"20" березня 2023 р. Справа № 363/1492/23
УХВАЛА

Іменем України

20 березня 2023 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ;

при секретарі ОСОБА_2 ;

за участю прокурора ОСОБА_3 ;

обвинуваченого ОСОБА_4 ;

розглянувши у підготовчому судового засіданні у залі суду в м. Вишгород клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні за № 0001285, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.11.2022 року, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

17 березня 2023 року до провадження Вишгородського районного суду Київської області з Вишгородської окружної прокуратури надійшов обвинувальний акт по кримінальному провадженню № 0001285 від 21.11.2022 року відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею по справі було визначено суддю ОСОБА_1 .

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 17 березня 2023 року було призначено підготовче судове засідання у кримінальному провадженні.

Прокурор в підготовчому судовому засіданні заявила клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 . Правовою підставою відповідного клопотання було наявність обґрунтованого обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, а також існування ризиків того, що обвинувачений ОСОБА_4 може вчинити дії, які передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, тобто буде переховуватися від суду, може незаконно впливати на потерпілу та свідків, а також вчинить нове кримінальне правопорушення.

Захисник адвокат ОСОБА_5 , який здійснює захист прав, свобод та законних інтересів обвинуваченого ОСОБА_4 , у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, зокрема, за допомогою SMS-повідомлення про дату, час і місце судового засідання, що було доставлено на його номер телефону, який вказаний у матеріалах справи. До судового розгляду захисник ОСОБА_5 повідомив суд, що прибути у призначене підготовче судове засідання не має можливості, оскільки у цей час та день він зайнятий в інших судових засіданнях, які будуть проходити в різних судах. На додаток до цього ОСОБА_5 зазначив, що не заперечує проти призначення захисника в межах даного кримінального провадження для проведення окремої процесуальної дії.

Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні повідомив суд, що він щиро кається у вчиненому діянні, та щодо заявленого прокурором клопотання про продовження строку обраного йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою він не заперечує. Крім того, ОСОБА_4 пояснив суду, що не заперечує проти розгляду даного клопотання за відсутності його захисника, потреби у залученні нового захисника для розгляду даного клопотання немає, про що надав також відповідну заяву.

Потерпіла у судове засідання не з`явилася, до судового розгляду подала до суду заяву, в якій кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 просила розглянути за її відсутності. Учасники судового засідання не заперечували щодо проведення процесуальних дій за відсутності потерпілої.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Отже, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право продовжити строк запобіжного заходу, що був обраний обвинуваченому. Розгляд зазначеного клопотання здійснюється з урахуванням загальних положень щодо розгляду та вирішення питання про обрання та продовження запобіжного заходу.

Ознайомившись з відповідним клопотанням прокурора, заслухавши учасників судового провадження, суд доходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 176 КПК України запобіжні заходи є одним з різновидів заходів забезпечення кримінального провадження, що мають особливий порядок застосування в силу своїх негативних наслідків щодо сфери особистих прав та свобод підозрюваного чи обвинуваченого, яких вони можуть зазнати у разі застосування до них запобіжного заходу.

Порядок застосування запобіжних заходів визначається у ст. 194 КПК України, у ч. 1 якої зазначається, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Отже, ухвалення судом рішення про застосування запобіжного заходу щодо підозрюваного чи обвинуваченого є належним правовим результатом розгляду та вирішення відповідного клопотання тоді і лише тоді, коли судом на основі наданих доказів буде встановлено відповідну сукупність умов, а саме існування обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один ризик, що передбачений у ст. 177 КПК України, а також неможливість або недостатність застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Не виконання хоча б однієї з вищезазначених умов призводить до іншого правового результату, ніж застосування запобіжного заходу у відповідності до заявленого клопотання.

На додаток до цього чинне кримінальне процесуальне законодавство визначає можливість та процедуру продовження строку обраного запобіжного заходу, у тому числі під час підготовчого судового засідання.

