ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 619/3977/17 Номер провадження 11-кп/814/1608/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 липня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:
головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора представника потерпілого захисника обвинуваченого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції судове провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , на ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 17 червня 2022 року,

встановила:
Цією ухвалою в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22 грудня 2016 року за №0002557, продовжено строк тримання під вартою на 60 днів, а саме до 16 серпня 2022 року, обвинуваченого
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Харків, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , судимого
11 липня 2011 року Київським районним судом м. Харків за ч.1 ст.121, ч.2 ст.153, ч.2 ст.186, ст.70 КК України на 6 років 9 місяців позбавлення волі.
Відмовлено в задоволенні клопотань обвинуваченого та його захисника про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою.
Приймаючи таке рішення місцевий суд урахував: наявність ризиків, передбачених п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились, а саме те, що обвинувачений може: переховуватись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, характер, ступінь тяжкості інкримінованих ОСОБА_9 кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого та неможливість інших більш м`яких запобіжних заходів запобігти встановленим вище ризикам.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , просить скасувати ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 17 червня 2022 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити в продовженні ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Свої вимоги захисник мотивує тим, що місцевий суд не врахував те, що: прокурором не доведено наявність заявлених у клопотанні ризиків, передбачених п.п. 1,5 ч.1 ст.177 КПК України, та неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, щоб забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, який має сталі соціальні зв`язки, місце проживання, малолітню дитину та матір; ОСОБА_9 тривалий час перебуває під вартою та виходячи з положень ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону № 838-VIII на даний час відбув покарання у вигляді позбавлення волі строком майже 10 років за злочини, його винуватість у яких не доведена.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу, міркування прокурора й представника потерпілого про заперечення щодо апеляційної скарги, перевірила матеріали судового провадження, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України регламентовано, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Постановляючи ухвалу за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, апеляційний суд вирішує питання щодо запобіжного заходу в порядку, передбаченому главою 18 розділу II цього Кодексу.

Так, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст.177, 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

За приписами ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Окрім того, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відовідно ж до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що органом досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених: ч.ч.2,3 ст.27 ч.3 ст.146 КК України викрадення людини, вчиненого з корисливих мотивів за попередньою змовою групою осіб, що спричинило тяжкі наслідки; ч.ч.2,3 ч.4 ст.187 КК України нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбою), вчиненого за попередньою змовою групою осіб, поєднаного із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень; п.п.3, 4, 6, 12 ч.2 ст.115 КК України умисного протиправного заподіяння смерті (умисного вбивства) викраденій людині, вчиненого за попередньою змовою групою осіб з корисливих мотивів, з особливою жорстокістю.

Суд першої інстанції, продовжуючи строк тримання під вартою обвинуваченого, оцінив у сукупності обставини, що враховуються при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою, передбачені ст.ст.177,183,197, 199 та 331 КПК України, та продовжив ОСОБА_9 зазначений запобіжний захід.

Під час вирішення клопотання прокурора місцевий суд правильно встановив, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились, бо є всі підстави вважати, що перебуваючи на волі ОСОБА_9 може: переховуватись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, врахувавши характер і ступінь тяжкості інкримінованих ОСОБА_9 умисних кримінальних правопорушень, що відповідно до ст.12 КК України є тяжким та особливо тяжкими злочинами, особу обвинуваченого, який є судимим (за ч.1 ст.121, ч.2 ст.153, ч.2 ст.186 КК України), суспільно-небезпечною особою, та неможливість інших більш м`яких запобіжних заходів запобігти встановленим вище ризикам.

Колегія суддів також ураховує, що ОСОБА_9 має малолітню дитину та матір, між тим, усупереч доводам захисника, встановлені під час розгляду клопотання та апеляційної скарги обставини в їх сукупності не дають підстав уважати, що в обвинувачений має такі соціальні зв`язки, які би могли слугувати достатнім стримуючим фактором для забезпечення його належної процесуальної поведінки.

Відповідно до ст.178 КПК України, враховуючи доведеність ризиків, передбачених п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України, які зі сплином часу не зменшилися, обставини інкримінованих обвинуваченому особливо тяжких і тяжкого злочинів, що мають надзвичайно високу суспільну небезпеку, та дані про особу ОСОБА_9 , на думку колегії суддів, лише такий запобіжний захід як тримання під вартою здатен забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, що виключає можливість обрання останньому більш м`якого запобіжного заходу.

Апеляційний суд уважає законним та обґрунтованим судове рішення суду першої інстанції щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, оскільки наявне об`єктивне існування обставин, які виправдовують подальше обмеження його прав перебувати на волі.

Пунктами 1 та 2 ч.4 ст.183 КПК України передбачено, що суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину: вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування; який спричинив загибель людини.

ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні злочинів із застосуванням насильства та злочину, який спричинив загибель людини.

Зважаючи на викладене вище та враховуючи встановлені судом такі, що не знизились ризики, передбачені п.п.1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, обставини, визначені ст.178 КПК України, місцевий суд при постановленні оскаржуваної ухвали обґрунтовано не визначив розмір застави обвинуваченому.

Доводи ж захисника, які зводяться до недоведеності вини ОСОБА_9 , не стосуються процесуальних повноважень суду апеляційної інстанції при апеляційному перегляді ухвали суду про продовження запобіжного заходу, постановленої до ухвалення остаточного рішення по справі.

Суд у ході розгляду зазначеного питання не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема оцінювати докази з точки зору їх допустимості, належності, достовірності та достатності для визнання особи винною чи невинною у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення.

Поміж тим, з урахуванням наведеного, колегія суддів зауважує на те, що відповідно до змісту обвинувального акту пред`явлене обвинувачення обґрунтоване викладеними в обвинувальному акті фактами та інформацією, які у своїй сукупності здатні переконати пересічного об`єктивного спостерігача у тому, що ОСОБА_9 може бути причетним до вчинення кримінальних правопорушень, в яких він обвинувачується.

Також неспроможними є твердження апелянта про відбуття обвинуваченим покарання з посиланням на ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VII), оскільки ці положення застосовуються до особи, щодо якої ухвалено обвинувальний вирок та призначено їй відповідне покарання, в той час предметом апеляційного розгляду є ухвала суду першої інстанції, постановлена до закінчення судового розгляду кримінального провадження по суті.

Колегія суддів ураховує тривалий термін тримання під вартою ОСОБА_9 , проте розгляд кримінального провадження судом до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою наразі неможливо завершити, а застосування інших більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та запобігти встановленим ризикам.

Що стосується посилань на те, що ОСОБА_9 виявив бажання захищати Україну, як на підставу для скасування оскаржуваної ухвали, то слід зазначити, що матеріали провадження не містять, стороною захисту не наведено та не надано даних, які би підтверджували придатність обвинуваченого до несення військової служби в умовах воєнного стану, те, що він проходив військову службу, має досвід бойових дій. Будь-яких відомостей щодо надходження до установи попереднього ув`язнення чи суду запиту органу, який здійснює оборону України, про доцільність мобілізації ОСОБА_9 немає. При цьому зазначені вище ризики, передбачені п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України, в сукупності з даними про особу обвинуваченого та суспільною небезпекою інкримінованих йому дій, виключають можливість скасування ОСОБА_9 запобіжного заходу для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, що також випливає з ч.1 ст.616 КПК України.
Тому зазначені в апеляційній скарзі доводи та підстави, з яких ставиться питання про скасування оскаржуваної ухвали, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.
Істотних порушень вимог КПК України, які би перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції постановити законне та обґрунтоване судове рішення, не встановлено.
Отже, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст.376, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,
ухвалила:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , залишити без задоволення, а ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 17 червня 2022 року щодо ОСОБА_9 без зміни.
Ухвала апеляційного суду є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4