Провадження №1-кс/760/4697/22
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 жовтня 2022 року слідчий суддя Солом`янського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду в м. Києві клопотання адвоката ОСОБА_3 , подане в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту,

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернувся до слідчого судді з вказаним клопотанням та просив скасувати арешт на майно, а саме квартиру (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Клопотання обґрунтоване тим, що ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 25.07.2019 року у справі №760/21197/19 накладено арешт на майно, яке перебувало у власності ОСОБА_5 , а саме квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000.
Таке рішення обґрунтовувалось тим, що до Солом`янського УП ГУ НП України у м. Києві надійшло повідомлення громадянки ОСОБА_6 про вчинення злочину державним реєстратором Київської філії Комунального підприємства Вишеньківської сільської ради «Добробут-Гарант» ОСОБА_7 , а саме протиправних дій, що призвели до незаконного збільшення площі арештованої квартири, належної на праві власності ОСОБА_5 з 41,8 кв.м. до 236,2 кв.м. за рахунок захоплення внутрішнього простору в зазначеному будинку, належної на праві власності ОСОБА_6 .
При цьому, рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі №757/34074/21-2 від 26.09.2022 року було задоволено позов ОСОБА_6 до Державного реєстратора Київської філії Комунального підприємства Вишневської сільської ради «Добробуд-Гарант» ОСОБА_7 та скасовано запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 02.07.2018 року про внесення змін до розділу про право власності ОСОБА_5 (номер запису про право власності 26793715).
Таким чином, всі права заявника у кримінальному провадженні №0006765 були поновлені.
За таких обставин, відпала потреба у подальшому застосуванні такого заходу як арешт квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00.
Крім того, відомості про вчинення кримінального правопорушення внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05.07.2019 року, разом з цим досудове розслідування у кримінальному провадженні не закінчено, кінцеве процесуальне рішення не прийнято, жодній особі не оголошено про підозру.
На підставі викладеного просив клопотання задовольнити.
Заявник в судовому засіданні клопотання підтримав та просив його задовольнити.
Прокурор в судовому засіданні проти задоволення клопотання не заперечував.
Вислухавши думку заявника та прокурора, дослідивши матеріали справи, прихожу до наступного.
Встановлено, що ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 25.07.2019 року у справі №760/21197/19 накладено арешт на майно, яке перебувало у власності ОСОБА_5 , а саме квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000.
Обґрунтовуючи внесене клопотання сторона кримінального провадження вказувала, що до Солом`янського УП ГУ НП України у м. Києві надійшло повідомлення громадянки ОСОБА_6 про вчинення злочину державним реєстратором Київської філії Комунального підприємства Вишеньківської сільської ради «Добробут-Гарант» ОСОБА_7 , а саме протиправних дій, що призвели до незаконного збільшення площі арештованої квартири, належної на праві власності ОСОБА_5 з 41,8 кв.м. до 236,2 кв.м. за рахунок захоплення внутрішнього простору в зазначеному будинку, належної на праві власності ОСОБА_6 .
Аналізуючи положення кримінально-процесуального законодавства з приводу накладення арешту на майно особи, обов`язковою передумовою, яка обґрунтовує необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, є наявність достатніх доказів, що вказують на вчинення злочину, наявність обґрунтованої підозри, підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту для третіх осіб, а також розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження (ч. 2 ст. 173 КПК України).
При цьому, обов`язок доведення існування зазначеної умови КПК України покладається на орган досудового розслідування.
Встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі №757/34074/21-2 від 26.09.2022 року було задоволено позов ОСОБА_6 до Державного реєстратора Київської філії Комунального підприємства Вишневської сільської ради «Добробуд-Гарант» ОСОБА_7 та скасовано запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 02.07.2018 року про внесення змін до розділу про право власності ОСОБА_5 (номер запису про право власності 26793715).
Таким чином, всі права заявника у кримінальному провадженні №0006765 були поновлені.
За таких обставин, відпала потреба у подальшому застосуванні такого заходу як арешт квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00.
Відповідно до ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Згідно ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.
Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Європейський суд з прав людини при здійсненні правосуддя неодноразово звертав увагу на: структуру статті 1 Першого протоколу, а саме «три норми»: Ця стаття містить три окремі норми. Перша норма, яка має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма стосується випадків позбавлення майна і підпорядковує його певним умовам - вона міститься в другому реченні частини першої. Третя норма визнає, що держави мають право, зокрема, контролювати використання майна, відповідно до загальних інтересів, шляхом запровадження законів, які вони вважають необхідними для забезпечення такої мети; ця норма міститься в частині другій.
Перед тим як з`ясувати, чи було дотримано першу норму, Суд повинен встановити застосовність у цій справі решти двох норм. Рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) від 23 вересня 1982 р., заяви №№ 7151/75; 7152/75, серія А , № 52.
Крім того, Європейський суд з прав людини наголошує, що втручання у право власності допустиме лише тоді, коли воно переслідує легітимну мету в суспільних інтересах. Але, окрім того, втручання у право безперешкодного користування своїм майном передбачає «справедливу рівновагу» між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав людини.
Суд також наголошує на тому, що втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті частини другої статті 1 Протоколу № 1, має забезпечити «справедливу рівновагу» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Важливість забезпечення цієї рівноваги відбивається в структурі статті 1 загалом, а отже, й у частині другій. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються, і поставленою метою.
З`ясовуючи, чи дотримано цієї вимоги, суд визнає, що держава має право користуватися широкими межами свободи розсуду як у виборі засобів примусового виконання наказів, так і у з`ясуванні виправданості наслідків такого виконання наказів у світлі загальних інтересів - виконання, що спрямоване на досягнення мети, поставленої даним законом. У таких сферах, як житлова, що відіграє центральну роль у забезпеченні добробуту й економічної політики в сучасному суспільстві, Суд поважатиме законодавчі рішення, якщо вони відповідають загальним інтересам і ґрунтуються на чітко сформульованому розумному вмотивуванні (див. рішення у справі «Мелахер та інші проти Австрії» (Mellacher and Others v. Austria), заяви №№ 10522/83; 11011/84; 11070/84, рішення від 19 грудня 1989 р., п. 48, та у справі «Шассанью та інші проти Франції» (Chassagnou and Others v. France) [GC], від 29 квітня 1999 р., заяви №№ 25088/94, 28331/95 та 28443/95, п. 75). Рішення у справі «"Іммобільяре Саффі" проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [GC] від 28 липня 1999 р., заява № 22774/93, п. 49.
Так, у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» заявники скаржились на те, що постанова муніципалітету міста Стокгольм, яка дозволяла місцевій владі відчужувати за своїм бажанням практично без обмежень будь-яку власність, порушувала їхнє право власності за статтею 1 Протоколу № 1. Суд ухвалив, що хоч подібне відчуження теоретично залишало за власниками право користуватися та розпоряджатися своєю власністю, однак практично їхні можливості робити це були обмежені настільки, що застосування шведського закону справді порушувало їхнє право на вільне володіння своїм майном.
Розглянувши справу, Суд також підкреслив свою думку про те, що Конвенція у цілому вимагає збереження балансу між інтересами суспільства і основними правами людини, та зауважив, що у випадку позбавлення власності, встановлені обмежень на користування нею чи в інших подібних випадках справедливість вимагає, щоб особам, які постраждали, було надано право оскаржувати рішення уряду з питань позбавлення власності, встановлення контролю за її використанням і було надане відшкодування.
З врахуванням вище викладеного, беручи до уваги практику Європейського суду, слідчий суддя вважає, що на даний час відпала потреба у застосуванні заходів кримінального забезпечення щодо арешту квартири.
Відповідно до ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
У зв`язку з встановленими обставинами, слідчий суддя приходить до висновку про задоволення клопотання.
Керуючись ст.ст. 174, 303, 305-307, 309 КПК України, слідчий суддя, -

У Х В А Л И В :

Клопотання задовольнити.
Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 25.07.2019 року у кримінальному провадженні №0006765від 05.07.2019 року на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 236,2 кв.м., (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000).
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1