Справа № 462/3095/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/579/22 Доповідач: ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційні скарги прокурора Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_7 на вирок Залізничного районного суду м. Львова від 10 червня 2021 року про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бригінці-Загірні Жидачівського району Львівської області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

за участю прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_10 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

вищенаведеним вироком ОСОБА_8 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання за ч. 2 ст. 286 КК України 4 (чотири) роки позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування основного покарання та призначено йому іспитовий строк терміном 2 (два) роки з покладенням на нього відповідно до ст. 76 КК України обов`язків: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вирішено питання з арештом майна, речовими доказами та процесуальними витратами.

Згідно з вироком, ОСОБА_8 24.04.2020 року, близько 14 год. 20 хв., керуючи автомобілем марки «AUDI А4», реєстраційний номер НОМЕР_1 у м. Львові по вул. Городоцькій та рухаючись у крайній лівій смузі у напрямку вул. Виговського, поблизу будинку № 162, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, порушив вимоги чинних Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року зі змінами та доповненнями, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 46 від 23.01.2019 року, а саме: п.п. 1.5; 2.3 «б», «д», 18.1 та 18.4, які виразилися у тому, що він, керуючи технічно-справним транспортним засобом, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, перед яким у сусідній правій смузі руху зменшував швидкість та зупинився інший транспортний засіб - не зупинився та не дав дорогу пішоходу, що призвело до дорожньо-транспортної пригоди, наїзду керованого ним автомобіля на пішохода ОСОБА_11 , яка з права на ліво переходила дорогу по нерегульованому пішохідному переході. У результаті порушення водієм ОСОБА_8 правил безпеки дорожнього руху, пішохід ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження у вигляді важкої поєднаної травми тіла, тупої відкритої черепно-мозкової травми, тупої травми живота із розривом печінки, селезінки, закритого перелому правої стегнової та правої малогомілкової кісток, що привело до травматичного шоку та спричинили смерть потерпілої.

Таким чином, ОСОБА_8 вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху, будучи особою, яка керувала транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої ОСОБА_11 , тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, прокурор ОСОБА_6 та потерпілий ОСОБА_7 звернулися з апеляційними скаргами.

У своїй апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_6 просить вирок Залізничного районного суду м. Львова від 10 червня 2021 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на термін 3 роки. В решті вирок суду залишити без змін.

В обґрунтування апеляційних вимог прокурор покликається на те, що призначене ОСОБА_8 покарання не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, оскільки він вчинив тяжкий злочин, в результаті якого настали тяжкі наслідки у вигляді смерті особи, не відшкодував шкоди потерпілому. Відтак місцевий суд при призначенні ОСОБА_8 покарання безпідставно застосував щодо нього ст. 75 КК України та звільнив його від відбування покарання з випробуванням. При цьому такі обставини як визнання вини та щире каяття, те, що ОСОБА_8 раніше несудимий, висновок органу пробації про його низький ризик вчинення кримінального правопорушення, якими місцевий суд обґрунтував можливість застосування вимог ст. 75 КК України, необхідно враховувати при призначенні покарання обвинуваченому. Крім цього, судом не мотивовано підставність незастосування додаткового покарання стосовно ОСОБА_8 .

Потерпілий ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі просить вирок Залізничного районного суду м. Львова від 10 червня 2021 року скасувати в частині звільнення ОСОБА_8 на підставі ст. 75 КК України від відбування основного покарання та призначити йому за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді 4 років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.

Подану апеляційну скаргу потерпілий мотивує тим, що приймаючи рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд його належним чином не обґрунтував та покликався на ті самі обставини, що врахував при обранні виду та розміру покарання. На переконання апелянта, суд не надав оцінки обставинам вчинення кримінального правопорушення. Водночас, характеристика ОСОБА_8 не знижує тяжкості і небезпечності вчиненого ним злочину. Крім того, не зважаючи на те, що обвинувачений висловив готовність та бажання відшкодувати матеріальні та моральні збитки потерпілим, ця готовність не втілилась у реальність. Обвинувачений здійснив лише часткове відшкодування у розмірі, визначеному на власний розсуд, від укладення угоди про відшкодування відмовився. Вважає, що звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України є явно несправедливим через м`якість.

