Справа № 161/3523/22 Провадження №11-кп/802/768/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч. 1 ст. 121 КК України. Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження № 0000027 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 вересня 2022 року щодо ОСОБА_7 ,
В С Т А Н О В И В:
Вказаним вироком суду ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець села Коршовець Луцького району Волинської області, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , громадянин України, із середньою освітою, працюючий слюсарем по трудовому договору в ФОП « ОСОБА_11 », розлучений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, раніше не судимий,
засуджений за ч.1 ст.121 КК України із застосуванням ст.69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

Строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_7 ухвалено рахувати з 07 січня 2022 року, тобто з моменту його фактичного затримання.

Вироком вирішено питання речових доказів та арештованого майна.

ОСОБА_7 визнаний винний та засуджений за те, що він 06 січня 2022 року близько 19 години (точний час в ході досудового розслідування не встановлено) знаходячись в приміщенні будинку, що за адресою: АДРЕСА_2 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, діючи з прямим умислом, керуючись метою заподіяння тілесних ушкоджень іншій людині, в ході словесного конфлікту, що раптово виник на ґрунті особистих неприязних відносин, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, умисно наніс потерпілому ОСОБА_12 ряд ударів в ділянку голови, грудної клітки та верхніх кінцівок, в результаті чого спричинив потерпілому тілесні ушкодження у вигляді численних прямих та непрямих зламів ребер з обох сторін із розривами парієтальної плеври, крововиливів в устя магістральних судин, поперечного зламу грудини, крововиливів в м`які тканини грудної клітки по передній поверхні та в міжреберні м`язи, закритого зламу нижньої щелепи, гемотораксу, крововиливів на внутрішній поверхні м`яких тканин голови та в лівому скроневому м`язі, численних синців, саден волосистої частини голови, обличчя, грудної клітини, верхніх кінцівок, через отримання деяких з них настала смерть останнього.

Причиною смерті потерпілого ОСОБА_12 є закрита травма органів грудної клітки, яка супроводжувалась чисельними зламами ребер із пошкодженням парієтальної плеври, гемотораксом, що призвело до розвитку травматичного шоку, який і є безпосередньою причиною смерті.

В поданій апеляційній скарзі прокурор не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає вирок суду в частині призначеного покарання незаконним. Посилається на те, що судом безпідставно віднесено до пом`якшуючих покарання обставин активне сприяння розкриттю злочину, оскільки стороною обвинувачення за результатами досудового розслідування така обставина не була встановлена та в обвинувальному акті відповідно не зазначена з огляду на те, що ОСОБА_7 відмовився взяти участь у слідчому експерименті, чи сприяв обвинувачений органам поліції під час досудового розслідування, судом під час розгляду справи не встановлювалось. Вказує на те, що характеризуючи дані обвинуваченого, не дають підстав для призначення йому покарання, із застосуванням положень ст.69 КК України, з врахуванням наявності обтяжуючих покарання обставин. Просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців.

Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції, основні доводи апеляційної скарги, прокурора, яка апеляційну скаргу підтримувала, просив скасувати вирок суду в частині призначеного покарання і ухвалити новий, обвинуваченого та його захисника, які апеляційну скаргу прокурора заперечували і просили вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.121 КК України, правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, учасниками судового розгляду не оспорюється, у зв`язку з чим відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, підстави для перегляду вироку, в цій частині відсутні.
Переглядаючи вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги прокурора, про невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, а саме безпідставного застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_7 положень ч.1 ст.69 КК України, апеляційний суд вважає такі доводи необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до положень ст.ст.50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Визначені цією нормою Кодексу загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства. Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК України, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.
Згідно роз`яснень, викладених у п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).
Положеннями ст.414 КПК України регламентовано, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 із застосуванням положень ч.1 ст.69 КК України, вказаних вимог закону судом першої інстанції дотримано.
Так, вимогами ч.1 ст.69 КК України передбачено, що при наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
Тлумачення цієї норми свідчить, що така надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідне кримінальне правопорушення, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами кримінального правопорушення, поведінкою особи під час вчинення кримінального правопорушення та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та/або небезпечність винуватої особи.
Відповідно до положень ч.2 ст.66 КК України, при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.
Вироком місцевого суду до обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 суд першої інстанції обґрунтовано відніс щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.
Доводи прокурора про те, що обвинувачений відмовився від проведення слідчого експерименту не знайшли свого підтвердження, так як під час апеляційного розгляду було встановлено, що у зв`язку із дією воєнного стану, було утруднено видачу осіб, які тримаються під вартою. Сам ОСОБА_7 не відмовлявся від проведення слідчого експерименту за його участю, так як давав визнавальні покарання під час досудового розслідування.
Між тим, під час розгляду апеляційної скарги апеляційним судом встановлено ще декілька відомих обставин, якими не можна знехтувати при призначенні обвинуваченому покарання та які належить визнати такими, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 , а саме: активне сприяння встановленню істини в суді та притягнення до кримінальної відповідальності вперше.
З матеріалів кримінального провадження убачається, що обвинувачений ОСОБА_7 в місцевому і в апеляційному судах вину свою визнав повністю, щиро розкаявся, висловив жаль з приводу вчиненого кримінального правопорушення, просив призначити йому покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України, в подальшому зобов`язується бездоганної поведінки.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_7 раніше не судимий, вперше притягується до кримінальної відповідальності.
Тому, на підставі ч.1 ст.66 КК України слід визнати обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , такі як активне сприяння встановленню істини в суді та притягнення до кримінальної відповідальності вперше.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд безпідставно відніс до обставин, що пом`якшують покарання активне сприяння розкриттю злочину.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_7 особисто повідомив правоохоронні органи, що він заподіяв потерпілому тілесні ушкодження від який той помер. Вказана обставина стверджується відповідним рапортом (а.м.к.п.71).
Також при призначенні покарання судом враховано і поведінку потерпілого ОСОБА_12 , яка передувала вказаній події, а саме нанесення потерпілим ОСОБА_7 ударів по голові ніжкою від стільчика, в той час коли він спав.
Вказана обставина, крім показань обвинуваченого, підтверджується висновком експерта №53 від 20 січня 2022 року, згідно якого в обвинуваченого ОСОБА_7 виявлено тілесні ушкодження у вигляді множинних саден та синців в ділянці голови (а.м.к.п.118-120).
Виходячи із системного тлумачення законодавства та із судової практики, щире каяття, характеризуючі дані, ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, демонструє готовність понести заслужене покарання.
Вивченням особи обвинуваченого ОСОБА_7 встановлено, що він раніше не судимий, вину у вчиненому визнав повністю, усвідомив незаконність вчинених ним дій, вчиняти кримінальне правопорушення наміру не мав, однак вчинив його в ході бійки, яку розпочав потерпілий ОСОБА_12 , має на утриманні двох неповнолітніх дітей, має постійне місце проживання та реєстрації, за місцем проживання скарг на нього до сільської ради не надходило, потерпіла претензій до обвинуваченого не має та на призначені суворого покарання не наполягає.
Даючи оцінку доводам прокурора, апеляційним судом враховуються вказані вище обставини, а тому при призначенні обвинуваченому основного покарання у виді позбавлення волі за ч.2 ст.121 КК України з врахуванням обставин, які пом`якшують його покарання, якими є щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, активне сприяння встановленню істини в суді, притягнення до кримінальної відповідальності вперше, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у поєднанні із даними про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, вину визнав повністю, має постійне місце проживання та роботи, на утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей, дають обґрунтовані підстави для застосування положень ст.69 КК України шляхом призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч.2 ст.121 КК України.
Зазначені обставини у їх сукупності указують на належну обгрунтованість висновків суду першої інстанції про можливість призначення ОСОБА_7 покарання за із застосуванням положень ч.1 ст.69 КК України та необґрунтованість доводів апеляційної скарги прокурора у цій частині.

Повністю враховано при призначенні обвинуваченому покарання і позицію потерпілої ОСОБА_13 , яка жодних претензій до ОСОБА_7 не мала, та покладалась на розсуд суду при призначенні покарання.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції враховує, що позиція потерпілої щодо призначення покарання не є обов`язковою для суду, натомість враховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України, і не має над ними юридичної переваги.

Відповідно до приписів ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Аналізуючи обставини, із якими було пов`язане призначення обвинуваченому покарання у поєднанні із даними, які характеризують його особу, а також у поєднанні із соціально-побутовими уявленнями обвинуваченого, апеляційний суд приходить до висновку про те, що призначене ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ч.1 ст.69 КК України у вигляді позбавлення волі, яке слід відбувати реально, є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень і не є надто м`яким, як про це зазначено в апеляційній скарзі.

На переконання апеляційного суду, таке покарання повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, буде справедливим, відповідатиме вимогам закону, принципам законності, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Підстав для посилення цього покарання, суд апеляційної інстанції не вбачає.

На думку суду апеляційної інстанції, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.
Законних підстав для зміни вироку та задоволення апеляційної скарги з наведених у ній мотивів, суд апеляційної інстанції не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 вересня 2022 року щодо ОСОБА_7 без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_7 , який тримається під вартою, в той самий строк з моменту отримання копії даної ухвали.

Головуючий

Судді: