ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/535/22 Справа № 691/782/15-к Категорія: ч. 2 ст. 286 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2022 року м. Черкаси

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участі:
секретаря ОСОБА_5 ,,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисників: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
прокурора ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 22 вересня 2022 року

ВСТАНОВИЛА

Ухвалою, що оскаржується, ОСОБА_6 , який обвинувачується у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів - до 20 листопада 2022 року. Одночасно визначено запобіжний захід у вигляді застави для забезпечення виконання ОСОБА_6 обов`язків, визначених КПК України. Розмір застави визначено у межах 60 розмірів пожиточного мінімуму для працездатних осіб, що відповідно становить 150 480 грн. 00 грн.

При прийнятті такого рішення, суд врахував ступень тяжкості злочину, інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_6 , якій, відповідно до вимог ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжкого. Окрім того, суд зазначив про існування ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України: переховуватись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення. Також судом враховані данні про особу обвинуваченого, який раніше ухилявся від суду та перебував у міжнародному розшуку, у зв`язку з чим до нього була застосована процедура екстрадиції.

В апеляційній скарзі захисник ставить питання про скасування вищевказаної ухвали суду та ухвалення нового рішення, яким відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження тримання під вартою ОСОБА_6 та застосувати до останнього більш м`який запобіжний захід - особисте зобов`язання. Вказує, що обвинувачений зарекомендував себе, в умовах тримання під вартою, найкращим чином. Стан його здоров`я значною мірою погіршився, сім`я обвинуваченого фактично втратила годувальника, тому не в змозі внести заставу. Вважає ризики вказані прокурором безпідставними та недоведеними. Зазначає, що обвинувачений має міцні соціальні стосунки. Переконаний, що при продовженні обвинуваченому запобіжного заходу, суд порушив практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Після докладу суддею-доповідачем змісту ухвали, доводів апеляційної скарги, були заслухані:
- обвинувачений та його захисники, які підтримали вимоги апеляційної скарги, пославшись на доводи, що в ній викладені;
- прокурор, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, пославшись на законність ухвали суду.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого та його захисників, прокурора, вивчивши матеріали провадження та дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів приходить до таких висновків.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що ухвала, яка оскаржується, не відповідає цим вимогам закону.

Частина 2 статті 422-1 КПК України визначає, що апеляційний суд здійснює перевірку обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для продовження строку тримання під вартою.

Відповідно до вимог ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу, тобто, питання щодо застосування запобіжного заходу мають вирішуватися у порядку, передбаченому ст.199 КПК України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

При прийняті рішення про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції вказав про наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України: переховуватись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення.
Разом з тим, апеляційний суд зауважує, що прокурором у клопотання вказувалось також й про можливість продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_6 .
Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, КПК України та інших законів України. Відповідно до частини 5 статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ.

Конвенція та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Окрім того, стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику Суду.

ЄСПЛ стверджує, що вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного витікає, що рішення суду про продовження строку дії до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень ЄСПЛ.

Так, у справі «Маккей проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ зазначив, що основна мета статті 5 Конвенції полягає у запобіганні свавільного або безпідставного позбавлення волі особи.

ЄСПЛ під час вирішення справи «Медведев та інші проти Франції» зауважив, що право на свободу і особисту недоторканість має першочергове значення у демократичному суспільстві у значенні, передбаченому Конвенцією.

Метою застосування запобіжного заходу у даному випадку є забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_6 покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання його спробам переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України», наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Утім ризик вчинити інше кримінальне правопорушення, а тим паче можливість продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_6 , жодними доказами не підтверджується.
Апеляційний суд враховує, що ОСОБА_6 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, з моменту вчинення інкримінованого кримінального правопорушення 13 січня 2012 року, йому не повідомлялось про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення. За таких обставин вважати, що ОСОБА_6 може вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжить порушувати правила безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, що спричинить потерпілому тілесні ушкодження, є надуманими.

Колегія суддів вважає, що встановлений судом першої інстанції ризик переховування від суду наявний, про те не погоджується з доводами суду щодо неможливості запобігання цьому ризику шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, а ніж тримання під вартою.

З наданих матеріалів вбачається, що ОСОБА_6 у цьому кримінальному провадженні перебуває під вартою з 14 листопада 2020 року.

Суд першої інстанції обґрунтував рішення про продовження тримання під вартою, тим, що обвинувачений вчиняв дії спрямовані на ухилення від явки до суду, внаслідок чого був оголошений у міжнародний розшук, до обвинуваченого була застосована процедура екстрадиції.

При апеляційному перегляді сторона захисту оспорювала підстави для оголошення обвинуваченого у розшук, вказавши, що той виїжджав за кордон, попередньо попереджавши про це суд. За відсутності жодного запобіжного заходу обраного щодо ОСОБА_6 , останній не був обмежений у своєму пересуванні. При цьому той не отримував викликів від суду, тому правомірно перебував за кордоном, періодично повертаючись в Україну, зокрема у період перебування його у розшуку.
Апеляційний суд звертає увагу, що в межах апеляційного перегляду ухвали про продовження запобіжного заходу, апеляційний суд обмежений у можливостях перевірки підстав для оголошення обвинуваченого у розшук. Проте апеляційний суд стверджує, що через тривале знаходження обвинуваченого під вартою, здійснення судового розгляду в цьому кримінальному провадженні не відповідає його завданням, оскільки не є швидким.

