Справа №127/6875/22
Провадження №1-кп/127/149/22
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2022 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 ,

інших учасників судового процесу: потерпілої ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.12.2021 за № 001307, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста ГніваньТиврівського району Вінницької області, громадянина України, з неповною середньою освітою, не працюючого, не одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

13.12.2006 Тиврівським районним судом Вінницької області за частиною другою статті 185 КК до покарання у виді 1 року 6 місяців обмеження волі;

23.05.2007 Тиврівським районним судом Вінницької області за частиною другою статті 185 КК з урахуванням статті 71 КК до покарання у виді 2 роки 6 місяців позбавлення волі;

01.12.2009 Тиврівським районним судом Вінницької області за частиною другою статті 186, частиною третьою статті 185 з урахуванням частини четвертої статті 70, статті 71 КК до покарання у виді 4 років 2 місяців позбавлення волі;

19.06.2009 Тиврівським районним судом Вінницької області за статтею 395 КК з урахуванням статті 71 КК до покарання у виді 10 місяців позбавлення волі;

18.09.2013 Тиврівським районним судом Вінницької області за частиною другою статті 185, частиною першою статті 263, частиною другою статті 190, частиною першою статті 309 КК з урахуванням статті 71 КК до покарання у виді 4 років позбавлення волі;

10.07.2017 Тиврівським районним судом Вінницької області за частиною першою статті 187 КК з урахуванням статті 71 КК до покарання у виді 3 років 1 місяця позбавлення волі;

16.11.2020 Тиврівським районним судом Вінницької області за статтею 395 КК до покарання у виді 5 місяців арешту,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 115 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

22.12.2021 біля 04.00 год. ОСОБА_5 , перебуваючи у квартирі АДРЕСА_2 , разом зі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 розпивав алкогольні напої. В подальшому ОСОБА_8 залишила квартиру та пішла на роботу.

Згодом між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , які залишились у зазначеній квартирі та продовжили розпивати алкогольні напої, виник словесний конфлікт, оскільки останній не міг знайти свій мобільний телефон марки Samsung та вирішив, що його міг взяти ОСОБА_7 . Внаслідок цього між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 відбулась бійка, в ході якої ОСОБА_5 наніс кілька ударів руками та ногами по тулубу ОСОБА_7 .

В послідуючому в ОСОБА_5 , який не почув від ОСОБА_7 щодо обставин зникнення мобільного телефону, виник умисел на заподіяння ОСОБА_7 тілесних ушкоджень.

З метою реалізації свого злочинного умислу ОСОБА_5 взяв зі столу кухонний ніж, який складається з дерев`яного руків`я темно-коричневого кольору та клинка з металу світло-сірого кольору довжиною 100 мм, шириною 30 мм та обухом 1 мм і наніс зазначеним ножем ОСОБА_7 удар в область лівого стегна, від чого лезо ножа зігнулось. Після цього ОСОБА_5 , продовжуючи свій злочинний умисел, спрямований на заподіяння ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, взяв до рук зі столу інший кухонний ніж, який складається з руків`я з полімерного матеріалу рожевого кольору та клинка з металу світло-сірого кольору довжиною клинка 133 мм, шириною 24 мм і обухом 1 мм. Після цього ОСОБА_5 , діючи умисно, усвідомлюючи, що посягає на життя та здоров`я іншої особи, при цьому передбачаючи і свідомо бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , який у цей час сидів на ліжку, завдав ОСОБА_7 9 ударів зазначеним ножем в область стегна лівої ноги та 4 удари в область стегна правої ноги, а також 1 удар ножем в область лівого передпліччя.

Внаслідок зазначених дій ОСОБА_5 у ОСОБА_7 виникли такі тілесні ушкодження: легкі тілесні ушкодження у вигляді рани 1, 2, 4 правого стегна, рани 1-4, 6-10 лівого стегна, рани правого передпліччя, синця на обличчі, синця та садна на шиї, садна на лівій нозі та тяжкі тілесні ушкодження, які стоять у причинному зв`язку зі смертю, рана № 3 правого стегна та рана № 5 лівого стегна з ушкодженням судин.

Смерть ОСОБА_7 настала від отриманих сліпих колото-різаних ушкоджень правого стегна (рана № 3) та лівого стегна (рана № 5) з ушкодженням стегнових артерій, котрі супроводжувались гострою масивною зовнішньою кровотечею, що обумовило зупинку серцевої діяльності та дихання, припинення функцій ЦНС.

Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав частково та суду пояснив, що з потерпілим він зустрівся біля під`їзду, потерпілий запросив його до себе, при цьому потерпілий взяв горілку. Вони випили і він сп`янів, потерпілий запропонував лягати спати у кімнаті. Зранку він встав, пішов у туалет, а потім зайшов до ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в кімнату. Вони випили по 50 г і ОСОБА_10 пішла на роботу. Він одягнувся, щоб йти додому, але виявив зникнення його телефону. Він попросив ОСОБА_9 віддати телефон, але той почав до нього стрибати, взяв ножа. Він вдарив ОСОБА_9 , той впав на диван, він вихопив у ОСОБА_9 ніж і наніс ним удар по ногах ОСОБА_11 . Він знов запитав, де його мобільний телефон, ОСОБА_12 подзвонив до ОСОБА_10 і дав йому слухавку, але ОСОБА_10 почала його ображати, а потім кинула слухавку. Він побачив, що ОСОБА_12 знепритомнів, тому він викликав поліцію та швидку.

У нього не було умислу на вбивство ОСОБА_9 , він захищався. Ніж був на столі, він схопив ніж, оскільки захищався. Він вже не пам`ятає, скільки він наніс ударів ножем. Вважає, що його дії не навмисні, оскільки він не хотів смерті потерпілого, натомість захищався потерпілий накинувся на нього з ножем, він кинув потерпілого на диван, вихопив у нього ніж і почав ним наносити удари по ногах потерпілого. Наносячи удари по ногах потерпілого, він не знав, що там артерії, він не думав, що ОСОБА_12 стече кров`ю.

Потерпіла ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що померлий ОСОБА_12 її син, який проживав зі співмешканкою ОСОБА_10 по АДРЕСА_1 . Співмешканка його сина зловживала алкоголем і також спонукала його сина зловживати алкоголем. Вважає, що вони (співмешканка та син) почали водити собутильників.

Вона обвинуваченого раніше не бачила і з ним не знайома. Про обставини вбивства її сина їй не відомо. Зранку син подзвонив, він був напідпитку. Через деякий час подзвонили з квартири, де проживав син, і повідомили про його смерть.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснила, що вона лікар, 22.12.2021 вона була на виклику по швидкій допомозі по ОСОБА_14 . Коли вони приїхали на місце виклику, вони подзвонили диспетчеру, щоб їм відчинили двері. До них спустилась жінка, відчинила їм двері, вони піднялись на 9-й поверх і констатували смерть особи. Вони виявили численні тілесні ушкодження. Стілець та ніж вона не бачила, але вже була поліція. Явних ознак боротьби вона не бачила.

Вона не пам`ятає, чи бачила ОСОБА_15 . Хто ініціатор виклику швидкої допомоги не знає.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні пояснив, що він виїхав на патрулювання, отримали повідомлення про погрозу фізичною розправою та вбивством. З ними спілкувалась жінка, якої на місці події не було. Коли вони приїхали, жінка чекала біля під`їзду. Вони з нею піднялись у квартиру, на дивані виявили тіло чоловіка, поряд з ним плями бурого кольору. У квартирі був ще один чоловік ОСОБА_17 , який сказав, що вбив чоловіка, наніс померлому приблизно 10 ударів у пах. Вони одягнули ОСОБА_18 кайданки і викликали слідчо-оперативну групу. Навпроти ліжка був стіл, на якому був ніж з плямами бурого кольору. Кров виявили лише у кімнаті біля померлого. Він не готовий сказати, чи була порушена обстановка у кімнаті.

Від ОСОБА_19 був запах алкоголю.

Свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні пояснив, що він виїхав на виклик на ОСОБА_14 у зв`язку з погрозою фізичною розправою та вбивством. Приїхавши до місця виклику, вони зателефонували заявнику ОСОБА_21 , відповіла жінка, яка сказала, що пішла на роботу на ламповий завод. В подальшому жінка підійшла до під`їзду, вони зайшли у квартиру, де виявили ОСОБА_19 і ОСОБА_9 , який лежав без ознак життя. Біля ОСОБА_9 буди бурі плями. На тумбі біля ліжка виявили ніж з бурими плямами.

ОСОБА_17 сказав, що вони цілу ніч випивали, ОСОБА_12 забрав у нього телефон і не міг повідомити, де телефон, і ОСОБА_17 наніс ОСОБА_22 приблизно 10 ударів ножем. Вони попросили ОСОБА_19 вийти з кімнати, одягнули йому кайданки, викликали швидку допомогу і слідчо-оперативну групу.

Він до матері ОСОБА_9 не дзвонив, можливо, до неї подзвонив хтось зі слідчо-оперативної групи.

Суд за клопотанням сторін кримінального провадження відповідно до приписів частини третьої статті 26 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) дослідив й інші докази, зібрані у кримінальному провадження, а саме:

-протокол затримання ОСОБА_5 , відповідно до якого під час його затримання була вилучена куртка синього кольору з плямами бурого кольору;

-рапорти чергового ЧЧ відділу поліції № 1 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_23 , згідно з якими 22.12.2021 о 08.27 надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 22.12.2021 о 08.27 за адресою: АДРЕСА_3 виник конфлікт з маловідомою особою, яка поводиться агресивно та погрожує фізичною розправою, заявник ОСОБА_5 ;

-протокол огляду місця події від 22.12.2021, відповідно до якого у період часу з 10.18 год. по 12.32 год. оглянута квартира АДРЕСА_2 , в ході якого зафіксована обстановка у зазначені квартирі, описане місце розташування трупа, виявлені у нього тілесні ушкодження, розташування плям бурого кольору, двох ножів зі слідами бурого кольору;

-протокол огляду трупа від 23.12.2021, згідно з яким у приміщенні Вінницького обласного бюро судово-медичних експертиз оглянутий труп ОСОБА_7 , описані виявлені у нього ушкодження;

-протокол проведення слідчого експерименту від 23.12.2021, відповідно до якого у період часу з 16.45 год. по 17.14 год. ОСОБА_5 розповів та показав, яким чином він наніс тілесні ушкодження ОСОБА_7 ;

-заяву ОСОБА_5 на ім`я начальника відділу поліції № 1 РУП Вінницької області, згідно з якою ОСОБА_5 повідомив, що в квартирі АДРЕСА_2 він в ході конфлікту з ОСОБА_24 наніс останньому біля 10 ударів ножем в область верхньої частини ніг, в ході чого ОСОБА_24 помер;

-лист за підписом директора Комунального некомерційного підприємства «Вінницький обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Вінницької обласної ради ОСОБА_25 від 29.12.2021, відповідно до якого 22.12.2021 о 08.57 в центральну оперативну диспетчерську з телефонного номера НОМЕР_1 надійшов виклик до невідомого, яким по приїзду бригади екстреної медичної допомоги виявився ОСОБА_7 , з приводу ножового поранення;

-копію карти виїзду бригади екстреної медичної допомоги № 242079, згідно з якою зафіксовані виявлені у ОСОБА_7 тілесні ушкодження, констатована його смерть;

-висновок експерта № СЕ-19/102-22/25-Д від 10.01.2022, відповідно до якого на поверхні двох скляних чарок, які були вилучені 22.12.2021 при огляді квартири АДРЕСА_2 , виявлено 4 сліди пальців рук розмірами 16х12 мм, 14х9 мм, 11х10 мм та 13х11 мм; на поверхні однієї скляної чарки слідів папілярних узорів рук не виявлено; сліди пальців рук розмірами 16х12 мм, 14х9 мм, 11х10 мм та 13х11 мм не придатні для ідентифікації за ними особи;

-висновок експерта № 16 від 12.01.2022, згідно з яким кров трупа ОСОБА_7 відноситься до групи В з ізогемаглютинином анти-А за ізосерологічною системою АВО; кров ОСОБА_5 відноситься до групи В з ізогемаглютинином анти-А за ізосерологічною системою АВО;

-висновок експерта № 17 від 22.01.2022, відповідно до якого в плямах на куртці (об`єкти № 1, 2, 3, 4), тільняшці (об`єкти № 5, 6, 7, 8), джинсах (об`єкт № 9), парі кросівок (об`єкти № 10, 11), вилучених при огляді трупа ОСОБА_7 , встановлена наявність крові людини групи В з ізогемаглютинином анти-А і походження її як від ОСОБА_7 , так і ОСОБА_5 не виключається;

-висновок експерта № 18 від 12.01.2022, згідно з яким в плямах на змиві РБК (об`єкт № 1), вилученому при ОМП, встановлена наявність крові людини групи В з ізогемаглютинином анти-А і походження її як від ОСОБА_7 , так і від ОСОБА_5 не виключається;

-висновок експерта № 1250 від 17.03.2021, відповідно до якого при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_7 виявлені рани № 3 правого стегна та № 5 лівого стегна з ушкодженням судин, рани № 1, 2, 4 правого стегна, рани № 1-4, 6-10 лівого стегна, міжтканеві гематоми, рана правого передпліччя, синець на обличчі, синець та садно на шиї, садна на лівій нозі; ушкодження відповідно ранам № 1-4 правого стегна та № 1-10 лівого стегна, рани правого передпліччя мають ознаки колото-різаних, що могли утворитись від дії плаского однобічно-гострого колюче-ріжучого предмета типу клинка ножа, що мав обушок з вираженими ребрами та гостре лезо (на що вказує форма рани, характер її країв та стінок, перевага довжини раневого каналу над довжиною рани на шкірі); синець на обличчі, синець та садно на шиї, садна на лівій нозі виникли від дії тупих твердих предметів; рана № 3 правого стегна та рана № 5 лівого стегна з ушкодженням судин мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння та стоять у причинному зв`язку зі смертю; рани № 1, 2, 4 правого стегна, рани № 1-4, 6-10 лівого стегна, рана правого передпліччя, синець на обличчі, синець та садно на шиї, садна на лівій нозі мають ознаки легких тілесних ушкоджень та в причинному зв`язку зі смертю не стоять; смерть ОСОБА_7 настала від отриманих сліпих колото-різаних ушкоджень правого стегна (рана № 3) та лівого стегна (рана № 5) з ушкодженням стегнових артерій, котрі супроводжувались масивною зовнішньою кровотечею, що обумовило зупинку серцевої діяльності та дихання, припинення функції ЦНС; даний висновок підтверджується секційними даними та даними судово-гістологічної експертизи; раневий канал відповідно рані № 3 правого стегна довжиною 5,7 см та має напрямок спереду назад, дещо зліва направо, дещо знизу вверх; раневий канал відповідно рані № 5 лівого стегна довжиною 5,4 см та має напрямок спереду назад, справа наліво, дещо знизу вверх; раневі канали відповідно ранам № 1, 2, 4 правого стегна та ранам № 1-4, 6-10 довжиною від 3,5 см до 6,4 см та мають напрямки: спереду назад, зліва направо, знизу вверх; спереду назад, знизу вверх; спереду назад, зліва направо; спереду назад, справа наліво, знизу вверх; спереду назад, справа наліво, зверху вниз; спереду назад, справа наліво; справа наліво, знизу вверх; довжина ран на стегнах від 1,5 см до 2,5 см та може вказувати на ширину клинка на рівні заглиблення в м`які тканини; при судово-токсилогічній експертизі крові трупа ОСОБА_7 виявлений етиловий спирт в концентрації 3,0 ‰; така концентрація етилового спирту в крові у живих осіб відповідає сильному алкогольному сп`янінню; враховуючи характер та локалізацію ушкоджень, що мали місце у ОСОБА_7 , можна висловитись про те, що після їх отримання він міг виконувати цілеспрямовані дії протягом короткого проміжку часу, що вимірюється хвилинами, до розвитку загрозливих для життя явищ;

-висновок експерта № СЕ-19/102-21/18337-БД від 23.03.2022, згідно з яким в результаті проведеного молекулярно-генетичного дослідження встановлені генетичні ознаки зразка крові трупа ОСОБА_7 , зразка букального епітелію ОСОБА_5 ; на поверхні наданих на дослідження 2 кухонних ножів (об`єкти № 3.3, 4.1, 4.2, 4.3, 4.4, 4.5) виявлені сліди крові людини та клітини з ядрами; на поверхні наданих на дослідження 2 кухонних ножів (об`єкти № 3.1, 3.2) виявлені клітини з ядрами, слідів крові людини не виявлено; в результаті проведеного молекулярно-генетичного дослідження встановлені генетичні ознаки слідів крові людини та клітин з ядрами, виявлених на поверхні руків`я ножа з коричневим руків`ям (об`єкт № 3.3) та поверхні леза (об`єкт № 4.4) та руків`ї (об`єкти № 4.3, 4.5) ножа з рожевим руків`ям; генетичні ознаки клітин з ядрами, виявлених на лезі ножа з коричневим руків`ям (об`єкт № 3.1), на руків`ї ножа з коричневим руків`ям (об`єкт № 3.2) на лезі ножа з рожевим руків`ям (об`єкт № 4.1), на руків`ї ножа з рожевим руків`ям (об`єкт № 4.2) не встановлені; генетичні ознаки слідів крові людини та клітин з ядрами, виявлених на поверхні руків`я ножа з коричневим руків`ям (об`єкт № 3.3) та поверхні леза (об`єкт № 4.4) та руків`ї (об`єкт № 4.5) ножа з рожевим руків`ям збігаються між собою і з генетичними ознаками зразка крові трупа ОСОБА_7 та не збігаються з генетичними ознаками зразка букального епітелію ОСОБА_5 ; ймовірність випадкового збігу генетичних ознак, встановлених у зразку крові трупа ОСОБА_7 та в об`єктах № 3.3, 4.4, 4.5 складає 6,43552х10-33; сукупність генетичних ознак, встановлених у вказаних об`єктах, зустрічається не частіше, ніж у 1 з 155,387 нонильйонів осіб; походження вищевказаних слідів від ОСОБА_5 виключається; генетичні ознаки слідів крові людини та клітин з ядрами, виявлених на поверхні руків`я (об`єкт № 4.3) ножа з рожевим руків`ям, є змішаними, належать більше ніж одній невстановленій особі та є придатними лише за домінуючим ДНК-профілем; при цьому встановлено, що генетичні ознаки особи, що домінує у змішаних генетичних ознаках слідів крові людини та клітин з ядрами, виявлених на поверхні руків`я (об`єкт № 4.3) ножа з рожевим руків`ям збігаються з генетичними ознаками зразка крові трупа ОСОБА_7 та не збігаються з генетичними ознаками зразка букального епітелію ОСОБА_5 ; походження вищевказаних слідів за домінуючим ДНК-профілем від ОСОБА_5 виключається;

