ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 635/2053/17 Номер провадження 11-кп/814/731/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
із секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,
з участю прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілого ОСОБА_7 ,
представника потерпілого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0003704, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_9 та представника потерпілого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Харківського районного суду Харківської області від 05 серпня 2021 року,

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.
Вироком суду

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Павлівка Кегичівського району Харківської області, громадянина України, який має середню освіту, одруженого, пенсіонера, не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , визнано винуватим та засуджено:
- за ч. 1 ст. 122 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік.

Відповідно до ст. 75 КК України звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік, з покладенням обов`язків передбачених ч. 1 ст. 76 КК України.

Частково задоволено цивільний позов ОСОБА_7 та стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 1273,08 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 15 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_9 протягом деякого часу знаходився з ОСОБА_7 в неприязних відносинах. 19 вересня 2016 року приблизно о 11 годині 30 хвилин ОСОБА_9 знаходячись поблизу земельної ділянки № НОМЕР_2 в садівничому товаристві СТ «БОР» в с. Високий Харківського району Харківської області, зустрів ОСОБА_7 , з яким у нього виник словесний конфлікт на ґрунті неприязних стосунків. В ході конфлікту ОСОБА_9 , переслідуючи злочинний умисел, направлений на спричинення ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, діючи умисно, схопив своєю правою рукою 5, 4, 3 пальці лівої руки ОСОБА_7 та почав з поворотом викручувати їх в середину по відношенню до потерпілого, від чого внаслідок болю ОСОБА_7 зігнув коліна та опустився на землю. Своїми умисними діями ОСОБА_9 спричинив потерпілому ОСОБА_7 закриту травму лівої кисті у вигляді переломів основної фаланги 4 пальця і дистальної третини проксимальної фаланги 5 пальця та осколкового внутрішньо суглобового перелому основи дистальної фаланги 3 пальця з наявністю садна на тильній поверхні лівої кисті в області проекції міжфалангового суглобу 3 пальця, синці в області 4 та 5 пальців, що відноситься до ушкоджень середнього ступеню тяжкості.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 просить вирок суду скасувати, у зв`язку з недоведеність його вини у вчиненні кримінального правопорушення та ухвалити новий вирок, яким виправдати його у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.

Вказує, що місцевий суд допустив неповноту судового розгляду. Так, суд не надав належну критичну оцінку достовірності суперечливим показання потерпілого ОСОБА_10 та свідків сторони обвинувачення: ОСОБА_11 , який не був очевидцем подій та повністю ігнорував показання свідків захисту ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 .

Крім того зазначає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки грубим порушенням в ході досудового розслідування, щодо отримання та дослідження медичних документів потерпілого ОСОБА_7 .

Так, судом досліджені медичне обстеження потерпілого та висновки судово-медичних експертиз ХОБСМЕ: № 7272-Ая/16 від 12.12.2016р., 7518-Ая/16 від 20.12.2016р., № 6262-Ая/16 від 04.11.2016р., які базувалися на досліджені медичних документів потерпілого. Хоча у матеріалах кримінального провадження не міститься жодних процесуальних документів щодо джерел отримання слідчим судово-медичної документації потерпілого ОСОБА_7 .

У висновках судово-медичного дослідження № 6202-Ая/16 від 04.11.2016 р., судово-медичний експерт ХОБСМЕ ОСОБА_17 , посилався на копії медичних довідок, які не були отримані ним у належному порядку, передбаченому КПК України. Крім того, експерт посилався на медичні дані з амбулаторної карти 07 0412, та зазначав, що у вказаній карті «не вказаний лікувальний заклад», що ставить під сумнів достовірність вказаного документу, як письмового доказу. Вказаний документ не був пред`явлений стороною обвинувачення для дослідження навіть в судовому засіданні, як і інші медичні документи.

Також, вказує, що при ухваленні обвинувального вироку суд не врахував невідповідності показань потерпілого ОСОБА_7 та проведеного за його участі слідчого експерименту, який проводився без участі судово-медичного експерта. Крім того, зазначає, що протокол слідчого експерименту є недопустимим доказом, оскільки не вказані характеристики технічних засобів, не зазначена модель технічного засобу, який застосовувався для фотографування, неможливо встановити повний текст протоколу, є протиріччя між частиною рукописного тексту протоколу і зображеннями на фототаблицях.

Крім того, судом не надана оцінка протиріччям щодо виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень.

На переконання обвинуваченого, місцевим судом не взято до уваги відповіді на запит його захисника Державної установи Інститут патології хребта та суглобів імені проф. М.І. Ситенка від 17.03.2017 за №303 згідно з яким описані тілесні ушкодженні особа могла отримати в результаті прямого механізму травми. Тобто не за умови викручування. Також у відповіді було зазначено, що такі тілесні ушкодження можливо було отримати при падінні людини з упором на пальці кісті. Крім того, вже під час судового розгляду, захистом були надані письмові докази, а саме консультація спеціалістів-травматологів КНП ХОР «Обласна клінічна травматологічна лікарня» № 712 від 24.09.2020, в якій також вказано, що отриманні пошкодження пальців кісті, які мали місце у потерпілого, можливо було отримати саме при падінні з висоти власного росту з упором на випрямлені пальці кісті. При викручуванні пальців, ймовірно отримання інших ушкоджень.

Представник потерпілого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 в поданій апеляційній скарзі просить вирок суду змінити в частині позовних вимог та задовольнити цивільний позов ОСОБА_7 про стягнення з ОСОБА_9 матеріальної та моральної шкоди задовольнити цивільний позов в повному обсязі.

Вказує, що у зв`язку із ушкодженням здоров`я ОСОБА_7 19.09.2016 року звернувся за медичною допомогою до КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня №31», де було діагностовано закритий перелом середньої фаланги IV пальця, перелом дистальної фаланги V пальця з відривом сухожилків, глибокого згинача лівої кисті.

21.09.2016 потерпілий звернувся до травматологічного відділення хірургії кисті. Знаходився на лікуванні у відділені з 21.09.2016 року до 05.10.2016 року. 22.09.2016 року виконано оперативне втручання після чого 2 місяці тривав період його реабілітації.

На переконання представника потерпілого, суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги про відшкодування цивільному позивачу завданої матеріальної шкоди, не прийняв до уваги докази надані цивільним позивачем в обґрунтування понесених матеріальних збитків у повному обсязі, необґрунтовано в своєму судовому рішенні вказав, що тільки на суму 1203,75 гривень підтверджено витрати потерпілого, викликаних необхідністю придбання ліків, а саме чеками та квитанціями, які є належними та допустимими доказами. Так судом у порушення норм чинного законодавства не було надано обґрунтування, чому саме частина чеків є належними доказами, а частина чеків і квитанцій, наданих позивачем не є належними доказами.

Зазначає, що позивачем надані чеки на придбання ліків, які було призначено лікарями, та придбання вказаних ліків відповідає датам проходження лікування потерпілим за адресами аптек, які територіально знаходяться поруч з лікувальними закладами, що також є доказом того, що придбання ліків відбувалося одразу, або у дні призначення лікарями відповідних ліків і процедур (придбання необхідних матеріалів для проведення операції тощо).

Не погоджується з доводами суду в частині того, що підлягає задоволенню сума 69,33 гривні за оплату послуг ХОБСМЕ, в той час, як позивачем заявлено сума 85 гривень, що підтверджено відповідними чеками про сплату не тільки послуг ХОБСМЕ, а і витрат на сплату банківських послуг у сумі 15 гривень. Так судом не було взято до уваги, що готівковий розрахунок за послуги експертної установи, яка проводила експертне дослідження потерпілого не передбачено нормами чинного законодавства, тому виникла необхідність при сплаті звернутися до банківської установи та сплатити банківські послуги. Більше того, чеки на сплату вказаних витрат стороною потерпілого було надано суду та сторонам по справі.

Крім того, вказує, що судом безпідставно відмовлено у задоволенні позовних вимог у частині стягнення витрат на проїзд для пересування до лікарень у стані після отримання травм, та у подальшому у період лікування в період з 19.09.2016 року, а саме коли потерпілий змушений був користуватися автомобілем, яким керувала його донька, проте він змушений був придбавати пальне для автомобіля та пересування на автомобілі на виклики слідчого і прокурора. Потерпілим наданий загальний розрахунок суми витрат на проїзд - 1907,89 гривень, із рахунку 240 км. (мало місце 22 поїздки: до лікарні КЗОЗ «Харківська міська лікарня №3», 1 поїздка до лікарні швидкої допомоги та до КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня №31» та до слідчого у м. Мерефа, прокурора у м. Харків).