12 січня 2023 року потерпілий ОСОБА_7 звернувся до Львівського апеляційного суду з додатковими поясненнями, у яких зазначає, що поведінка ОСОБА_8 свідчить, що він не відчуває провини за вчинене та проявляє повну байдужість до шкоди, заподіяної потерпілим. Зокрема, як зазначає потерпілий, станом на день надання пояснень ні ОСОБА_8 , ні страховою компанією, з якою в останнього укладено догорів, потерпілим ОСОБА_7 та ОСОБА_12 не виплачено відшкодування, яке покриває моральну та матеріальну шкоду, заподіяну у зв`язку з втратою близької людини. Обвинувачений відмовився від підписання договору про добровільне відшкодування шкоди, не цікавився проблемами та здоров`ям потерпілих, зокрема малолітньої ОСОБА_12 , яка залишилась без мами; не висловлював потерпілим слова співчуття та жодним чином не підтримував їх у горі, яке заподіяв. Та мізерна сума, на яку покликається ОСОБА_8 і яку вважає достатньою для відшкодування заподіяної шкоди, а саме сумарно 48 993 грн. за період з 14 травня 2021 року до 30 грудня 2022 року, не є співмірною втраті, яку пережили потерпілі.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_9 підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення, просив призначити ОСОБА_8 реальне покарання з позбавленням права керувати транспортними засобами.

Потерпілий ОСОБА_7 підтримав свою апеляційну скаргу та просив таку задовольнити. Додатково зазначив, що просить призначити ОСОБА_8 реальне покарання у виді позбавлення волі, оскільки злочинні дії останнього позбавили його дружини, а його малолітню дитину матері, він змушений сам займатися вихованням доньки. ОСОБА_8 заподіяну шкоду не відшкодував, з ним не примирився. Сплачена обвинуваченим сума компенсації є неспівмірною із заподіяною йому втратою.

Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_10 просили відмовити у задоволенні апеляційних скарг, зазначивши, що такі не ґрунтуються на вимогах закону. Захисник звернув увагу на наявність підстав для застосування ст. 75 КК України при призначенні покарання обвинуваченому; зазначив, що вважає вирок суду першої інстанції правильним, а обране ОСОБА_8 покарання справедливим.

Представники потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , будучи належним чином повідомленими про час та місце проведення апеляційного розгляду, у судове засідання не з`явились. Потерпілий ОСОБА_7 не заперечив проти проведення розгляду у їх відсутності.

За таких обставин, з огляду на вимоги ч. 4 ст. 405 КПК України, з урахуванням позиції потерпілого та інших учасників процесу, колегія суддів вважає за можливе провести апеляційний розгляд у відсутності учасників, що не з`явились.

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла такого висновку.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Відповідно до матеріалів судового провадження, фактичні обставини кримінального правопорушення під час судового розгляду ніким не оспорювалися і дослідження доказів щодо цих обставин судом визнано недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України. Зазначені обставини кримінального правопорушення ніким з учасників судового розгляду не оспорюються як в апеляційній скарзі, так і під час апеляційного розгляду кримінального провадження, а тому висновки суду першої інстанції, з урахуванням положень ч. 2 ст. 394 КПК України, щодо фактичних обставин кримінального правопорушення перевірці апеляційним судом не підлягають.

За визнаних судом першої інстанції встановленими та доведеними фактичних обставин кримінального правопорушення, дії ОСОБА_8 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, а саме як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керувала транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої ОСОБА_11 .