-висновок експерта № СЕ-19/102-21/18336-БД від 23.03.2022, відповідно до якого на поверхні наданої на дослідження куртки синього кольору з емблемою ТМ Nike синього кольору (об`єкти № 1.1, 1.2, 1.3, 1.4) виявлені сліди крові людини та клітини з ядрами; на поверхні наданої на дослідження куртки синього кольору з емблемою ТМ Nike синього кольору (об`єкт № 1.5) виявлені клітини з ядрами, слідів крові людини не виявлено; в результаті проведеного молекулярно-генетичного дослідження встановлені генетичні ознаки слідів крові людини та тканин з ядрами, виявлених на поверхні куртки синього кольору з емблемою ТМ Nike, вилученої 22.12.2021 під час затримання в порядку статті 208 КПК ОСОБА_5 (об`єкти № 1.1, 1.2, 1.3, 1.4) та генетичні ознаки клітин з ядрами, виявлених на поверхні куртки синього кольору з емблемою ТМ Nike, вилученої 22.12.2021 під час затримання в порядку статті 208 КПК ОСОБА_5 (об`єкт № 1.5); генетичні ознаки слідів крові людини та клітин з ядрами, виявлених на поверхні куртки синього кольору з емблемою ТМ Nike (об`єкти № 1.2, 1.4) збігаються між собою, з генетичними ознаками зразка крові трупа ОСОБА_7 , та не збігаються з генетичними ознаками зразка букального епітелію ОСОБА_5 ; ймовірність випадкового збігу генетичних ознак, встановлених у зразку крові трупа ОСОБА_7 та об`єктах № 1.2, 1.4 складає 6,43552х10-33; сукупність генетичних ознак, встановлених у вказаних об`єктах зустрічається не частіше ніж у 1 з 155 нонильйонів осіб; походження вищевказаних слідів від ОСОБА_5 виключається; генетичні ознаки слідів крові людини та клітин з ядрами, виявлених на поверхні куртки синього кольору з емблемою ТМ Nike (об`єкт № 1.1), є змішаними, належать більше ніж одній особі, містять генетичні ознаки зразка крові трупа ОСОБА_7 та генетичні ознаки зразка букального епітелію ОСОБА_5 ; генетичні ознаки слідів крові людини та клітин з ядрами, виявлених на поверхні куртки синього кольору з емблемою ТМ Nike (об`єкт № 1.3), є змішаними, належать більше ніж одній особі, містять генетичні ознаки невстановленої особи жіночої статі, не містять генетичні ознаки зразка букального епітелію ОСОБА_5 ; походження вищевказаних слідів від ОСОБА_5 виключається; генетичні ознаки клітин з ядрами на поверхні куртки синього кольору з емблемою ТМ Nike (об`єкт № 1.5), є змішаними, належать більше ніж одній невстановленій особі та є непридатними лише за домінуючим ДНК-профілем; при цьому встановлено, що генетичні ознаки особи, що домінує у змішаних генетичних ознаках клітин з ядрами, виявлених на поверхні куртки синього кольору з емблемою ТМ Nike (об`єкт № 1.5) збігаються з генетичними ознаками букального епітелію ОСОБА_5 та не збігаються з генетичними ознаками зразка крові ОСОБА_7 ; походження вищевказаних слідів за домінуючим ДНК-профілем від ОСОБА_7 виключається;

-лист за підписом начальника Управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_26 на ім`я адвоката ОСОБА_27 від 28.12.2021 за № 25/м-52аз, згідно з яким 22.12.2021 з номеру мобільного телефону НОМЕР_2 надійшло два дзвінка за скороченим номером екстреного виклику поліції «102», а саме о 06.41 надійшло повідомлення чоловіка, який назвався ОСОБА_7 (тривалість розмови 1 хв 44 с) про те, що за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_3 у нього виник конфлікт з малознайомим чоловіком, котрий перебував у нього в гостях та відмовляється покинути квартиру, о 08.55 год. надійшов дзвінок від чоловіка, який назвався ОСОБА_5 (тривалість розмови 3 хв 45 с), з проханням терміново направити наряд поліції за адресою: АДРЕСА_4 (квартири не пам`ятає) та викликати швидку медичну допомогу, оскільки він наніс ножові поранення чоловіку, якого не знає;

-копію листа за підписом начальника Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Вінницькій області ОСОБА_28 на ім`я адвоката ОСОБА_27 від 28.12.2021 за № 4701-7503/47-07, відповідно до якого з абонентського номера НОМЕР_2 о 06.40 год. надійшов дзвінок тривалістю розмови 15 с, заявник не представився, і повідомив, що потрібно забрати чоловіка, на питання диспетчера поліцією чи швидкою, уточнив, що поліцією, після чого диспетчер повідомив, що поліцію потрібно викликати за номером 102.

Аналізуючи показання обвинуваченого, потерпілої, свідків, досліджені судом докази у їх сукупності, суд дійшов до такого висновку.

Допустимість наданих суду доказів сторони кримінального провадження у судовому засіданні не заперечували. Разом з тим, оцінюючи надані суду докази з точки зору їх допустимості, суд вважає за доцільне зауважити таке.

З-поміж наданих стороною обвинувачення доказів винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому діяння містяться протокол огляду місця події. Зі змісту зазначеного протоколу випливає, що огляд проведений у квартирі АДРЕСА_2 .

Суд враховує, що Верховний Суд (далі ВС) у постанові від 26.02.2019 (справа № 266/4000/14-к) звернув увагу на те, що Суд уже визнавав неприпустимість проведення обшуку під виглядом огляду місця події, зокрема у постанові від 07.06.2018 (справа № 740/5066/15-к), оскільки таким чином нівелюються вимоги судового контролю, передбачені статтею 233, частиною другою статті 234 КПК.

Аналогічні висновки щодо неприпустимості проведення обшуку під виглядом огляду місця події викладені ВС у постановах від 07.06.2018 (справа №740/5066/15-к), від 26.02.2019 (справа №266/4000/14-к), від 19.03.2019 (справа №380/157/14-к).

Крім того, ВС у постанові від 12.02.2019 (справа № 159/451/16-к) зробив висновок, згідно з яким у разі, якщо подія, з приводу якої проводиться огляд, відбулась у житлі чи іншому володінні особи, на проведення такого огляду місця події поширюються вимоги, передбачені статтею 30 Конституції та відповідними положеннями статей 13, 233, 234 та 237 КПК. При цьому у постанові від 12.02.2019 (справа № 159/451/16-к) ВС зазначив, що закон не визначає спеціальних засобів доказування добровільності згоди на проникнення до житла або іншого володіння особи, а тому добровільність має бути встановлена виходячи з сукупності обставин проникнення. Також у постанові 05.09.2019 (справа № 518/203/17) ВС наголосив на тому, що оскільки місце виявлення трупа вважається місцем події, незалежно від того, де настала смерть людини, його огляд є невідкладною слідчою дією,яка не потребує попереднього дозволу слідчого судді, а тому протокол такого огляду не може бути визнаний недопустимим доказом за цієї підстави.

Отже, зважаючи на ту обставину, що труп ОСОБА_7 був виявлений саме у наведеній вище квартирі, суд вважає, що правові підстави для визнання протоколу огляду місця події недопустимим доказом відсутні.

З-поміж наданих прокурором доказів винуватості ОСОБА_5 наявна заява останнього на ім`я начальника відділу поліції № 1 РУП Вінницької області, згідно з якою ОСОБА_5 повідомив, що в квартирі АДРЕСА_2 він в ході конфлікту з ОСОБА_24 наніс останньому біля 10 ударів ножем в область верхньої частини ніг, в ході чого ОСОБА_24 помер.

Суд у зв`язку з цим вважає за доцільне зауважити про принципи кримінально-процесуального права, закріплені зокрема у частині першій статті 18 КПК. У зв`язку з цим суд зауважує, що Верховний Суд України (далі ВСУ) в постанові від 09.06.2016 (справа № 5-360кс15) зазначив, що згідно з вимогами частини першої статті 18 КПК жодна особа не може бути примушена визнавати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення або примушена давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для підозри, обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення, а відповідно до вимог частини другої цієї статті кожна особа має право не говорити нічого з приводу підозри чи обвинувачення проти неї, у будь-який момент відмовитися відповідати на запитання, а також бути негайно повідомленою про ці права.

Про недопустимість отримання процесуальних джерел доказування з порушенням свободи від самовикриття зауважував також і ВС у постановах від 05.03.2020 (справа № 666/5448/15-к) та від 04.02.2019 (справа № 480/100/17).

Суд вже згадав вище законодавчо закріплену заборону самовикриття. Крім того, на необхідність неухильного дотримання правила (принципу) заборони самовикриття неодноразово наголошував і Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ). Зокрема, практика ЄСПЛ вказує щонайменше на три типи ситуацій порушення свободи обвинуваченої особи не свідчити проти себе: 1) коли обов`язок свідчити передбачений законом під загрозою застосування санкції («Саундерс проти Сполученого Королівства»), або на особу покладається обов`язок доведення власної невинуватості за «зворотного» тягаря доведення; 2) коли до особи застосовується примус, тиск, який може бути як фізичним («Яллох проти Німеччини»), так і психологічним («Гефген проти Німеччини»); 3) коли до особи застосовується примус обманним шляхом із використанням прихованих технік розслідування («Аллан проти Сполученого Королівства»). При цьому ані «особливості» певної галузі права, ані публічний інтерес не можуть бути виправданням для відступу від права зберігати мовчання.