Також слід звернути увагу, що обвинувальний акт у цьому кримінальному провадженні було затверджено 30 червня 2015 році. У розшуку обвинувачений перебував з 22 січня 2019 року, під вартою перебуває з 14 листопада 2020 року. Ці обставини свідчать, що тривалий розгляд справи пов`язаний не лише з процесуальною поведінкою обвинуваченого.

Таке забезпечення розгляду та вирішення справи не відповідає загальним засадам кримінального провадження: верховенства права, законності, повага до людської гідності, забезпечення права на свободу та особисту недоторканість, доступ до правосуддя, забезпечення права на захист.

Водночас ч. 4 ст. 28 КПК України визначає, що кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

За таких обставин слід виходити, що з урахуванням тривалого часу перебування обвинуваченого під вартою, також терміну перебування кримінального провадження в суді, колегія суддів вважає, що ступень ризику вказаного судом зменшився, що є підставою для розгляду питання про застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, а ніж тримання під вартою.

Стосовно загрози втечі, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, чи обвинувачений можна законно розглядати, як таку, що може спонукати до втечі, однак можливість жорстокого засудження є недостатньою для виправдання тримання під вартою. При цьому загроза втечі не випливає з простої можливості для обвинуваченого перетнути кордон держави. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно доказувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці. Ризик втечі не виникає лише за відсутності постійного місця проживання («Сулаоя проти Естонії», «Панченко проти Росії») та зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою («Ноймайстер проти Австрії»).

Аргументи за чи проти звільнення, у тому числі ризик того, що обвинувачений може перешкодити належному проведенню судового розгляду, не повинні прийматися абстрактно, але повинні бути підкріплені фактичними доказами. Небезпека переховування обвинуваченого не може бути оцінена виключно на основі тяжкості покарання за злочин. Наявність небезпеки переховування повинно бути оцінено з посиланням на ряд інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки втечі, або зробити її настільки незначною, що вона не може виправдати тримання під вартою («Строган проти України»).

У справі «Мамедова проти Росії» ЕСПЛ зазначив, що розглядаючи законність і обґрунтованість подальшого тримання заявниці під вартою, районний і обласний суди увесь час посилалися на серйозність висунутого обвинувачення як на головний чинник для оцінки можливості того, що заявниця переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме відправленню правосуддя або вчинятиме нові злочинні дії. Однак, як не раз зазначав Суд, хоч суворість покарання, що загрожує заявникові, має значення для оцінки небезпеки його зникнення або вчинення нових злочинів, потребу подовжити строк тримання під вартою не можна оцінювати з чисто абстрактної точки погляду, зважаючи лише на тяжкість злочину. Так само і продовження строку тримання під вартою не може застосовуватися через те, що вироком може бути призначене покарання у вигляді позбавлення волі (рішення у справі «Летельє проти Франції», «Панченко проти Росії», «Гораль проти Польщі», «Ілійков проти Болгарії»). Це особливо стосується таких справ, як дана, в яких правова кваліфікація фактів і отже покарання, що могло бути призначене заявниці здійснювалось обвинуваченням за відсутності судового контролю щодо питання про те, чи підтверджували зібрані докази обґрунтовану підозру в учиненні заявницею інкримінованого злочину («Рохліна проти Росії»).

У даному кримінальному провадженні встановлено, що ОСОБА_6 раніше не судимий, має постійне місце проживання, соціальні зв`язки одружений, має неповнолітню дитину, тому можливість переховування від суду на теперішній час не є досить високою.

Щодо обставин оголошення обвинуваченого у міжнародний розшук, апеляційний суд, не переглядаючи підстави для цього, зауважує, що до ОСОБА_6 до моменту оголошення його у розшуку, не було застосовано будь-якого запобіжного заходу, отже неможливо стверджувати, що він не виконував обов`язки, покладені на нього при застосуванні іншого, раніше обраного запобіжного заходу. Сторона захисту стверджує, що метою періодичного виїзду за кордон обвинуваченого було виключно працевлаштування, тобто той не мав ціллю ухилитися від суду.
За таких обставин, навіть існування даних про оголошення обвинуваченого у міжнародний розшук не є перепоною для застосування до нього запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що відсутні перешкоди для зміни обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу з тримання під вартою на особисте зобов`язання, який буде достатнім для запобігання встановленого ризику, передбаченого ст. 177 КПК України. При цьому на обвинуваченого слід покласти певні обов`язки, відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити, ухвалу Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 22 вересня 2022 року скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою відмовити прокурору в продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 .
Застосувати до ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.
Зобов`язати ОСОБА_6 прибувати за кожною вимогою до суду, а також покласти такі обов`язки: не відлучатися з міста свого проживання без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання, роботи; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.
Вказані обов`язки покладаються на строк 2 місяці.
Звільнити ОСОБА_6 з-під варти.
Ухвала апеляційного суду оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_3