Так, відповідно до положень ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку запобіжного заходу має відповідати загальним вимогам, встановленим у ст. 184 КПК України щодо клопотання про обрання запобіжного заходу. Разом з тим з метою унеможливлення непропорційного втручання у право обвинуваченого на свободу та особисту недоторканість клопотання про продовження строку запобіжного заходу, у тому числі тримання під вартою, має також містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Відповідно до ч. 5 ст. 199 КПК України слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Отже, для задоволення клопотання про продовження строку запобіжного заходу, у тому числі тримання під вартою, суду необхідно встановити не тільки стандарту сукупність умов, наявність якої є необхідною для обрання запобіжного заходу, але і встановити той факт, що ризики, які стали причиною для застосування запобіжного заходу, продовжують існувати або з`явилися нові ризики, передбачені у ст. 177 КПК України.

Судом встановлено, що Ухвалою слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області від 23 листопада 2022 року до обвинуваченого ОСОБА_4 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 19 січня 2023 року. У подальшому Ухвалою слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області від 18.01.2023 року строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 було продовжено до 21 лютого 2023 року. Після цього Ухвалою слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області від 16.02.2023 року строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 знову було продовжено строком до 21 березня 2023 року. Отже, строк тримання під вартою закінчується 21 березня 2023 року. У зв`язку з цим та, зважаючи на наявність обґрунтованого обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, продовження існування визначених ризиків, прокурор просив продовжити строк тримання під вартою без застосування альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави.

Враховуючи вищевикладене, суд звертає увагу, що задоволення клопотання про продовження строку тримання під вартою може мати місце лише у випадку, якщо судом буде встановлено обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, продовження існування хоча б одного з ризиків, визначених у ст. 177 КПК України чи поява нових ризиків, неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

При цьому суд звертає увагу на ті обставини, що у справі «Баришевський проти України» та інших подібних справах ЄСПЛ неодноразово констатував порушення п. 3 ст. 5 Конвенції, коли суди України часто обґрунтовують продовження строку тримання заявника під вартою однаковими підставами протягом всього періоду ув`язнення, якщо взагалі це роблять. А у справі «Темченко проти України» ЄСПЛ звернув увагу, що обґрунтування будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, наскільки воно коротке, має бути переконливо продемонстроване органами влади, у тому числі судом.

У той же час, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою, для забезпечення пропорційності втручання у сферу особистої свободи та недоторканності обвинуваченого суд має враховувати можливість зміни обвинуваченого з плином певного часу та можливість втрати ним суспільної небезпечності, що може обумовлювати необхідність застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, або може свідчити про відсутність необхідності застосування запобіжного заходу взагалі.

Щодо наявності обґрунтованого обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Органами досудового розслідування встановлено, що 20.11.2022 в денну пору доби, більш точного часу не встановлено, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , перебували за місцем проживання ОСОБА_4 у приміщенні будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , де спільно вживали алкогольні напої.

Перебуваючи в тому ж місці в той же час, під час спільного вживання алкогольних напоїв між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин виник словесний конфлікт, у зв`язку з чим у ОСОБА_4 , у відповідь на завдані ОСОБА_7 словесні образи, виник умисел на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень останньому.

В подальшому, ОСОБА_4 20.11.2022 в денну пору доби, більш точний час не встановлено, перебуваючи у приміщенні будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , діючи умисно, з мотивів помсти за словесні образи, з метою заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді заподіяння шкоди здоров`ю та бажаючи їх настання, знаходячись в положенні стоячи обличчям до обличчя, завдав ОСОБА_7 не менше десяти ударів лівою та правою руками, зтиснутими в кулаки, в область правої та лівої частини обличчя та лівої та правої частини тулуба.

Після чого ОСОБА_4 , перебуваючи у приміщенні за вищезазначеною адресою, продовжуючи свої протиправні дії, діючи умисно, за допомогою сили верхніх кінцівок, штовхнув ОСОБА_7 в область грудної частини тулуба, внаслідок чого останній впав на підлогу та зайняв положення лежачи. Після цього, ОСОБА_4 продовжив наносити ОСОБА_7 послідовні удари лівою та правою руками, зтиснутими в кулаки, та ногами, взутими у взуття, в область лівої та правої частини тулуба потерпілого та лівої нижньої кінцівки, при цьому завдавши ОСОБА_7 ще не менше семи ударів.

Внаслідок протиправних умисних дій ОСОБА_4 згідно висновку експерта № 484/П1 від 14.02.2023 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , заподіяно наступні тілесні ушкодження:

а) лінійно-звивистий рубець на верхній повіці лівого ока; ділянка епітелізації в області правої брови з лінійно-звивистим рубцем; «підшкірні гематоми навколо очей», «множинні переломи стінок обох верхньощелепних пазух, кісток носу, нижньо - латеральної стінки тіла основної пазухи ліворуч, перелом латеральних стінок правої та лівої очниць, гемосинус, емфізема лівої очниці»;

б) синець на правій передньо-боковій поверхні живота; «садна на грудній клітці», підшкірна гематома на передній черевній стінці в лівій здухвинній ділянці», «підшкірна гематома в поперековій ділянці», «підшкірні гематоми на правій ділянці живота»; консолідовані переломи 3-го ребра справа та 2,5,6,7,8,9,10, 11-го ребер зліва, з крововиливами в м`які тканини; «забій легень»; неповний розрив стінки нижньої третини стравоходу з езофагоплевральною норицею;

в) синець - на задній поверхні правого плеча; контурний синець на задній поверхні правого плеча з переходом на область ліктьового суглоба; синець на задній поверхні лівого передпліччя та на внутрішній поверхні лівої гомілки; «підшкірні гематоми на латеральній ділянці лівого стегна»; відповідно до ушкоджень крововиливи в м`які тканини;

г) неповний прямий перелом тіла грудини в 4-му міжребер?ї; неповні непрямі переломи 3,4,5,6-го ребер справа та 3,4,5,6-го ребер зліва, без крововиливів в м`які тканини.

Характер та морфологія вищевказаних, в підпунктах «а», «б», «в» ушкоджень, їх зовнішній вигляд та локалізація на тілі вказують на те, що вони утворились прижиттєво, від дії тупих предметів з обмеженою контактною поверхнею, якими могли бути «кулаки рук» за механізмами ударів та тертя.

Ушкодження, що описані в підпунктах «а», «б», складають комплекс політравми, у вигляді внутрішньочерепної травми з множинними переломами кісток обличчя та дифузним аксональним ушкодженням тканини головного мозку, численні аксональні шари в підкірковій ділянці та навколо деяких судин кори головного мозку та закритої травми грудної клітки з множинними переломами ребер, забоями легень та розвитком стравоходу, які в своїй сукупності та кожне окремо мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень (за критерієм небезпеки для життя) та перебувають в прямому причинному зв`язку з настанням смерті.

Ушкодження, що описані в підпункті «в» маються ознаки легких тілесних ушкоджень та в причинному зв?язку з настанням смерті не перебувають.

Смерть ОСОБА_7 настала від поєднаної травми голови та грудної клітки (політравми) з ушкодженням кісток скелету та внутрішніх органів з розвитком поліорганної недостатності.

Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, а саме у заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Суд звертає увагу, що процесуальне законодавство не містить чітких критеріїв визначення ступеня обґрунтованості обвинувачення, його обсягу та змісту, але відповідно до усталеної практики ЄСПЛ під обґрунтованим обвинуваченням слід розуміти таке обвинувачення, що підкріплюється сукупністю певних відомостей, доказів, обставин та фактів, що дають можливість переконати об`єктивного спостерігача в причетності особи до вчинення кримінального правопорушення. Тобто, встановлення обґрунтованості обвинувачення особи у вчиненні кримінального правопорушення не вимагає від суду встановлення у її діях складу кримінального правопорушення, доведення їх відповідними доказами та не вимагає констатації того факту, що саме ця особа вчинила відповідне кримінальне правопорушення, а лише вимагає визначення того, що особа може бути причетна до відповідного кримінального правопорушення.

У зв`язку з цим суд, враховуючи встановлені органом досудового розслідування обставини та факти, сукупність, зміст та характер доказів, зібраних на підтвердження обставин, викладених в обвинувальному акту та винуватості ОСОБА_4 , зважаючи на те, що у судовому засіданні ОСОБА_4 фактично визнав винуватість у вчиненому діянні, щиро розкаявся та підтвердив обставини вчиненого правопорушення, приходить до висновку, що ОСОБА_4 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України. Тобто, сукупність встановлених у кримінальному провадженні обставин, відомостей та доказів, а також поведінка самого обвинуваченого дають розумні та обґрунтовані підстави для об`єктивного спостерігача вважати, що ОСОБА_4 може бути причетним до вчинення відповідного кримінального правопорушення.