У справі «Балицький проти України» (рішення від 03.11.2011) ЄСПЛ зазначив, що скарги заявника за пунктами 1 і 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) на те, що його засуджено на підставі визнавальних показань, отриманих у результаті порушення його права не давати показання і права не свідчити проти себе, та що заявникові чинилися перешкоди щодо ефективного здійснення ним права на захист під час допиту на початковій стадії досудового слідства, є прийнятними. Також про заборону використання зізнавальних показань осіб зазначено і у справах «Боротюк проти України» (рішення від 16.12.2010), «Яременко проти України (№ 2)» (рішення від 20.04.2015. А у справі «Шличков проти Росії» (рішення від 09.02.2016) ЄСПЛ зауважив, що право не давати показання та право не свідчити проти себе є загальновизнаними міжнародними стандартами, які лежать в основі поняття справедливого розгляду, передбаченого статтею 6 Конвенції. Сенс цих прав полягає в тому числі в забезпеченні захисту підозрюваних від будь-яких проявів незаконного примусу з боку влади; таким чином їх дотримання допомагає уникнути судових помилок і сприяє реалізації цілей статті 6 Конвенції. Право не свідчити проти самого себе, зокрема, передбачає, що сторона обвинувачення в кримінальній справі прагне довести свою версію по справі проти обвинуваченого, не вдаючись до доказів, отриманих шляхом примусу або придушення волі обвинуваченого.

ЄСПЛ повторює, що свідчення, отримані в порушення статті 3 Конвенції, за визначенням вважаються недостовірними. Крім того, в кримінальному провадженні вони часто стають безпосереднім приводом для жорсткого поводження. Використання таких показань для визнання людини винною несумісне з гарантіями, передбаченими статтею 6 Конвенції.

Крім того, у постанові від 03.07.2018 (справа № 568/1121/16-к)ВС зауважив, що процесуальним законом визначений обов`язок суду визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння як отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права, що у наслідку має визнання таких доказів недопустимими.

Отже, зважаючи на ту обставину, що суду не були надані докази дотримання наведених вище вимог щодо заборони самовикриття при написанні ОСОБА_5 наведеної вище заяви, суд вважає, що остання має бути визнана відповідно до приписів пункту 3 частини 2 статті 87 КПК недопустимим доказом.

На підтвердження винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому діяння прокурор надав суду протокол слідчого експерименту з ОСОБА_5 . Оцінюючи зазначений протокол слідчого експерименту, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Зі змісту частини першої статті 240 КПК випливає, що з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. Аналіз наведеної правової норми не містить посилання на обов`язок під час проведення слідчого експерименту отримання довільних показань щодо обставин вчинення злочину, натомість містить посилання на те, що слідчий експеримент проводиться шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. Суд не приймає до уваги посилання сторони обвинувачення на методику проведення слідчого експерименту. Зокрема, згідно з методикою проведення слідчого експерименту, отримавши згоду особи на участь у слідчому експерименті їй пропонується дати показання про обставини певної події; при чому необхідно вислухати короткі показання всіх осіб, чиї дії перевіряються, що становлять по суті мету експерименту, з`ясувати, чи відповідають умови експерименту тим, у яких відбувалася подія, яка перевіряється; слідчий має право надати особі змогу супроводжувати свої показання демонстрацією якихось дій, навичок, указати місця знаходження схованок, слідів, окремих прикмет або позначок, які сприяють орієнтації, тощо; з метою уточнення окремих важливих деталей, заповнення прогалин, усунення суперечностей після вільної розповіді і демонстрації слідчий має право поставити запитання особі, яка дає показання про обставини певної події.

Зі змісту частини першої статті 95 КПК випливає, що показання це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження. Порядок допиту регламентований статтею 224 КПК, натомість порядок проведення слідчого експерименту регламентований, як вже було зазначено вище, статтею 240 КПК.

Аналіз зазначених правових норм свідчить, що допит (отримання показань) і слідчий експеримент це різні процесуальні дії. Крім того, суд вважає за необхідне зауважити, що зазначена методика згідно з приписами статті 1 КПК не може регламентувати порядок кримінального провадження. Зокрема, частиною першою статті 1 КПК визначено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, а частиною другою зазначеної правової норми уточнено, що кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Слід також зазначити, що частиною четвертою статті 95 КПК визначено, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Отже, методика проведення слідчого експерименту з огляду на наведене не є кримінально-процесуальним поняттям (джерелом), натомість є криміналістичним поняттям, а тому не може бути врахована судом під час аналізу відомостей, отриманих в ході проведення слідчого експерименту, натомість такі відомості підлягають оцінці за правилами, встановленими статтею 94 КПК.

Як вже суд зазначив, чинне кримінально-процесуальне законодавство містить застереження, що суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них. Варто при цьому зазначити, що Верховний Суд (далі ВС) у постанові від 29.10.2019 (справа № 515/2020/16-к) зауважив, що правило недопустимості позасудових свідчень передбачене законодавцем для забезпечення низки фундаментальних прав особи в контексті права на справедливий судовий розгляд, передбачений, зокрема, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція). У зв`язку з цим Суд звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) в численних рішеннях, у тому числі щодо України, розглядаючи порушення прав обвинуваченої особи під час давання показань, не надає значення класифікації слідчої дії за національним законом. Так, у справах «Яременко проти України» (№ 2), «Шалімов проти України», «Леонід Лазаренко проти України», «Тітаренко проти України», «Олег Колеснік проти України» ЄСПЛ розглядав порушення відповідних гарантій статті 6 Конвенції, зокрема права зберігати мовчання і права на правову допомогу, незалежно від того, надані вони на допиті чи під час відтворення обстановки та обставин події, - слідчої дії, подібної до слідчого експерименту в чинному Кодексі.

Тому суд при оцінці відомостей, отриманих під час проведення слідчого експерименту враховує лише відомості, повідомлені потерпілим та свідком безпосередньо під час проведення відтворення з ними обставин та обстановки події.

Аналогічні висновки зроблені ВС і у постанові від 26.04.2018 (справа № 135/1530/16-к), постанові від 05.03.2020 (справа № 666/5448/15-к).

Крім того, у постанові від 14.09.2020 (справа № 740/3597/17) ВС зауважив, що проведення слідчого експерименту у формі, що не містить ознак відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення дослідів чи випробувань, а посвідчує виключно проголошення підозрюваним зізнання у вчиненні кримінального правопорушення з метою його процесуального закріплення, належить розцінювати як допит, що не має в суді доказового значення з огляду на зміст частини четвертої статті 95 КПК.

З оглянутого в судовому засіданні відеозапису проведення слідчого експерименту ОСОБА_29 випливає, що він фактично надавав показання стосовно обставин вчинення інкримінованого йому діяння. Наданий суду відеозапис не свідчить про те, що з ОСОБА_5 було проведене відтворення обстановки та обставин події. Саме тому відомості, зафіксовані у протоколі слідчого експерименту з ОСОБА_5 , суд при вирішенні питання щодо доведення винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому діяння до уваги не приймає.

За результатами судового розгляду суд встановив, що 22.12.2021 біля 04.00 год. ОСОБА_5 , перебуваючи у квартирі АДРЕСА_2 , разом зі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 розпивав алкогольні напої. В подальшому ОСОБА_8 залишила квартиру та пішла на роботу. Згодом між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , які залишились у зазначеній квартирі та продовжили розпивати алкогольні напої, виник словесний конфлікт, оскільки останній не міг знайти свій мобільний телефон марки Samsung та вирішив, що його міг взяти ОСОБА_7 . Внаслідок цього між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 відбулась бійка, в ході якої ОСОБА_5 наніс кілька ударів руками та ногами по тулубу ОСОБА_7 . В послідуючому в ОСОБА_5 , який не почув від ОСОБА_7 щодо обставин зникнення мобільного телефону, ОСОБА_5 взяв зі столу кухонний ніж і наніс зазначеним ножем ОСОБА_7 удар в область лівого стегна, від чого лезо ножа зігнулось. Після цього ОСОБА_5 взяв до рук зі столу інший кухонний ніж, завдав ОСОБА_7 , який сидів на ліжку, 9 ударів зазначеним ножем в область стегна лівої ноги та 4 удари в область стегна правої ноги, а також 1 удар ножем в область лівого передпліччя.

Внаслідок зазначений дій ОСОБА_5 у ОСОБА_7 виникли легкі тілесні ушкодження, а також тяжкі тілесні ушкодження, які супроводжувались гострою масивною зовнішньою кровотечею, що обумовило зупинку серцевої діяльності та дихання, припинення функцій ЦНС, тобто призвели до смерті ОСОБА_7 .

Наведені обставини сторони кримінального провадження в судовому засіданні не оспорювали. Однак, обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні посилався на те, що в нього не було умислу на вбивство ОСОБА_7 , а тому його дії не можуть бути кваліфікованими за ознаками умисного вбивства. Крім того, обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні посилався на те, що він фактично захищався від протиправних дій ОСОБА_7 , який в ході конфлікту між ними, схопив ніж і почав з цим ножем кидатись до нього ( ОСОБА_5 ). Також ОСОБА_5 в судовому засіданні повідомив, що він вихопив у ОСОБА_7 зазначений ніж і наніс ним удари в нижню частину ніг ОСОБА_7 .

Крім того, захисник обвинуваченого зазначив, що дії ОСОБА_5 не можуть бути кваліфікованими за ознаками умисного вбивства, натомість мають бути кваліфікованими за ознаками умисного спричинення тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілого.

