові засідання, - судом не встановлено.

При наданні оцінки ступеню ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд, вважає, що ризик прийняття обвинуваченим спроб незаконного впливу на потерпілу та свідків, які безпосередньо судом не допитані, з метою переконання або змушення останніх надати покази у вигідному для нього аспекті, є реальним. Також суд враховує, що всі учасники даного кримінального провадження проживають в одному населеному пункті.

Разом з цим, суд вважає, що ризикам, передбаченим пп. 1,3 ч.1 ст.177 КПК України, може дієво запобігти запобіжний захід, який не є виключним за своєю суворістю.

У відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У розумінні ст. 9 Конституції України - Конвенція про захист прав людини, Протоколи до Конвенції та Рішення ЄСПЛ - є частиною національного законодавства.

В п. 51 Рішенні ЄСРПЛ «Летельє проти Франції» (від 26.06.1991 р.) попереднє ув`язнення не повинно визначати покарання у виді позбавлення волі і не може бути «формою очікування» обвинувального вироку.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 11.04.2013 у справі «Вєренцов проти України» ЄСПЛ зазначив, що відповідно до його усталеної практики, яка відображає принцип, пов`язаний з належним відправленням правосуддя, у рішенні судів мають адекватно зазначатися підстави, на яких вони ґрунтуються. Ступінь застосування цього обов`язку наводити підстави може змінюватися залежно від характеру рішення та повинен визначатися з огляду на обставини справи.

Як зазначено у окремій думці судді ЄСПЛ Калайджиєвої в рішенні «Шалімов проти України» від 04.03.2010 р.: будь-яка концепція «автоматичної законності» позбавлення свободи несумісна з принципами Конвенції і немає сумніву, що пункт 4 статті 5 Конвенції є процесуальною гарантією та засобом юридичного захисту проти такого тримання під вартою.

На переконання суду, клопотання прокурора про продовження строків тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 не містить обґрунтування необхідності продовження тримання під вартою з урахуванням рішень ЄСПЛ, саме клопотання має ознаки «автоматичної законності» позбавлення свободи, оскільки прокурор в своєму клопотанні не наводить нових, вагомих обставин, які б суд мав змогу застосувати як ризики, в розумінні ч. 1 ст. 177 КПК України, для подальшого тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 , в ньому містяться лише посилання на ті обставини, на підставі яких обвинуваченому (на час обрання запобіжного заходу - підозрюваному) ОСОБА_4 було обрано такий вид запобіжного заходу, як тримання під вартою ухвалою слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30.03.2022, та продовжено його строк ухвалами слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19.05.2022, 24.06.2022, 19.08.2022 та ухвалами Володарського районного суду Київської області від 26.08.2022, Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20.10.2022, 12.12.2022, 25.01.2023.

Суд критично відноситься до такої позиції прокурора, так як вона йде врозріз з практикою Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно положень ст. 5 Конвенції, та правової позиції ЄСПЛ у рішенні від 12.01.2012 у справі «Тодоров проти України», відповідно до якої «... тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою...».

Окрім того, слід вказати, що кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_4 за частиною 1 статті 115 КК України не тягне за собою автоматичне визнання його вини у вчиненні кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується, до ухвалення вироку він вважається таким, який не винуватий у вчиненні злочину, який йому інкримінується, а тому суд вважає, що сам лише розмір санкції статті, по якій пред`явлене обвинувачення, не є достатнім чинником для подальшого тримання обвинуваченого під вартою на даному етапі судового розгляду.

Крім того, 15 грудня 2016 року ЄСПЛ було винесено рішення у справі «Ігнатов проти України» (далі Рішення), де було визнано заяву прийнятною та визнано, що мало місце порушення ст.5 Конвенції.

В п.41 рішення у цій справі Суд зазначає, що тримання заявника під вартою тривало майже рік і вісім місяців. Серйозність звинувачень, висунутих проти нього і ризик його втечі були згадані в первісному рішенні про застосування до нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Ці ж аргументи, а також ризик його впливу на хід розслідування, який був доданий незабаром (див. пункти 8 і 13), залишилися незмінними аж до винесення вироку, за винятком рішення від 1 жовтня 2013, яке не містило взагалі ніяких підстав (див пункти 12 і 34 вище). Таким чином, суди використовували ті ж підстави для продовження терміну тримання заявника під вартою. Проте, відповідно до параграфу 3 статті 5, обґрунтування будь-якого терміну тримання, незалежно від того, наскільки коротким цей термін є, повинно бути переконливо продемонстроване владою.

У справі «Хайредінов проти України» ЄСПЛ вказав, що ст. 5 Конвенції гарантує основоположне право на свободу та недоторканність, яке є найважливішим у «демократичному суспільстві» у розумінні Конвенції. Кожен має право на захист цього права, що означає не бути позбавленим або не мати продовження позбавлення свободи, крім випадків, коли таке позбавлення відбувалось за умов, встановлених у п. 1 ст. 5 Конвенції. Цей перелік винятків є вичерпним і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи. Для того, щоб позбавлення свободи не вважалось свавільним, додержання національного закону при його застосуванні є недостатнім. Такий захід має бути необхідним за конкретних обставин. Таким чином, тримання під вартою у відповідності до підпункту (c) пункту 1 статті 5 Конвенції має задовольняти вимогу пропорційності. Тобто суд повинен розглядати питання, чи взяття особи під варту є конче необхідним та чи можуть інші, менш суворі заходи бути достатніми для досягнення цієї цілі.