Таким чином, суд вважає доведеною правову підставу для продовження строку тримання під вартою наявність обґрунтованого обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення.

Щодо продовження існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, то суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Прокурор у клопотанні зазначила, що ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України та були підставою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не змінилися та продовжують існувати в такому ж самому обсязі.

Отже, підставою для продовження строку тримання під вартою у даному випадку у відповідності до клопотання прокурора є наявність достатніх підстав вважати, що обвинувачений ОСОБА_4 : 1) буде переховуватися від суду; 2) може незаконно впливати на потерпілу та свідків; 3) вчинить нове кримінальне правопорушення.

Щодо продовження існування ризику того, що обвинувачений ОСОБА_4 буде переховуватися від суду, то суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, за який законом передбачене покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до десяти років. Крім цього, ОСОБА_4 на утриманні малолітніх та неповнолітніх дітей немає, не працевлаштований, тобто не має стримуючих соціальних зв`язків, які можуть дисциплінувати його поведінку та стримувати на території Вишгородського району та/або Київської області. На додаток до цього обвинувачений зареєстрований у Сокирянському району Чернівецької області. Також відповідно до вимоги на судимість, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та у зв`язку із переховуванням останній оголошувався у розшук.

У той же час ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, можуть бути покладені в основу рішення суду про застосування чи продовження строку запобіжного заходу лише у випадку, коли такі ризики мають реальний та явний характер, існують або продовжують існувати в об`єктивній дійсності та на них вказують наявні у матеріалах справи докази. Сам по собі факт абстрактної можливості особи ухилятися від суду без будь-якого на те підтвердження, що ґрунтується лише на міркуваннях учасників судового провадження та являє собою лише підозру у можливих діях обвинуваченого, не може бути достатньою правовою підставою для висновків суду щодо того, що обвинувачений дійсно буде намагатися ухилятися від суду.

Крім того, прокурор посилалася на тяжкість кримінального правопорушення, вчиненого обвинуваченим ОСОБА_4 , та тяжкість можливого покарання як обставину, що свідчить про можливість ухилення обвинуваченого ОСОБА_4 від суду.

У той же час суд звертає увагу на те, що сама по собі тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється особа не може бути безумовною підставою для обрання щодо цієї особи запобіжного заходу у вигляді взяття під варту (рішення ЄСПЛ у справі "Ніколова проти Болгарії"). Відповідно до рішення ЄСПЛ по справі "Ноймайстер проти Австрії" позбавлення волі особи (тримання під вартою) не повинно перетворюватися на своєрідну прелюдію до завчасного відбування можливого у майбутньому вироку про позбавлення волі.

Так само і подовження строку тримання під вартою не може застосовуватися через те, що вироком може бути призначене покарання у вигляді позбавлення волі (рішення у справі «Летельє проти Франції»; справи «Панченко проти Росії», «Гораль проти Польщі», «Ілійков проти Болгарії»).

Отже, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , а також тяжкість покарання, що може бути призначено судом за вчинене кримінальне правопорушення, не є достатньою та визначальною правовою підставою, що дає можливість прийняти суду рішення про продовження строку тримання під вартою, оскільки такі обставини жодним чином не пов`язані та не вказують на можливу негативну процесуальну поведінку обвинуваченого у вигляді ухилення від суду.

У той же час відповідно до ч. 1 ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується.

Отже, тяжкість покарання, що може бути призначено обвинуваченому, не є визначальною підставою для підтвердження існування відповідного ризику, але у сукупності з іншими обставинами та фактами може підтверджувати існування відповідного ризику.