Також, на переконання представника потерпілого визначаючи розмір грошової компенсації на відшкодування моральної шкоди в 15000 грн. потерпілому, суд першої інстанції не в повній мірі врахував характер та обсяг фізичних та душевних страждань, яких зазнав позивач, не врахував, що позивачу були завдані тілесні ушкодження середньої тяжкості, внаслідок чого він тривалий час перебував на лікуванні, переніс операцію, у зв`язку з чим не міг займатися своїми справами та забезпечувати свою сім`ю. Враховуючи зазначені обставини, а також глибину душевних страждань тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, та виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, вказує, що моральні страждання позивача повинні бути оцінені саме у суму 300 000 грн.

Позиції учасників судового провадження.
В суді апеляційної інстанції потерпілий та його представник підтримали апеляційні вимоги та просили їх задовольнити з підстав у них наведених. В той же час заперечили проти доводів скарги обвинуваченого та вказали, що медична документація, яку досліджував експерт була надана у повному об`ємі стороні захисту, вони мали можливість зробити фотокопії, а також саме копії цієї документації захисник надавав на дослідження, як він повідомляв у судовому засіданні, спеціаліста у галузі медицини, пояснення яких він просив врахувати судом, при цьому допустимість вказаних доказів сторона захисту не оспорювала.

Прокурор заперечив проти доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_9 , в той же час просив звільнити обвинуваченого від відбування покарання у зв`язку із закінченням на момент апеляційного перегляду вироку суду строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Обвинувачений та його захисники до суду не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного перегляду, що не перешкоджає апеляційному перегляду оскаржуваного вироку.

Мотиви суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, у якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Висновок суду про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України є правильним, оскільки ґрунтується на зібраних у кримінальному провадженні і перевірених у суді належних і допустимих доказах та детально наведених у вироку, як того вимагає ст. 374 КПК України.
Доводи сторони захисту про недоведеність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення через надання стороною обвинувачення недопустимих доказів є аналогічними позиції обвинуваченого та захисників у суді першої інстанції та були предметом ретельного дослідження під час судового слідства. Суд у вироку детально навів мотиви з яких він відкидає такі доводи, проаналізувавши при цьому надані стороною обвинувачення докази - надав всебічні та обґрунтовані відповіді із змістом яких погоджується і колегія суддів.
У апеляційній скарзі обвинувачений наполягає, що висновок судово-медичної експертизи №6202-Ая/16 від 04.11.2016 є недопустимим доказом, оскільки при проведенні експертизи експерт досліджував копії медичних документів, які не були отримані у встановленому КПК України порядку, оскільки стороною захисту не надано ухвалу про тимчасовий доступ до медичної документації, а слідчий безпосередньо вказані документи експерту не направляв.

Суд правильно вказав про відсутність підстав для визнання судово-медичних висновків експертиз №6202-Ая від 04.11.2016, №7272-Ая/16 від 12.12.2016 та №7518-Ая/16 від 20.12.2016 недопустимими доказами. Всупереч доводам апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_9 , із їхнього змісту вбачається, що експертизи проведені в приміщенні відділу судово-медичної експертизи потерпілих, обвинувачених та інших осіб ХОБСМЕ лікарем судово-медичним експертом відділу судово-медичної експертизи потерпілих, обвинувачених та інших осіб ОСОБА_17 , який був попереджений про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України. Як вбачається із дослідницьких частин зазначених висновків експертом були досліджені оригінали медичних документів потерпілого ОСОБА_7 , у тому числі виписка із історії хвороби ХМКЛ №31 від 05.10.2016 де потерпілому була проведена операція, амбулаторна карта потерпілого з 2003 років, рентгенограми пальців лівої кисті потерпілого №7636, №7941 від 19.10.2016, які консультовані лікарем-рентгенологом.
Колегія суддів зазначає, що суб`єктами збирання доказів зі сторони обвинувачення є слідчий, дізнавач, прокурор, а у випадках отримання доручення в порядку частини 2 статті 41 КПК, - оперативні підрозділи.

Частиною 2 статті 93 КПК визначені способи збирання доказів стороною обвинувачення, до яких належать проведення слідчих (розшукових) та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим, згідно із частиною 4 статті 69 КПК, експерт не має права за власною ініціативою збирати матеріали для проведення експертизи.