Перевіряючи вирок суду першої інстанції в межах вимог і доводів апеляційних скарг прокурора та потерпілого, в частині призначеного ОСОБА_8 покарання та визначеного порядку його відбування, колегія суддів враховує таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно із загальними засадами призначення покарання, що регламентовані ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Приписами ч. 1 ст. 75 КК України передбачено, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

За змістом даної норми закону, підставою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, належним чином мотивоване у вироку, про можливість її виправлення без відбування покарання. Такий висновок суду повинен ґрунтуватися на відомостях про вчинене особою кримінальне правопорушення, її посткримінальну поведінку, характеристику, спосіб життя, соціальні зв`язки, наявність чи відсутність судимостей тощо. Лише проаналізувавши всі зазначені обставини в сукупності, суд може дійти висновку про наявність підстав для звільнення особи від відбування покарання в умовах застосування положень ст. ст. 75, 76 КК України.

На переконання колегії суддів, зазначені вимоги закону при призначенні ОСОБА_8 покарання та визначенні порядку його відбування були дотримані місцевим судом не в повному обсязі.

Так, санкція ч. 2 ст. 286 КК України сформульована як кумулятивна, тобто передбачає наявність як основного виду покарання, так і можливість застосування або незастосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Як слідує з оскарженого вироку, призначаючи ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції зазначив про: ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України віднесено до тяжкого злочину; характер та мотиви допущеного обвинуваченим порушення правил безпеки дорожнього руху; заподіяні наслідки та його ставлення до них; дані про особу ОСОБА_8 , який раніше не судимий, на обліках у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває; поведінку обвинуваченого під час кримінального провадження, який заявив про готовність відшкодувати заподіяні потерпілим збитки; висновки органу пробації, згідно з якими ризик вчинення повторного кримінального правопорушення ОСОБА_8 є низьким; щире каяття, як обставину, що пом`якшує покарання; відсутність обставин, які б обтяжували покарання.

Покликавшись на вказані обставини, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України основного покарання у виді позбавлення волі в наближеному до мінімального розмірі, визначеному санкцією цього закону, - на строк 4 роки без додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, а також про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, встановивши іспитовий строк тривалістю 2 роки та поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

При цьому, будь-яких переконливих мотивів в обґрунтування рішень стосовно не застосування до ОСОБА_8 додаткового покарання та з приводу можливості його виправлення в умовах застосування звільнення від відбування основного покарання суд у вироку не навів.

На переконання колегії суддів, приймаючи рішення про незастосування до ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд не надав належної оцінки характеру допущеного обвинуваченим порушення правил безпеки дорожнього руху. Зокрема суд, хоча і покликався у вироку, проте належним чином не проаналізував, що обвинувачений, керуючи транспортним засобом, що є джерелом підвищеної небезпеки, в простій дорожній обстановці знехтував правилами дорожнього руху та допустив їх грубе порушення, внаслідок чого здійснив наїзд на потерпілу, яка переходила дорогу на нерегульованому пішохідному переході, що призвело до непоправних наслідків у вигляді смерті ОСОБА_11 .

Враховуючи в сукупності конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, його ступінь тяжкості, характер та мотиви допущеного ОСОБА_8 порушення правил безпеки дорожнього руху, колегія суддів переконана, що обраний захід примусу без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не досягне своєї мети, визначеної у ч. 2 ст. 50 КК України, не сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху як засудженим, так і іншими особами.

Крім того, апеляційний суд не погоджується з рішенням суду першої інстанції про можливість виправлення ОСОБА_8 без реального відбування основного покарання, в умовах застосування до нього положень ст. 75 КК України.