У кінцевому підсумку, враховуючи, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до десяти років, враховуючи, що ОСОБА_4 не має на утриманні членів сім`ї, близьких родичів, офіційно не працевлаштований, не має будь-яких інших стримуючих соціальних зв`язків на території Вишгородської територіальної громади, що могли б утримувати його від негативної процесуальної поведінки, дисциплінувати його в аспекті дотримання процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, зважаючи на те, що ОСОБА_4 оголошувався у розшук в іншому кримінальному провадженні, суд приходить до висновку про доведеність продовження існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, тобто, що обвинувачений ОСОБА_4 буде ухилятися від суду.

Зазначений ризик має реальний характер, оскільки сукупність встановлених судом обставин, відомостей та фактів дають розумні підстави для висновку щодо реальної можливості ОСОБА_4 вдаватися до негативної процесуальної поведінки.

Отже, суд вважає доведеним продовження існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Щодо продовження існування ризику того, що обвинувачений ОСОБА_4 може впливати на потерпілу та свідків у кримінальному провадженні, у тому числі за допомогою насильницьких дій, то суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Судом встановлено, що у кримінальному провадженні в порядку ч. 3 ст. 55 КПК України було залучено потерпілу, а також наявні свідки, за участю кожного з яких проводилися слідчі процесуальні дії, зокрема, допит та пред`явлення особи до впізнання. Таким чином, відповідні учасники кримінального провадження володіють відомостями, були безпосередніми спостерігачами обставин та фактів вчинення кримінального правопорушення, що мають важливе значення для повного, точного та всебічного судового розгляду, а також дотримання завдань кримінального провадження.

Зважаючи на те, що відповідно до вимог процесуального законодавства всі докази, зібрані в межах кримінального провадження, мають бути предметом безпосереднього дослідження суду під час судового засідання, то збереження об`єктивності, повноти, точності і достовірності показань свідків та потерпілої від можливої позапроцесуальної поведінки обвинуваченого, що може мати місце у випадку не продовження строку тримання під вартою, має важливе значення для забезпечення здійснення судового розгляду взагалі.

Враховуючи вищевикладене, а також обставини та факти, встановлені під час досудового розслідування, зважаючи на факт обізнаності ОСОБА_4 про наявність у кримінальному провадженні свідків та потерпілої, що володіють інформацією на підтвердження наявності у його діянні ознак складу кримінального правопорушення, суд вважає доведеним продовження існування ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, тобто, що обвинувачений ОСОБА_4 , перебуваючи на волі, може незаконно впливати шляхом підбурювання, вмовляння чи залякування на потерпілу та свідків у даному кримінальному провадженні, у тому числі здійснення стосовно останніх насильницьких дій.

Щодо продовження існування ризику того, що обвинувачений ОСОБА_4 може вчинити нове кримінальне правопорушення, то суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Судом встановлено, що вироком Новоград-Волинського районного суду Житомирської області від 12.01.2023 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років. На додаток до цього судом встановлено, що ОСОБА_4 офіційно не працевлаштований, законних джерел заробітку немає, на утриманні близьких родичів чи членів сім`ї або інших осіб немає, будь-яких інших соціальних зв`язків, що дисциплінували та утримували його поведінку в рамках правил співжиття у суспільстві також немає.

У сукупності зазначені обставини свідчать про схильність обвинуваченого ОСОБА_4 до антисоціальної та небезпечної поведінки у вигляді вчинення кримінального правопорушення.

Крім цього, на підтвердження реальності ризику можливості вчинення обвинуваченим ОСОБА_4 нового кримінального правопорушення суд звертає увагу на ті обставини, що Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 на всій території України введено воєнний стан у зв`язку з військовою збройною агресією російської федерації. Таким чином, обвинувачений ОСОБА_4 достеменно знаючи про запровадження воєнного стану обирає складний та найбільш несприятливий для суспільства і держави час, надзвичайну обстановку, тяжкі обставини та умови, в яких опинилася Україна, для реалізації своєї протиправної мети та незаконних цілей.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить до висновку, що існують реальні та обґрунтовані підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_4 , перебуваючи поза межами місць попереднього ув`язнення, може вчинити нове кримінальне правопорушення. Отже, ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд вважає реальним, обґрунтованим та доведеним.