Отже, сторона захисту обвинувачений та його захисник на розгляд суду висунули дві можливі, на їхню думку, правові кваліфікації діяння ОСОБА_5 , а саме умисне заподіяння ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, як призвели до його смерті, а також заподіяння ОСОБА_7 тілесних ушкоджень з метою самозахисту. Тому суд вважає, що суд має надати оцінку доводам прокурора, захисника та обвинуваченого щодо правової кваліфікації діяння ОСОБА_5 , оскільки, як суд вже зазначив вище, факт заподіяння ОСОБА_5 наведених вище тілесних ушкоджень, які були виявлені у ОСОБА_7 ні сторона обвинувачення, ні сторона захисту в судовому засіданні під сумнів не ставили. Також сторони кримінального провадження не оспорювали ту обставину, що смерть ОСОБА_7 настала саме внаслідок заподіяних йому ОСОБА_5 тілесних ушкоджень.

Вирішуючи питання щодо направленості умислу ОСОБА_5 під час спричинення ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, суд вважає за доцільне зауважити таке.

У абзаці четвертому пункту 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 07.02.2003 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» надані роз`яснення, згідно з якими вбивство чи заподіяння тілесних ушкоджень, внаслідок злочинної самовпевненості необхідно відмежовувати від учинення цих діянь із непрямим умислом (коли винна особа передбачала і свідомо припускала настання відповідних наслідків, не розраховуючи при цьому на якість, конкретні обставини, які могли б його відвернути), а вбивство чи заподіяння тілесних ушкоджень внаслідок злочинної недбалості від невинного заподіяння шкоди (коли особа не передбачала настання відповідних наслідків, не повинна була і (або) не могла його передбачати).

В постанові від 15.09.2019 (справа № 750/3256/17) ВС зауважив, що за нормативним визначенням умисне тяжке тілесне ушкодження (стаття 121 КК) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на здоров`я іншої людини, наслідками у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень та причинним зв`язком між указаним діянням та наслідками, а із суб`єктивної сторони ? умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти тяжкої шкоди здоров`ю потерпілого, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання (стаття 24 КК). Кримінальна відповідальність за частиною другою статті 121 КК настає за умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Коли особа, яка позбавила потерпілого життя чи заподіяла йому тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження, як зазначив ВС у згаданій постанові, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення (злочинна самовпевненість) або ж не передбачала можливості настання таких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити (злочинна недбалість), її дії залежно від наслідків слід розглядати як убивство через необережність чи заподіяння необережного тяжкого або середньої тяжкості тілесного ушкодження і кваліфікувати за статтею 119 КК чи статтею 128 КК.

Отже, розмежування умисного протиправного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень іншій людині, що спричинило її смерть (частина друга статті 121 КК), і вбивство, вчинене через необережність (частина перша статті 119 КК), згідно з наведеним висновком ВС, здійснюється як за об`єктивною, так і за суб`єктивною сторонами цих злочинів.

З приводу зазначеного ВС неодноразово висловлював свою позицію (провадження №№ 51-6829 км 18, 51-649 км 18, 51-2941 км 18).

У постанові від 29.10.2020 (справа № 263/15874/17) ВС зазначив, що з об`єктивної сторони злочин, передбачений частиною другою статті 121 КК, характеризується суспільно небезпечними, протиправними діяннями та двома суспільно небезпечними наслідками, що настали: первинні тяжкі тілесні ушкодження, похідні смерть. При цьому тяжкі тілесні ушкодження і смерть потерпілого перебувають у причинному зв`язку між собою та із вчиненим суспільно небезпечним діянням. Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується двома формами вини умислом щодо суспільно небезпечного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження і необережністю щодо настання смерті потерпілого.

Разом із цим, як зазначив ВС у згаданій постанові, питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, їх стосунки.

У постанові від 09.10.2018 (справа № 760/4968/15-к) ВС звернув увагу на те, що склад злочину, передбачений частиною другою статті 121 КК, належить до особливих (складних) злочинів і виділений законодавцем в окремий вид необережного заподіяння смерті, тому що за своєю суттю, природою речей заподіяння смерті відбувається єдиним засобом завданням тілесних ушкоджень. Умисне тяжке тілесне ушкодження (стаття 121 КК) є злочином із матеріальним складом і змішаною формою вини.

ВС роз`яснив, що при відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим.

Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату.

Для з`ясування змісту та спрямованості умислу особи при дослідженні доказів їм необхідно виходити з сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Суд вказав, що визначити, які конкретні злочинні наслідки своїх дій передбачав винуватий і бажав їх настання, можна лише за ретельного аналізу складу вчиненого злочину і виявлення його елементів та всіх обставин справи. Порушення цієї вимоги породжує серйозні помилки щодо кваліфікації злочину.

А у постанові від 19.11.2019 (справа № 689/332/18) ВС зауважив, що розмежування умисного протиправного заподіяння іншій людині середньої тяжкості тілесних ушкоджень від необережного заподіяння таких ушкоджень здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих злочинів. Зміст інтелектуального та вольового критеріїв вини в зазначених злочинах із матеріальним складом зумовлюються усвідомленням особи характеру вчиненого діяння, передбаченням або свідомим припущенням його негативних наслідків та ставленням до них. Тому, на переконання ВС, у кримінальному провадженні має надати оцінку протиправній діяльності винуватої особи, оскільки незалежно від того, є умисел прямим чи непрямим, особа має нести відповідальність за фактично заподіяну шкоду.

У постанові від 15.06.2021 (справа № 570/1055/19) ВС нагадав, що відповідно до частини першої статті 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту: охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи; суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в цій обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Визначення стану необхідної оборони в кожному конкретному випадку повинно оцінюватися судом із врахуванням всіх обставин вчиненого кримінального правопорушення, підтверджених належними та допустимими доказами.

У постанові від 07.12.2021 (справа № 154/215/19) ВС звернув увагу на те, що особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами, наприклад наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії, як зазначив ВС, за своїми ознаками не становлять необхідної оброни, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

У постанові від 05.04.2018 (справа № 658/1658/16-к) ВС зазначив, що кваліфікація злочину кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

У постанові від 12.06.2018 (справа № 712/13361/15) ВС звернув увагу, що обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

У постанові від 04.07.2018 (справа № 688/788/15-к) ВС зазначив, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Зокрема, у справах, в яких наявність та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, суд у своєму рішення має пояснити, яким чином встановлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу злочину, і виключають можливу відсутність умислу або інший характер умислу.

Це питання, як зауважив ВС, має бути вирішене на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постановах від 08.10.2019 (справа № 195/1563/16-к), 01.04.2020 справа (№ 750/11509/18), 21.01.2020 (справа № 754/17019/17), 16.09.2020 (справа № 760/23459/17).

Отже, аналізуючи надані суду докази у їх сукупності, наведені вище висновки ВС та роз`яснення ВСУ, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Згідно з протоколом затримання у ОСОБА_5 будь-які тілесні ушкодження, які б свідчили про наявність боротьби зі ОСОБА_7 , виявлені не були. Не були надані суду й інші докази, які б свідчили про те, що ОСОБА_7 вчинив протиправне посягання стосовно ОСОБА_5 . Також суд звертає увагу на ту обставину, що надані суду матеріали справи містять відомості, відповідно до яких на спецлінію 102 було два звернення: одне з приводу небажання малознайомої особи залишити помешкання (заявник не назвався), інше з приводу спричинення тілесних ушкоджень (заявник ОСОБА_5 ).

Окрім наведеного, суд звертає увагу на ту обставину, що згідно з протоколом огляду місця події були вилучені саме два кухонні ножі, в одного з яких зігнуте лезо. За результатами судового розгляду суд встановив, що у зазначеному кухонному ножі лезо було зігнуте внаслідок нанесення ОСОБА_5 тілесних ушкоджень ОСОБА_7 . При цьому суд встановив, що після того, як у кухонному ножі було зігнуте лезо, ОСОБА_5 схопив інший ніж, за допомогою якого продовжив нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 .

Наведені обставини, на переконання суду, дають підстави для сумнівної оцінки посилань сторони захисту про вчинення ОСОБА_7 протиправного посягання. Саме тому суд вважає, що в судовому засіданні об`єктивними доказами не були підтверджені твердження сторони захисту про те, що обвинувачений ОСОБА_5 діяв у стані необхідної обороти. Суд дійшов до такого висновку, оскільки, як суд зазначав вище, наданими суду доказами не підтверджений факт спричинення ОСОБА_5 будь-якої шкоди (спричинення тілесних ушкоджень, пошкодження його одягу тощо). Крім того, під час допиту в судовому засіданні обвинувачений зазначив, що після того, як він відштовхнув ОСОБА_7 від себе останній сидів на ліжку і залишався сидіти на ліжку на час нанесення йому тілесних ушкоджень. Тому, оцінюючи надані суду докази у їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні об`єктивними даними не була підтверджена та обставини, що мотивація дій обвинуваченого була зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів, тобто відвернення нападу та захист. Саме тому, як суд вже зазначив, правові підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_5 під час нанесення ОСОБА_7 тілесних ушкоджень діяв у стані необхідної оборони відсутні. Натомість аналіз наданих суду доказів у їх сукупності, свідчить, що діяння ОСОБА_5 характеризується саме наявністю умислу на спричинення шкоди здоров`ю ОСОБА_7 . При цьому ОСОБА_5 в судовому засіданні посилався на те, що він не бажав настання смерті ОСОБА_7 , саме тому наносив йому удари ножем у верхню частину ніг. Разом з тим, суд вище вже наводив мотиви, згідно з якими ці показання обвинуваченого визнав неспроможними. Також суд вважає за доцільне зауважити, що згідно з матеріалами кримінального провадження у ОСОБА_30 виявлені 10 тілесних ушкоджень, 2 з яких тяжкі, які були небезпечні в момент їх заподіяння. Тому суд вважає, що в судовому засіданні була підтверджена та обставина, що ОСОБА_5 під час заподіяння ОСОБА_7 тілесних ушкоджень діяв з умислом, спрямованим на заподіяння останньому тілесних ушкоджень.