Колегія суддів вважає, що при прийнятті такого рішення місцевий суд не врахував в сукупності ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, заподіяні ним наслідки та ставлення обвинуваченого до них. Зокрема, поза належною оцінкою суду залишилось те, що ОСОБА_8 вчинив, хоча і з необережності, але тяжкий злочин, яким спричинив потерпілій пішоходу ОСОБА_11 тілесні ушкодження у вигляді важкої поєднаної травми тіла, тупої відкритої черепно-мозкової травми, тупої травми живота із розривом печінки, селезінки, закритого перелому правої стегнової та правої малогомілкової кісток, що призвело до травматичного шоку та спричинило смерть останньої. У результаті протиправних дій ОСОБА_8 сиротою залишилась неповнолітня дитина, яку її батько ОСОБА_7 змушений виховувати самостійно. Незважаючи на те, що порушення ОСОБА_8 правил безпеки дорожнього руху призвело до таких наслідків, обвинувачений, хоч частково і відшкодував заподіяну шкоду, однак не вжив належних заходів, спрямованих на залагодження ситуації, що склалася. Згідно з наявними у матеріалах справи даними, ОСОБА_8 сплатив потерпілому 10 серпня 2020 року 3 000 доларів США, а за період з 14 травня 2021 року до 30 грудня 2022 року ще 48 993 гривень у рахунок відшкодування заподіяної шкоди. Водночас, як зазначив під час апеляційного розгляду потерпілий ОСОБА_7 , обвинувачений відмовився від підписання договору про добровільне відшкодування шкоди, не цікавиться потребами та здоров`ям потерпілих, зокрема, малолітньої ОСОБА_12 , не намагався відшкодувати витрати, пов`язані з вихованням дитини, не висловлював слова співчуття чи жалю потерпілим поза межами судового розгляду, жодним чином не підтримав їх у горі, яке заподіяв. На переконання ОСОБА_7 , сплачена йому обвинуваченим сума відшкодування є недостатньою та неспівмірною втраті, яку зазнав він та його донька.

На переконання колегії суддів, посткримінальна поведінка обвинуваченого, зокрема, його байдуже ставлення до потерпілих та їхнього горя, свідчить про те, що ОСОБА_8 не усвідомив, що відшкодування шкоди, завданої злочином, повинно мати не лише грошовий еквівалент.

З огляду на установлені у кримінальному провадженні обставини, які в сукупності підлягають врахуванню за правилами ст. 75 КК України, колегія суддів переконана, що виправлення ОСОБА_8 неможливе без реального відбування покарання, а тому застосування до нього положень зазначеного закону є неправильним.

Таким чином, оскільки колегія суддів дійшла висновку про неправильність незастосування до обвинуваченого додаткового покарання, що потягло за собою м`якість обраного для нього заходу примусу, та про помилкове застосування положень ст. 75 КК України, вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 підлягає скасуванню в частині призначеного покарання в порядку п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409, п. 2 ч. 1 ст. 413, ст. 414 КПК України з ухваленням апеляційним судом нового вироку в цій частині за правилами, визначеними у п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 420 КПК України.

Призначаючи ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України, колегія суддів відповідно до вимог ст. 65 КК України враховує: ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке ст. 12 КК України віднесено до тяжких злочинів; характер, мотиви та конкретні обставини його скоєння; незворотність наслідків кримінального правопорушення у вигляді смерті потерпілої ОСОБА_11 ; дані про особу обвинуваченого, який є людиною молодого віку, раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває; висновки органу пробації, згідно з якими ризик вчинення повторного кримінального правопорушення ОСОБА_8 є низьким; позицію потерпілого ОСОБА_7 , який просив призначити обвинуваченому реальне покарання у виді позбавлення волі; щире каяття у вчиненому як обставину, що пом`якшує покарання; відсутність обставин, які б його обтяжували.

Оцінюючи в сукупності встановлені та доведені у кримінальному провадженні обставини, що впливають на захід примусу, колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_8 основне покарання у мінімальному розмірі, визначеному санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, яке, однак, йому належить відбувати реально. Поряд з тим, враховуючи конкретні обставини, характер допущеного ОСОБА_8 порушення правил безпеки дорожнього руху, спричинені цим порушенням незворотні наслідки, колегія суддів дійшла висновку про те, що до нього слід застосувати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк три роки, про що просить у своїй апеляційній скарзі прокурор.

На переконання колегії суддів, саме таке покарання відповідатиме принципам співмірності вчиненому, буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

За таких обставин, апеляційні скарги прокурора та потерпілого підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 420, ч. 15 ст. 615 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційні скарги прокурора Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Залізничного районного суду м. Львова від 10 червня 2021 року щодо ОСОБА_8 в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 призначити за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 рахувати з моменту затримання та звернення вироку до виконання.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4