Крім того, в рішенні по справі «Осипенко проти України» вказано, що з плином часу для тривалого тримання заявника під вартою потрібне додаткове обґрунтування, але суди не надали жодних додаткових аргументів. Крім того, на жодному з етапів національні суди не розглянути будь-які інші превентивні заходи в якості альтернативи тримання під вартою. Викладені міркування є достатніми для того, щоб Суд прийшов до висновку, що мало місце порушення параграфу 3 статті 5 Конвенції».

При вирішенні питання про доцільність продовження строку тримання під вартою повинні бути надані додаткові вагомі докази того, що є наявна доцільність продовження такого строку і що інші більш м`які запобіжні заходи не можуть бути застосовані. Обов`язок доказування вагомості застосування такого виняткового запобіжного заходу покладається на сторону обвинувачення, зокрема, в даному випадку, - на прокурора, який клопотав про продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 .

Тобто, на переконання суду, саме прокурором в процесі повинно бути надано такі докази неможливості зміни запобіжного заходу на більш м`який, які б не могли б бути піддані жодному сумніву, чого в даному випадку прокурором і не було зроблено.

Разом з тим, відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, розглядаючи клопотання про застосування (продовження) запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення суд, крім інших обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування такого запобіжного заходу, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

При цьому, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади), поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

З матеріалів кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Золоте Поле Кіровського району Кримської області, громадянин України, пенсіонер, учасник бойових дій Республіки Афганістан, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживав до затримання за адресою: АДРЕСА_2 , за місцем проживання характеризується позитивно, раніше не судимий, має посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в 1986-1987 роках, одружений зі ОСОБА_6 , яка має ІІІ групу інвалідності з 13.03.2015 довічно у в`язку з захворюванням, пов`язаним з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, на утриманні неповнолітніх та малолітніх дітей не має, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

З огляду на викладене, враховуючи тяжкість злочину, спосіб його вчинення та наслідки, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим, конкретні обставини кримінального провадження та характер інкримінованих йому дій, дані про особу обвинуваченого, а саме: його вік, стан здоров`я, сімейний стан, соціальні зв`язки, спосіб життя взагалі, зокрема те, що останній має родинну, має постійне місце проживання, де мешкає з родиною тривалий час, відсутність судимостей, участь у бойових діях, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, оскільки стороною обвинувачення на даній стадії судового процесу не доведено, що запобігти існуючим ризикам, окрім як продовженням запобіжного заходу у виді тримання під вартою, неможливо.

Положеннями ст. 181 КПК України передбачено, що до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі, може бути застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, який полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

Отже, з урахуванням даних про особу підозрюваного, тривалості перебування обвинуваченого під вартою, суд вважає, що, незважаючи на пред`явлення ОСОБА_4 обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину та передбачене за нього покарання, вірогідність ухилення обвинуваченого від виконання процесуальних обов`язків не є надто високою, у зв`язку з чим до нього може бути застосований інший, більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, а саме цілодобовий домашній арешт без застосуванням засобів електронного контролю та з покладенням певних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, що зможе запобігти доведеним ризикам та забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків і належну процесуальну поведінку.

При цьому, суд зважає на практику ЄСПЛ, згідно з якою за наслідками та способами застосування, як тримання під вартою, так і домашній арешт, прирівнюються до позбавлення волі для цілей ст. 5 §1(с) Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Манчіні проти Італії»). Тому суд вважає, що застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту без застосуванням засобів електронного контролю найбільш відповідатиме охороні прав та інтересів суспільства.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.177-178, 181, 194, 197, 199, 331, 372, ч.2 ст.376 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Відкласти судовий розгляд у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 115 КК України на 14 год. 00 хв. 18 квітня 2023 року.

В задоволенні клопотання прокурора Володарського відділу Білоцерківської окружної прокуратури ОСОБА_3 про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відмовити.

Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу на цілодобовий домашній арешт задовольнити.

Змінити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинуваченому в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 115 КК України, запобіжний захід у виді тримання під вартою в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» на запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_2 , строком до 22 травня 20223 року без застосування засобів електронного контролю.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 наступні обов`язки:

?не відлучатися з села Городище-Косівське Білоцерківського району Київської області, без дозволу суду;

?прибувати до суду за першою вимогою;

?повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

?не спілкуватись з потерпілою та свідками у даному кримінальному провадженні без присутності суду;

?заборонити обвинуваченому ОСОБА_4 залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , цілодобово;

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_4 , що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України, працівники органу внутрішніх справ з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань..

Виконання ухвали про зміну запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту доручити Білоцерківському РУП ГУ НП в Київській області.

Орган Національної поліції повинен негайно поставити на облік обвинуваченого ОСОБА_4 , щодо якого застосовано запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, і повідомити про це суд.

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора Володарського відділу Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_3 .

Визначити строк дії ухвали до 22 травня 2023 року включно.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Ухвала є остаточною та окремому оскарженню не підлягає.

Копію ухвали вручити присутнім учасникам судового провадження та направити для виконання начальнику ДУ «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.

Повний текст ухвали оголошено 27.03.2023 о 09 год. 15 хв.

Суддя: Олег ГРЕБІНЬ