При цьому, вирішуючи питання щодо кримінально-правової кваліфікації діяння ОСОБА_5 , суд вважає за доцільне зауважити таке.

У пункті 22 постанови Пленуму ВСУ № 2 від 07.02.2003 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» звернута увагу на те, що для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (частина друга статті 121 КК), суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.

Якщо винний діяв з умислом на вбивство, тривалість часу, що минув з моменту заподіяння ушкоджень до настання смерті потерпілого, для кваліфікації злочину як умисного вбивства значення не має.

У постанові від 26.06.2014 (справа № 5-10кс14) ВСУ зазначив, що вирішуючи в справах про злочини проти життя та здоров`я особи питання про те, з прямим чи непрямим умислом діяв винуватий, суд має виходити із сукупності всіх обставин справи й ураховувати не тільки поведінку винуватого, потерпілого і їх взаємостосунки до злочину, під час і після його вчинення, але й спосіб учинення злочину, застосовані засоби і знаряддя, сам характер заподіяних потерпілим поранень. Про наявність саме прямого умислу можуть свідчити, зокрема, діяння винуватого, які завідомо для нього повинні були потягти смерть потерпілих і не призвели до смертельного наслідку лише в силу обставин, які не залежали від його волі.

Аналогічний висновок був зроблений і ВС у постанові від 21.06.2018 (справа № 263/8377/16-к).

У постанові від 17.12.2019 (справа № 756/10059/17-к) ВС зазначив, що питання про наявність умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, а також спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину.

Слід мати на увазі, що спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями та наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб та засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів та наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинення діянь.

Крім цього, у постанові від 09.10.2018 (справа № 760/4968/15-к) ВС зазначив, що відповідно до частини першої статті 115 КК умисним вбивством є умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Умисне вбивство слід відрізняти від умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого.

Визначальним при цьому є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до таких наслідків характеризується необережністю. Питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Склад злочину, передбачений частиною другою статті 121 КК, належить до особливих (складних) злочинів і виділений законодавцем в окремий вид необережного заподіяння смерті, тому що за своєю суттю, природою речей заподіяння смерті відбувається єдиним засобом завданням тілесних ушкоджень. Умисне тяжке тілесне ушкодження (стаття 121 КК) є злочином із матеріальним складом і змішаною формою вини.

ВС роз`яснив, що при цьому визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим.

У постанові від 20.12.2018 (справа № 753/14222/14-к) ВС зазначив, що хаотичний, нецілеспрямований характер заподіяння тілесних ушкоджень не може свідчити про наявність умислу на вбивство.

З протоколу огляду трупа ОСОБА_7 випливає, що у останнього на ногах виявлені 4 рани лінійної форми на поверхні лівого стегна в середній третині з внутрішньої та зовнішньої сторони, а також 8 ран на поверхні лівого стегна в середній третині з внутрішньої та зовнішньої сторони лінійної форми, відомості про виявлення тілесних ушкоджень у паховій зоні трупа ОСОБА_7 зазначений протокол не містить. Натомість протокол огляду трупа ОСОБА_7 містить відомості про те, що у ділянці промежини, зовнішніх статевих органів, обох стегон виявлені нерівномірні нашарування підсохлої крові.

Зі змісту висновку № 1250 від 17.03.2021 випливає, що при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_7 виявлені рани № 3 правого стегна та № 5 лівого стегна з ушкодженням судин, рани № 1, 2, 4 правого стегна, рани № 1-4, 6-10 лівого стегна, міжтканеві гематоми, рана правого передпліччя, синець на обличчі, синець та садно на шиї, садна на лівій нозі; ушкодження відповідно ранам № 1-4 правого стегна та № 1-10 лівого стегна. У наведеному висновку також зазначений напрямок утворення виявлених тілесних ушкоджень. Зокрема, раневий канал відповідно рані № 3 правого стегна довжиною 5,7 см та має напрямок спереду назад, дещо зліва направо, дещо знизу вверх; раневий канал відповідно рані № 5 лівого стегна довжиною 5,4 см та має напрямок спереду назад, справа наліво, дещо знизу вверх; раневі канали відповідно ранам № 1, 2, 4 правого стегна та ранам № 1-4, 6-10 довжиною від 3,5 см до 6,4 см та мають напрямки: спереду назад, зліва направо, знизу вверх; спереду назад, знизу вверх; спереду назад, зліва направо; спереду назад, справа наліво, знизу вверх; спереду назад, справа наліво, зверху вниз; спереду назад, справа наліво; справа наліво, знизу вверх; довжина ран на стегнах від 1,5 см до 2,5 см та може вказувати на ширину клинка на рівні заглиблення в м`які тканини.

Отже, аналізуючи надані суду докази у їх сукупності, суд вважає, що характер і локалізація виявлених у трупа ОСОБА_7 тілесних ушкоджень свідчить про нецілеспрямований та хаотичний характер дій, внаслідок яких вони були спричинені. Крім того, надані суду докази не свідчать, що ОСОБА_5 намагався спричинити удари ножем у черевну порожнину чи верхню частину тіла ОСОБА_7 , що б свідчило про наявність у його діянні умислу на вбивство ОСОБА_7 . Саме тому суд вважає, що посилання сторони обвинувачення на наявність у діяння ОСОБА_5 умислу на вбивство не ґрунтується на наданих суду доказах.

Суд вважає за доцільне зауважити, що у постанові від 19.11.2019 (справа №689/332/18) ВС зауважив, що незалежно від того, є умисел прямим чи непрямим, особа має нести відповідальність за фактично заподіяну шкоду. Як суд вже зазначив вище, за результатами проведених у кримінальному провадженні судово-медичних експертиз встановлено, що смерть ОСОБА_7 настала саме внаслідок тяжких тілесних ушкоджень (двох ран), які були спричинені ОСОБА_31 за допомогою кухонного ножа.

Слід зауважити, що ВС у постанові від 12.06.2018 (справа № 712/13361/15) зазначив, що обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

При цьому ВС у постанові від 04.07.2018 (справа № 688/788/15-к) зазначив, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

У своїй прецедентній практиці ЄСПЛ зазначав, що наявність сумнівів не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18.01.1978 у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Irelandv. theUnitedKingdom), п. 161, Series А заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту».

Доведення «поза розумним сумнівом» відображає максимальний стандарт, що має відношення до питань, що вирішуються, при визначенні кримінальної відповідальності. Ніхто не повинен позбавлятися волі або піддаватися іншому покаранню за рішенням суду, якщо вина такої особи не доведена «поза розумним сумнівом (SevtapVeznedaroрlu v. Turkey (Севтап Везнедароглу проти Туреччини). Критерій доведеності «поза розумним сумнівом» (рішення у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. TheUnitedKingdom), від 18.01.1978, п. 161, Series A No 25) полягає в тому, що така доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою чи подібних до них неспростованих презумпцій (рішення у справі «Салман проти Туреччини» (Salman v. Turkey), заява No 21986/93, п. 100, ECHR 2000- VII; рішення у справі «Єрохіна проти України» (Yerokhina v. Ukraine), заява No 12167/04, від 15.11.2012, п. 52). Більше того, ЄСПЛ у своїй прецедентній практиці зауважує, що під час провадження на підставі Конвенції не у всіх справах неухильно застосовується принцип affirmantiincumbitprobatio /той, хто стверджує щось, повинен довести це твердження/ (рішення у справі «Ушаков та Ушакова проти України», (UshakovandUshakova v. Ukraine), заява № 10705/12, ECHR 2015).

Також при розкритті поняття стандарту доведення поза розумним сумнівом суд вважає за доцільне звернути увагу, що ВС у постанові від 21.01.2020 (справа № 754/17019/17) зауважив, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

У постанові від 04.07.2018 (справа № 688/788/15-к) ВС зазначив, що законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Відповідно до частини третьої статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Аналогічна правова конструкція закріплена й у частині четвертій статті 17 КПК. Зі змісту частини другої статті 8 та частини п`ятої статті 9 КПК випливає, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні та кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Отже, здійснюючи судовий розгляд даного кримінального провадження відповідно до вимог частини шостої статті 22, частини третьої статті 26, частини першої статті 337 КПК, оцінюючи досліджені у справі докази з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд дійшов до висновку, що в судовому засіданні поза розумним сумнівом не доведена наявність у діях ОСОБА_5 ознак умислу на умисне вбивство ОСОБА_7 , натомість підтверджений факт спричинення останньому тяжких тілесних ушкоджень, внаслідок яких настала його смерть.

Зі змісту частини третьої статті 337 КПК випливає, що з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для застосування приписів частини третьої статті 337 КПК, суд вважає за доцільне зауважити, що згідно з пред`явленим органом досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину (частина перша статті 115 КК), натомість за результатами судового розгляду встановлені правові підстави для здійснення кваліфікації його діянь за ознаками тяжкого злочину (частина друга статті 121 КК). Саме тому суд вважає за доцільне вийти за межі пред`явленого ОСОБА_5 обвинувачення в частині зміни правової кваліфікації його діяння, оскільки це покращує його становище.

З огляду на викладене суд вважає, що діяння ОСОБА_5 за наведеним фактом охоплюються складом кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 121 КК, за ознаками умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого.