З висновку судово-медичної експертизи №6202-Ая/16 від 04.11.2016 вбачається, що вона проведена за участю потерпілого, на підставі постанови слідчого Харківського ВП ГУНП ОСОБА_18 від 20 жовтня 2016 року.

В ході судового слідства було встановлено, що експерт самостійно медичну документацію не збирав, що підтверджено показаннями потерпілого ОСОБА_7 та експерта ОСОБА_17 . Крім того, матеріали кримінального провадження не містять запитів за підписом експерта до медичної установи чи іншого суб`єкта про надання медичної документації потерпілого. Натомість ОСОБА_7 наполягав, що саме з дозволу слідчого ним було надано експерту медичну документацію на його ім`я. Про отримання ним згоди слідчого на надання медичної документації експерту свідчать і подальші дії слідчого, який поклав вказаний висновок в основу обвинувального акту без будь-яких застережень чи призначення судово-медичних експертиз іншому експерту через недовіру цьому експерту.

Аналізуючи дану ситуацію з точки зору дотримання процесуальної форми збирання доказів, колегія суддів вважає, що вона була порушена. Слідчий мав би особисто отримати від потерпілої медичні документи, оглянути їх і надати експертові разом з постановою про залучення експерта для проведення експертизи.

Проте, перевіряючи правильність оцінки зазначеного висновку експерта з точки зору допустимості, колегія суддів виходить з наступного: висновок експерта є самостійним джерелом доказів (частина 2 статті 84 КПК), залучення експерта для проведення експертизи відбувалося на підставі постанови слідчого в порядку, передбаченому статтею 243 КПК; експерт є належним суб`єктом для проведення цього виду експертних досліджень і відповідає вимогам, що висуваються частинами 1, 2 статті 69 КПК та Законом України «Про судову експертизу»; експерт не здійснював за власною ініціативою збирання матеріалів для проведення експертизи; отримання ним безпосередньо від потерпілого, який був присутній під час дослідження, медичної документації за вказівкою слідчого не призвело до істотного порушення прав та свобод людини, а також не вплинуло на достовірність отриманих висновків.

З огляду на зазначене, колегія суддів не вбачає підстав для визнання недопустимими висновку судово-медичної експертизи №6202-Ая/16 від 04.11.2016 та висновків додаткових експертиз №7272-Ая/16 від 12.12.2016 та №7518-Ая/16 від 20.12.2016.
Саме такої позиції дотримується Верховний Суд у своїй постанові від 21.07.2021 у справі №552/1884/20.
Сторона захисту, посилаючись на лист №303 від 17.03.2017 директора ДУ «Інститут патології хребта і суглобів ім. проф. М.І. Ситенка Академії медичних наук України», як на спростування обвинувачення, вказує у своїй апеляційній скарзі, що саме цим листом підтверджено неможливість отримання ОСОБА_7 тілесного ушкодження в результаті викручування пальців рук, такі тілесні ушкодження могли бути отримання при падінні людини з упором на пальці кисті, тобто в результаті прямого механізму травми.
Колегія суддів, ретельно дослідивши вказаний запит та відповідь, звертає увагу на те, що як адвокатський запит, так і відповідь на нього №303 від 17.03.2017 стосувалися тілесних ушкоджень, отриманих у минулому обвинуваченим ОСОБА_9 . Із поставлених запитань та додатку до запиту вбачається, що директору ДУ «Інститут патології хребта і суглобів ім. проф. М.І. Ситенка Академії медичних наук України» були поставлені запитання про об`єктивний стан здоров`я ОСОБА_9 (обвинуваченого у даному кримінальному провадженні, а не потерпілого) та можливості отримання ним описаних у запиті тілесних ушкоджень за умови викручування пальців у середину з поворотом. При цьому суд звертає увагу на те, що вказівка прізвища обвинуваченого ОСОБА_9 у запиті не є опискою захисника, оскільки відповідно до додатку до запиту захисник надає до Інституту копію історії хвороби №81400 на ОСОБА_9 від 03.03.2017 та його заяву на згоду про розголошення персональних даних (а.м.п. 69-71 т.2).
Отже директор інституту досліджував питання, які взагалі не стосуються суті даного кримінального провадження, а інформація, викладена у відповіді №303 від 17.03.2017 є неналежним доказом.
Із висновку судово-медичної експертизи №6202-Ая/16 від 04.11.2016 вбачається, що експерт досліджував саме оригінали документів, а саме: довідка №2562 ХМКЛ №31 від 21.09.2016, виписка із історії хвороби хворого №3125/1180 із ХМКЛ від 05.10.2016 в якій вказано про проведену потерпілому операцію, амбулаторна карта 07 0412 на ім`я ОСОБА_7 з 2003, рентгенограми пальців лівої кисті потерпілого №7636, №7941 від 19.10.2016, а отже твердження ОСОБА_9 про проведення експертизи по копіях документів не відповідає дійсності.