Щодо неможливості застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, то суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Вирішуючи питання про справедливість та пропорційність виду запобіжного заходу, суд враховує положення ч. 3 ст. 176 КПК України, відповідно до якого тримання під вартою є найтяжчим видом запобіжного заходу.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України - тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України - запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України - до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 , будучи засудженим вироком Новоград-Волинського районного суду Житомирської області від 12.01.2023 року за ч. 1 ст. 115 КК України, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, за яке відповідно до санкції передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років.

Отже, судом встановлено наявність виключної правової підстави для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а відповідно і можливість продовження строку тримання під вартою за умови доведеності факту неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу, зокрема, домашнього арешту.

Вирішуючи питання про можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, суд враховує конкретні обставини злочину, його суспільну небезпечність та характер вчиненого злочину, за яким обвинувачується ОСОБА_4 та який спрямований на порушення порядку та безпеки у правовідносинах, які забезпечують охорону життя та здоров`я інших осіб як основних цінностей відповідно до положень Конституції України. Крім того, суд враховує ті обставини, що відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 на всій території України введено воєнний стан та запроваджено заходи правового режиму воєнного стану, тобто обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення у період дії воєнного стану, що істотно підвищує ступінь та характер суспільної небезпеки його діяння. На це, зокрема, вказує те, що законодавцем вчинення певних кримінальних правопорушень у період дії воєнного стану було виведено як ознаку особливо кваліфікуючого складу кримінального правопорушення

При цьому суд враховує спосіб вчинення злочину, характер, кількість ударів, нанесених потерпілому, характер та ступінь тілесних ушкоджень. Крім того, обвинувачений використовує найбільш несприятливий для населення України час, надзвичайну обстановку, тяжкі обставини та умови, в яких опинилася Україна, для реалізації своєї протиправної мети та незаконних цілей.

На підставі вищевикладеного, враховуючи дані про особу обвинуваченого, який офіційно не працевлаштований, суспільно-корисною працею не займається, не має постійного джерела прибутку, а також наявність обґрунтованого обвинувачення у вчиненні тяжкого злочину, з огляду на фактичні обставини за яких обвинуваченому інкримінується його вчинення, його підвищену суспільну небезпечність, суд доходить до висновку про неможливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, оскільки жоден інший запобіжний захід, крім тримання під вартою, не зможе забезпечити достатньо ефективний стримуючий характер по відношенню до ризиків, передбачених п.п. 1,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

У справі наявні реальні ознаки суспільного інтересу, який переважає принцип поваги до особистої свободи обвинуваченого. При цьому суд оцінює реальну небезпеку та можливість обвинуваченого вчинити нове кримінальне правопорушення у разі не продовження строку тримання під вартою.

Вищезазначені обставини є виправданими та необхідними елементами, що визначають та виправдовують потребу в продовженні строку тримання під вартою. Підстав для обрання більш м`якого запобіжного заходу немає.

З огляду на це, зважаючи на обставини вчинення кримінального правопорушення та дані про особу обвинуваченого, суд вважає допустимим продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 . Отже, клопотання прокурора підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Враховуючи обставини вчинення кримінального правопорушення, його характер та конкретну обстановку вчинення, особу обвинуваченого, наявність реального ризику вчинення обвинуваченим нового кримінального правопорушення, з огляду на задоволення клопотання прокурора, суд доходить до висновку, що строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 підлягає продовженню на строк 2 (два) місяці.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України - слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 4 ст. 183 КПК України - слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні: 1) щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування; 2) щодо злочину, який спричинив загибель людини.

Враховуючи характер, зміст та ступінь суспільної небезпечності вчиненого діяння, характер, кількість тілесних ушкоджень, обставини вчиненого кримінального правопорушення, суд приходить до висновку про неможливість визначення обвинуваченому альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави.

З огляду на вищевикладене, клопотання прокурора підлягає задоволенню у повному обсязі.

Керуючись статтями 176-178, 183, 193-194, 197, 199, 372 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора ОСОБА_3 про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , задовольнити у повному обсязі.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 2 (два) місяці до 20 травня 2023 року, не застосовуючи до нього альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави.

Утримувати обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у державній установі «Київській слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали проголошено 21 березня 2023 року о 14 годині 00 хвилин.

Головуючий суддя ОСОБА_1