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду, як вже суд зазначив вище, визнаються і Європейським судом з прав людини.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, як зауважив ВС, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» згідно з висновком ВС означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 13.08.2020 (справа № 716/1224/19).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).

У постанові від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19) ВС зауважив, що щире каяття це не формальна вказівка на визнання своєї вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями.

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

Згідно з пред`явленим ОСОБА_5 обвинуваченням інкриміноване йому діяння ним було вчинене у стані алкогольного сп`яніння. Хоча документального підтвердження зазначеної обставини представник сторони обвинувачення суду не надав, сторони захисту обвинувачений та його захисник її не оспорювали. При цьому суд вважає за доцільне зауважити, що ВС у постанові від 03.12.2019 (справа № 571/1436/15-к) зауважив, що факт перебування в стані алкогольного сп`яніння може встановлюватися шляхом дослідження всієї сукупності доказів, а не виключно медоглядом.

Вище суд наводив приписи частини першої статті 95 КПК, якою визначене поняття показань. А зі змісту частини другої статті 84 КПК випливає, що процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Отже, суд враховує ту обставину, що під час надання показань обвинувачений підтвердив факт його перебування на час вчинення протиправного діяння заподіяння ОСОБА_7 тілесних ушкоджень. Тому суд вважає, що зазначена обставина перебування обвинуваченого ОСОБА_5 у стані алкогольного сп`яніння підтверджена належними та допустимими доказами.

В ході судового розгляду кримінального провадження суд встановив, що обвинувачений ОСОБА_5 вчинив умисний тяжкий злочин, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння. Згідно з наданими суду матеріалами справи, ОСОБА_5 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, вчинив інкриміноване йому діяння в період не знятої і не погашеної судимості, за місцем проживання характеризується негативно.

Відповідно до довідки за підписом головного лікаря КНП «Багатопрофільна лікарня» Тиврівської селищної ради ОСОБА_32 від 04.01.2022 за № 3 ОСОБА_5 на амбулаторному лікуванні у лікаря-психіатра не перебуває, у лікаря-нарколога на обліку не перебуває, за медичною допомогою до невролога не звертався. При цьому з довідки за підписом в.о. завідувача поліклініки КНП «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка Вінницької обласної ради» ОСОБА_33 від 04.01.2022 за № 29/11 випливає, що ОСОБА_5 на лікуванні не перебував та за медичною психіатричною допомогою не звертався. Зі змісту довідки за підписом директора КНП «Центр терапії залежностей «Соціотерапія» Вінницької обласної ради ОСОБА_34 від 30.12.2021 за № 3352 випливає, що ОСОБА_5 перебуває на диспансерному обліку з 2112.2006 з діагнозом: розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю.

З висновку судово-психіатричної експертизи № 9 від 21.02.2022 випливає, що в період часу, до якого відноситься інкриміноване ОСОБА_5 діяння, останній виявляв психічний розлад у вигляді розладів психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності; в період часу, до якого відноситься інкриміноване йому діяння, ОСОБА_5 міг усвідомлювати свої дії та керувати ними; на час проведення експертизи у ОСОБА_5 виявлений психічний розлад у вигляді розладів психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності; на час проведення експертизи ОСОБА_5 міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними; ОСОБА_5 застосування примусових заходів медичного характеру не потребує; ОСОБА_5 на наркоманію не хворіє, примусового лікування від алкоголізму та наркоманії не потребує.

Вирішуючи питання щодо наявності такої ознаки, як щире каяття, суд вважає за доцільне зауважити таке. Зокрема, захисник обвинуваченого в судовому засіданні посилався на те, що ОСОБА_5 , не визнаючи кримінально-правову кваліфікацію його діяння, щиро шкодує про вчинене, що свідчить про його щире каяття. У зв`язку з цим суд вважає за доцільне зауважити, що у постанові від 05.08.2020 (справа № 334/5670/18) ВС зазначив, що щире каяття як обставина, що пом`якшує покарання, має місце і в тому випадку, коли засуджений не погоджується з кваліфікацією своїх дій. Однак, вище суд наводив висновки ВС та відповідні роз`яснення щодо ознак, які свідчать про наявність щирого каяття. Крім того, у постанові від 23.12.2021 (справа № 182/1539/19) ВС зауважив, що щире каяття насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані збитки та бажанні виправити наслідки вчиненого.

За результатами судового розгляду суд встановив, що ОСОБА_5 не визнавав кримінально-правову кваліфікацію його діяння. Разом з тим, суд враховує, що після нанесення ОСОБА_7 тілесних ушкоджень ОСОБА_5 подзвонив до органів поліції, залишався на місці події до їх прибуття і в подальшому надавав чіткі та послідовні показання щодо обставин спричинення ОСОБА_7 тілесних ушкоджень. Також суд в судовому засіданні встановив, що ОСОБА_5 засудив свою поведінку. Тому суд вважає, що за результатами судового розгляду була встановлена наявність такої обставини, які пом`якшує покарання обвинуваченого, як щире каяття.

Крім того, згідно з обвинувальним актом, ОСОБА_5 активно сприяв розкриттю злочину. Наведене твердження узгоджується з відомостями, які суд виклав вище. Також наявність такої обставини сторони кримінального провадження в судовому засіданні не оспорювали. Тому суд вважає, що в судовому засіданні була підтверджена і наявність такої обставини, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, як активне сприяння розкриттю злочину.

Отже, обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, є щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Вирішуючи питання щодо наявності обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Вище суд зазначив, що за результатами судового розгляду був підтверджений факт вчинення обвинуваченим інкримінованого йому діяння у стані алкогольного сп`яніння. Відповідно до положень статті 21 КК особа, яка вчинила кримінальне правопорушення у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин, підлягає кримінальній відповідальності. При цьому, згідно з пунктом 13 частини першої статті 67 КК вчинення кримінального правопорушення особою, що перебувала у стані алкогольного сп`яніння або у стані, викликаному вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів, при призначенні покарання визнається обставиною, яка обтяжує покарання.

Суд має право, залежно від характеру вчиненого кримінального правопорушення, не визнати будь-яку із зазначених у частині першій статті 67 КК обставин, за винятком обставин, зазначених у пунктах 2, 6, 6-1, 7, 9, 10, 12 такою, що обтяжує покарання, навівши мотиви свого рішення у вироку.

При цьому, суд враховує висновок, зроблений ВС у постанові від 29.05.2018 (справа №484/3291/16-к), відповідно до якого перебування засудженого у стані навіть легкого алкогольного сп`яніння не можна не враховувати при призначенні покарання.

Вище суд зазначив, що згідно з наданими суду матеріалами ОСОБА_5 раніше неодноразово був притягнутий до кримінальної відповідальності. Разом з тим, ВС у постанові від 20.12.2018 (справа № 679/783/17) ВС зауважив таке.

Відповідно до статті 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім як у випадках зміни судом правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 368 КПК суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання, зокрема, чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме.

За пунктом 4 частини першої статті 91 КПК обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Обов`язок доказування перелічених обставин згідно зі статтею 92 КПК покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Тому, як зазначив ВС у вказаній вище постанові, посилання у вироку на обставину, що обтяжує покарання обвинуваченого, яка при формулюванні обвинувачення не була зазначена в обвинувальному акті відповідно до пункту 6 частини другої статті 291 КПК, не узгоджується з положеннями статті 337 КПК.

Отже, за результатами судового розгляду кримінального провадження була підтверджена наявність такої обставини, що обтяжує покарання обвинуваченого, як вчинення інкримінованого йому злочину в стані алкогольного сп`яніння.

З урахуванням наведеного, конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, обставин, які пом`якшують та обтяжують його покарання, суд дійшов до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді позбавлення волі.

Вирішуючи питання щодо тривалості застосованого кримінального покарання (його міри), суд враховує таке.

Санкцією кримінального закону тривалість такого виду кримінального покарання як позбавлення волі визначена в межах від 7 до 10 років.

Як вже суд зазначив вище, в ході судового розгляду кримінального провадження встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 вчинив умисний тяжкий злочин, винуватість у вчиненні якого визнав частково не заперечував фактичні обставини справи, однак заперечував кримінально-правову кваліфікацію його діяння, у вчиненому розкаявся. Згідно з наданими суду матеріалами кримінального провадження ОСОБА_5 під час досудового розслідування активно сприяв розкриттю злочину. Разом з тим, приписи частини першої статті 69-1 КК регламентують призначення кримінального покарання у межах, визначених цією кримінально-правовою нормою, лише у разі відсутності обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого. Вище суд навів дві обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого, однак також встановив і наявність обставини, які обтяжує його покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння. Тому правові підстави для застосування застережень, визначених у частині першій статті 69-1 КК, відсутні. Разом з тим, вище суд звертав увагу на висновок, викладений ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к), щодо презумпції призначення більш м`якого покарання. Зважаючи на ту обставину, що прокурор в судовому засіданні не довів, що призначення ОСОБА_5 іншого, ніж максимально дозволене покарання у виді позбавлення волі, не здатне забезпечити виправлення ОСОБА_5 та попередження вчинення ним нових злочинів, суд вважає за недоцільне призначати ОСОБА_5 максимально дозволене санкцією кримінального закону покарання. Не встановив суд за результатами судового розгляду і правових підстав для призначення ОСОБА_5 мінімально дозволеного санкцією кримінального закону покарання.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченому положень частини першої статті 75 КК, тобто для звільнення його від відбування кримінального покарання з випробуванням суд приймає до уваги, висновки, викладені ВС в постанові від 26.04.2018 (справа № 757/15167/15-к), а саме відповідно до вимог статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як вже суд зазначив вище, загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Суд при цьому враховує, що у постанові від 19.07.2018 (справа № 755/6254/17) ВС зауважив, що неготовність до самокерованої правослухняної поведінки виключає призначення покарання, не пов`язаного з ізоляцією від суспільства. Також у постанові від 19.07.2018 (справа № 755/6254/17) ВС зауважив, що наявність попередніх судимостей, за якими особу було звільнено від відбування покарання з випробуванням є перепоною для застосування щодо такої особи положень статті 75 КК.