Слід зазначити, що медична документація, яка була надана експерту на дослідження надавалася для ознайомлення стороні захисту у повній мірі та ними були зроблені копії вказаних документів, що підтверджено текстом адвокатського запиту від 10.04.2017, на другому аркуші якого в абз.5 зазначено: «Перед закінченням досудового розслідування з боку потерпілого ОСОБА_7 03.04.2017 було надано мені (прим. - адвокат ОСОБА_19 ) та ОСОБА_9 для ознайомлення та можливості виготовити копії оригіналів 2 рентгенознімків з маркуванням, що у вересні 2016 та жовтні 2016 їх було зроблено відносно лівої руки громадянина ОСОБА_7 , а також медичну документацію, складену з 19.09.2016 відносно останнього після його звернення за медичною допомогою.
Отже, як сторона обвинувачення так і сторона захисту у своїх доводах перед судом оперували однією і тією ж медичною документацією на ім`я потерпілого ОСОБА_7 , з дотриманням вимог ст. 93 КПК України досліджували її та надавали свої докази на переконання суду у правдивості та достовірності кожен своєї процесуальної позиції. Зважаючи на це, ненадання суду оригіналів медичних документів не є істотним порушенням вимог КПК та не впливає на повноту та об`єктивність досліджених судом обставин справи про тілесні ушкодження, отримані ОСОБА_7 .
Відповідно до п.1 ч.1 ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).

Частиною 2 ст.84 КПК України визначені процесуальні джерела доказів до яких відносяться показання, речові докази, документи, висновки експертів. Даний перелік є вичерпним.

За змістом ст. 242 КПК України у разі, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження необхідні спеціальні знання, у кримінальному провадженні може бути призначена відповідна експертиза, яка може бути проведене експертною установою, експертом або експертами. При цьому для встановлення ступеня тяжкості та характеру тілесних ушкоджень проведення експертизи є обов`язковим.

Відповідно до ч.1 ст. 69 КПК України експертом у кримінальному провадженні є особа, яка володіє науковими, технічними або іншими спеціальними знаннями, має право відповідно до Закону України "Про судову експертизу" на проведення експертизи і якій доручено провести дослідження об`єктів, явищ і процесів, що містять відомості про обставини вчинення кримінального правопорушення, та дати висновок з питань, які виникають під час кримінального провадження і стосуються сфери її знань.

Згідно ст.ст. 9, 10, 16 Закону України «Про судову експертизу» до проведення судових експертиз (обстежень і досліджень), крім тих, що проводяться виключно державними спеціалізованими установами, можуть залучатися також судові експерти, які не є працівниками цих установ, за умови, що вони мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку в державних спеціалізованих установах Міністерства юстиції України, атестовані та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності у порядку, передбаченому цим Законом. До фахівця у відповідній галузі знань, який проводить судову експертизу, застосовуються положення цього Закону щодо гарантій, прав, обов`язків, відповідальності судового експерта, крім відповідальності за відмову від проведення експертизи та положень розділу III цього Закону.

Вказаними нормами Закону закріплено обов`язкове проведення атестації судового експерта. Метою такої атестації є оцінка професійного рівня фахівців, які залучаються до проведення судових експертиз або беруть участь у розробках теоретичної та методичної бази судової експертизи. Залежно від спеціалізації їм присвоюється кваліфікація судового експерта з правом проведення певного виду експертизи. Судовий експерт, який пройшов атестацію та отримав свідоцтво про проведення дослідження у відповідній галузі, включається до Реєстру атестованих судових експертів.

Наданий захисником консультативний висновок на адвокатський запит за вихідним №17-к/09-13 від 18.04.2017 не є висновком експерта в розумінні наведених вище норм закону. До висновку не долучено підтвердження того, що особа, яка проводила дослідження пройшла атестацію судового експерта та має свідоцтво про проведення судово-медичних досліджень, а також включена до Реєстру. Зважаючи на викладене, судом першої інстанції правильно не враховано вказаний консультативний висновок про механізм отримання тілесних ушкоджень потерпілим ОСОБА_7 , оскільки порядок отримання його не відповідає вимогам законодавства.

Надаючи оцінку показанням свідків захисту ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , суд першої інстанції правильно вказав, що їхній зміст не містить будь-яких фактичних даних щодо події кримінального правопорушення та подій, які мали місце безпосередньо під час конфлікту між потерпілим та обвинуваченим, а тому жодним чином не виправдовують обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

В той же час показання потерпілого є стабільними і послідовними протягом досудового і судового слідства, об`єктивно підтверджуються висновком судово-медичної експертизи №6202-Ая/16 від 04.11.2016 та висновками додаткових експертиз №7272-Ая/16 від 12.12.2016 та №7518-Ая/16 від 20.12.2016, відповідно до яких у ОСОБА_7 мали місце наступні тілесні ушкодження: закрита травма лівої кисті у вигляді переломів основи фаланги 4 пальцяі дистальної третини проксимальної фаланги 5 пальця та осколкового внутрішньо суглобового перелому основи дистальної фаланги 3 пальця з наявністю садна на тильній поверхні лівої кисті в області проекції міжфалангового суглобу 3 пальця, синців в області 4 та 5 пальців та післяопераційного рубця на ліктьовій поверхні 5 пальця, садно на лівому крилі носу, дана травма утворилася внаслідок дії тупих твердих предметів, індивідуальні особливості діючих поверхонь яких не відобразились, за механізмом удару-стиснення, з наявністю ротаційного компоненту (обертання), враховуючи морфологічні ознаки встановлених тілесних ушкоджень (закрита травма лівої кисті) вони могли бути отримані не пізніше дати звернення та встановлення у лікувальному закладі. За ступенем тяжкості закрита травма лівої кисті не є небезпечною для життя в момент заподіяння, а спричинила за собою тривалий розлад здоров`я понад 3-х тижнів (21 день) і за своєю ознакою відноситься до ушкоджень середнього ступеня тяжкості. За ступенем тяжкості садно викликає незначні скороминущі наслідки, тривалість яких не перевищує 6 діб і за цією ознакою відноситься до легких тілесних ушкоджень. Враховуючи кількість, локалізацію та морфологічні особливості тілесних ушкоджень у ОСОБА_7 , можливість їх утворення внаслідок одноразового падіння потерпілого на площині (тобто з висоти власного зросту) виключається. Показання ОСОБА_7 , які викладені у протоколі проведення слідчого експерименту від 07.12.2016, в цілому не суперечать судово-медичним даним в частині механізму утворення встановлених у нього тілесних ушкоджень.
Суд правильно не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_12 , оскільки механізм отримання тілесних ушкоджень потерпілим на який вказував цей свідок, не підтверджений судово-медичними даними, про що зазначено у висновку експерта.
Судом був допитаний судово-медичний експерт, який наполягав на правильності своїх висновків та не ставив під сумнів достовірність амбулаторної картки потерпілого, про що суд детально навів у вироку свої судження і колегія суддів погоджується з ними.
У доводах своєї апеляційної скарги обвинувачений просить визнати протокол слідчого експерименту з участю потерпілого ОСОБА_7 недопустимим доказом через не зазначення у ньому характеристики технічного засобу та моделі, яким здійснювалося фотографування.
Вказані апеляційні вимоги є безпідставними, оскільки неповне зазначення в протоколах огляду місця події і слідчого експерименту характеристик технічних засобів фіксації не тягне за собою визнання недопустимими результатів цих слідчих дій, з огляду на положення ст. 87 КПК України. Така позицію Верховного Суду, викладена ним у своїй постанові від 22.09.2020 у справі №138/324/19.
Також не заслуговують на увагу твердження обвинуваченого про наявність протиріч між частиною рукописного тексту вказаного протоколу слідчого експерименту та зображеннями на фото таблицях, оскільки такі твердження є вочевидь надуманими та спростовуються самим протоколом із додатком до нього.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає скаргу обвинуваченого необґрунтованою та не вбачає підстав для її задоволення. Суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив всі обставини провадження, у тому числі ті, про які зазначено в апеляційній скарзі обвинуваченого та надав змістовні та обґрунтовані відповіді по кожному питанню, пославшись при цьому на належні та допустимі докази.
Колегія суддів вважає, що місцевий суд під час вирішення позовних вимог потерпілого в цілому дотримався вимог законодавства, зокрема у вирішенні його вимог матеріального характеру та правильно задовольнив позов частково на суму 1273 грн. 08 коп. Оскільки саме ця сума була підтверджена документально фінансовими документами. В той же час суд правильно зазначив, що витрати на придбання пального не підтверджені належними та достатніми доказами, оскільки з наданих квитанцій неможливо встановити, що саме потерпілий ОСОБА_7 придбавав пальне, не вбачається мета такого придбання, а також неможливо установити відповідність кількості придбаного пального витраченому часу та відстані місця проживання потерпілого до місця призначення (органу досудового слідства, суду, лікарні, тощо), а також кількості поїздок, пов`язаних із даним кримінальним провадженням.

У суді апеляційної інстанції потерпілий підтвердив той факт, що у нього відсутнє повне документальне підтвердження коли і куди він приїздив за викликами слідчого, суду, тощо. Також повідомив, що пальне заправляв не безпосередньо у день поїздки, а за необхідністю та не може наразі надати підтвердження правильності розрахунку кілометражу.

Суд апеляційної інстанції погоджується із доводами, викладеними у вироку про відмову у задоволенні витрат на копіювання документів, оскільки їх понесення не підтверджено належними та достатніми доказами, а у наданих товарних чеках відсутня інформація про копіювання документів саме у цьому кримінальному провадженні. Слід зазначити, що банківська комісія не є прямими витратами в розумінні ст. 1195 ЦК України, а тому стягненню не підлягає.

В той же час місцевий суд у повному обсязі не врахував характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав ОСОБА_7 , ступінь тяжкості заподіяних тілесних ушкоджень, обставини їх спричинення, стан здоров`я вказаної особи, його переживання з приводу вчиненого обвинуваченим, справедливість та реальність позовних вимог. Зокрема те, що потерпілий був змушений більше трьох місяців звертатися до лікарів та проходити тривалі курси лікування, що призвело до змін у традиційному житті, функції 4 і 5 пальців не відновилися, а, оскільки його професія була пов`язана із мікроелектронікою та потребувала дуже чутливих і гнучких пальців, - наразі він не може виконувати складні, відповідальні та багато оплачувані роботи. Під час проходження лікування не міг займатися своїми справами, що призводило до депресії.

Колегія суддів враховує наведене ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі та, враховуючи засади розумності, виваженості та справедливості, вважає за необхідне збільшити розмір морального відшкодування.

Відповідно до ч.5 ст. 74 КК України, особа може бути за вироком суду звільнена від відбування покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.
Згідно п.3 ч.1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадків, передбачених п.2 цієї частини.
Санкції ч.1 ст.122 КК України передбачено максимальне покарання позбавлення волі на строк три роки.
Згідно ч.4 ст. 12 КК України такий злочин є нетяжким, оскільки основне покарання не перевищує п`яти років позбавлення волі та штрафу в розмірі десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до обвинувального вироку, злочин вчинено ОСОБА_9 19 вересня 2016 року та на час апеляційного перегляду оскаржуваного вироку минули строки давності, визначені п.3 ч.1 ст. 49 КК України.
При цьому, як вбачається із матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_9 не ухилявся від слідства та суду, а отже суд апеляційної інстанції визнає доцільним застосування положень ч.5 ст.74 КК України та звільнення обвинуваченого від відбування призначеного судом покарання.
Враховуючи все викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню, натомість апеляційна скарга представника потерпілого підлягає частковому задоволенню, а вирок суду зміні в частині вирішення цивільного позову та звільненню обвинуваченого ОСОБА_9 від відбування покарання.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Харківського районного суду Харківської області від 05 серпня 2021 року щодо ОСОБА_9 змінити в частині вирішення цивільного позову.

Стягнути із ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 45000 (сорок п`ять тисяч) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

На підставі ч.5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування покарання, призначеного вироком Харківського районного суду Харківської області від 05.08.2021 у зв`язку із закінченням строків давності, визначених ст. 49 КК України.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4