З наданих суду матеріалів справи випливає, що ОСОБА_5 вчинив інкриміноване йому покарання хоч і не під час дії іспитового строку, однак в період не знятої і не погашеної судимості. Також суд враховує, що приписами частини першої статті 75 КК передбачене звільнення від відбування призначеного покарання у разі його призначення в межах строку, що не перевищує п`ять років для покарання у виді позбавлення волі. Вище суд зазначив, що мінімально дозволена межа покарання у виді позбавлення волі, у вчиненні якого винуватість доведена за результатами судового розгляду, складає сім років, правові підстави для призначення покарання відповідно до положень частини першої статті 69 КК, тобто нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті кримінального закону. Саме тому суд вважає, що правові підстави для звільнення ОСОБА_5 від відбування призначеного йому покарання на підставі частини першої статті 75 КК відсутні, а виправлення обвинуваченої без ізоляції від суспільства не можливе.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначаються також рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.

Згідно з пунктом 9 частини другої статті 131 КПК заходами забезпечення кримінального провадження є, зокрема, запобіжні заходи.

Зі змісту частини четвертої статті 196 КПК випливає, що слідчий суддя, суд зобов`язаний визначити в ухвалі про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або домашнього арешту дату закінчення її дії у межах строку, передбаченого цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою статті 197 цього Кодексу.

При цьому частиною першою статті 197 КПК регламентовано, що строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів. Слід також зауважити, що статтею 199 КПК регламентований порядок продовження строку тримання під вартою. Зокрема, частиною першою статті 199 КПК визначено, що клопотання про продовження строку тримання під вартою має право подати прокурор, слідчий за погодженням з прокурором не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. А зі змісту частини другої статті 199 КПК виливає, що клопотання про продовження строку тримання під вартою подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, а в кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - до Вищого антикорупційного суду.

До обвинуваченого ОСОБА_5 був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк дії яких під час судового розгляду був неодноразово продовжений відповідно до наведених вище приписів кримінально-процесуального закону.

Вирішуючи питання щодо застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу до набрання вироком законної сили, суд вважає за доцільне також зауважити таке.

У пункті 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України (далі КС) від 23.11.2017 (справа № 1-28/2017) КС зауважив, що продовження судом під час підготовчого судового засідання застосування заходів забезпечення кримінального провадження щодо запобіжних заходів у виді домашнього арешту та тримання під вартою за відсутності клопотань прокурора порушує принцип рівності усіх учасників судового процесу, а також принцип незалежності та безсторонності суду, оскільки суд стає на сторону обвинувачення у визначенні наявності ризиків за статтею 177 КПК, які впливають на необхідність продовження домашнього арешту або тримання під вартою на стадії судового провадження у суді першої інстанції. Коли суддя за відсутності клопотань сторін (прокурора), як зауважив КС, ініціює питання продовження тримання обвинуваченого під вартою або домашнім арештом, він виходить за межі судової функції і фактично стає на сторону обвинувачення, що є порушенням принципів незалежності і безсторонності судової влади.

Хоча зазначені висновки КС висловлені щодо продовження строку застосованого запобіжного заходу під час підготовчого судового засідання, суд вважає зазначені висновки прийнятними і в частині, що стосується доцільності продовження застосованого запобіжного заходу щодо засудженої особи (при постановленні вироку).

Разом з тим, суд вважає за доцільне зауважити, що ЄСПЛ у пункті 31 рішення від 04.06.2015, яке набуло статусу остаточного 04.09.2015 (справа «Руслан Яковенко проти України» /Заява № 5425/11/ (далі Рішення № 5425/11) зауважив, що починаючи з дати постановлення вироку (навіть якщо лише судом першої інстанції), підсудний перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції [про захист прав людини і основоположних свобод].

У пункті 32 Рішення № 5425/11 ЄСПЛ зауважив, що у такому випадку судовий контроль за позбавленням свободи, що вимагається згідно з пунктом 4 статті 5 Конвенції, вважається вже інкорпорованим у постановлений вирок та призначене покарання. Проте, коли виникають нові питання щодо законності такого тримання під вартою, знову застосовується пункт 4 статті 5 Конвенції (рішення у справі «Стоїчков проти Болгарії» (Stoichkov v. Bulgaria), заява № 9808/02, пп. 64 та 65, від 24.03.2005).

ЄСПЛ у пункті 46 Рішення № 5425/11 звертає увагу на те, що підсудний вважається таким, що перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції, з моменту оголошення вироку судом першої інстанції, навіть якщо він ще не набрав законної сили і його можна оскаржити. У зв`язку з цим Суд доходить висновку, що словосполучення «після засудження» не може тлумачитися як таке, що обмежується вироком, який набрав законної сили, оскільки це виключатиме випадки затримання під час судового засідання осіб, яких за результатами судового розгляду було засуджено і які на такий судовий розгляд з`явилися, ще будучи вільними, незалежно від доступних їм засобів юридичного захисту (рішення у справі «Вемгофф проти Німеччини» (Wemhoff v. Germany), від 27.06.1968, С. 23, п. 9, Series А № 7). Більше того, особа, засуджена судом першої інстанції, яка перебуває під вартою до закінчення строку оскарження вироку, не може вважатися такою, що перебуває під вартою з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення за підпунктом «c» пункту 1 статті 5 Конвенції (див., зокрема, рішення у справі «Сольмаз проти Туреччини» (Solmaz v. Turkey), заява № 27561/02, п. 25, від 16.01.2007).

Також у пункті 47 Рішення № 5425/11 ЄСПЛ зауважив, що у своїй практиці Суд неодноразово зазначав, що він бере до уваги значні розбіжності серед держав - учасниць Конвенції стосовно питання про те, чи розпочинається відлік строку відбування покарання особою, засудженою судом першої інстанції, тоді як розгляд апеляційної скарги ще триває. Проте Суд повторно зазначає, що важливі гарантії статті 5 Конвенції не залежать від національного законодавства (рішення у справі «Б. проти Австрії» (В. v. Austria), від 28.03.1990, п. 39, Series А № 175, та вищенаведене рішення у справі «Сольмаз проти Туреччини» (Solmaz v. Turkey), п. 26). Отже, навіть якщо національне законодавство держави-члена передбачає, що вирок набирає законної сили лише після завершення розгляду справи судами усіх інстанцій, попереднє ув`язнення у розумінні положень Конвенції закінчується зі встановленням вини та призначенням покарання судом першої інстанції (рішення у справі «Сольмаз проти Туреччини» (Solmaz v. Turkey), п. 26).

Саме тому суд вважає, що правові підстави для зазначення у вироку суду застережень, передбачених частиною першою статті 197 КПК щодо строку дії судового рішення про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, відсутні.

Згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема, початок строку відбування покарання.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» (далі Закон № 3352-XII) визначено, що попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених КПК, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

З огляду на викладене, суд вважає, що строк відбування призначеного обвинуваченому покарання слід рахувати з дня набрання вироком законної сили, а відповідно до частини п`ятої статті 72 КК строк його перебування під вартою (попереднє ув`язнення) слід зарахувати до строку призначеного покарання.

Питання щодо речових доказів необхідно вирішити відповідно до положень статті 100 КПК. Разом з тим, з наданих суду матеріалів випливає, що на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 24.12.2021 на речові докази був накладений арешт, який потрібно скасувати.

Згідно з частиною другою статті 124 КПК судові витрати необхідно покласти на обвинуваченого.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 121 Кримінального кодексу України та призначити покарання у виді 8 (восьми) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

Строк відбування покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Відповідно до частини п`ятої статті 72 Кримінального кодексу України зарахувати до строку призначеного ОСОБА_5 покарання строк його перебування під вартою з 22.12.2021 по день набрання вироком законної сили з розрахунку 1 (один) день попереднього ув`язнення за 1 (один) день позбавлення волі.

Запобіжний захід, застосований до ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Речові докази, а саме:

-2 (два) ножа, 3 (три) чарки, змив речовини бурого кольору, куртку синього кольору з емблемою ТМ Nike, які поміщені до камери зберігання речових доказів Жмеринського районного відділу поліції ГУНП у Вінницькій області, знищити;

- зразок крові ОСОБА_7 , змиви з рук трупа ОСОБА_7 , речі трупа ОСОБА_7 , які поміщені до камери зберігання речових доказів відділу поліції № 1 Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області, знищити;

- мобільний телефон марки Nomin, мобільний телефон марки Samsung, які поміщені до камери зберігання речових доказів Жмеринського районного відділу поліції ГУНП у Вінницькій області, повернути їх законному володільцю;

- DVD-R диск, які знаходиться у матеріалах кримінального провадження, залишити у справі.

Арешт, накладений на речові докази, на підставі ухвал слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 24.12.2021, скасувати.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави 27001 (двадцять сім тисяч одну) гривню 98 (дев`яносто вісім) копійок витрат на залучення експертів.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: