В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 жовтня 2022 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

при секретарі - ОСОБА_2

по кримінальному провадженню, внесеному 31.07.2021 року у Єдиний реєстр досудових розслідувань за 0000671
про обвинувачення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпра, громадянина України, маючого середню освіту, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України,

за участю прокурора - ОСОБА_4

захисника - адвоката ОСОБА_5

потерпілого - ОСОБА_6

представника потерпілого

адвоката - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі вказане кримінальне провадження, -

В С Т А Н О В И В:
08.06.2021 приблизно о 18:00 години (більш точний час встановити в ході проведення досудового розслідування не встановлено) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебував за адресою: АДРЕСА_1 , де у нього на ґрунті особистих неприязних стосунків виник конфлікт з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . В ході конфлікту, у ОСОБА_3 раптово виник злочинний умисел, спрямований на спричинення ОСОБА_6 тілесних ушкоджень.

В ході конфлікту, знаходячись у вищевказаному місці та у вище зазначений час, ОСОБА_3 реалізуючи свій раптово виниклий умисел, спрямований на заподіяння ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, наніс один удар своєю правою рукою в область обличчя, а саме в ліву частину нижньої щелепи, тим самим спричинив потерпілому ОСОБА_6 , тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, закритого перелому виличної кістки ліворуч, які відносяться до ушкоджень середньої тяжкості, що зумовили тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш як 21 день).

Допитаний в якості обвинуваченого ОСОБА_3 в судовому засіданні вказав, що свою вину в причинені тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_6 він визнає повністю та щиро кається в цьому. Також, обвинувачений повністю визнав обставини скоєного кримінального правопорушення, які викладені в обвинувальному акті, щодо усіх суттєвих обставин справи, механізму завдання тілесного ушкодження, часу та місця події, а саме: 08.06.2021 приблизно о 18:00 години біля буд. АДРЕСА_1 . Крім того, обвинувачений ОСОБА_3 у своїх показах, наполягав на тому, що вказані події сталися перед усім з вини самого потерпілого, який під час розмови та сварки, його всяко провокував на послідуючі протиправні дії з його (Ємеліна) боку, а саме пов`язані з подальшим нанесенням удару кулаком в обличчя потерпілому.

Щодо цивільного позову, обвинувачений пояснив, що визнає його частково, а саме, матеріальну шкоду не визнає повністю, т.я. вважає її не доведеною, а в частині завданої моральної шкоди визнає тільки на суму 4 тис. грн.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_3 та інші учасники процесу не оспорюють всі фактичні обставини справи і судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності їх позиції, суд, роз`яснивши учасникам процесу положення ч.3 ст.349 КПК України, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, провів судове слідство у справі щодо всіх фактичних обставин із застосуванням правил ч.3 ст.349, ст.351 КПК України, визнавши недоцільним дослідження в цій частині інших доказів по справі, окрім допиту обвинуваченого.

Таким чином, суд, допитавши обвинуваченого, дослідивши матеріали що характеризують обвинуваченого, приходить до переконливого висновку, що вина ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, доведена повністю та його умисні дії правильно кваліфіковані за ч.1 ст.122 КК України, як такі, що виразилися в причинені умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто умисного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Обговорюючи питання про вид і міру покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд керується ст.65 КК України і враховує ступінь тяжкості скоєного ним діяння, яке, відповідно до ст.12 КК України належить до категорії нетяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліках у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, офіційно не працевлаштований. Крім цього, суд також враховує позицію потерпілого ОСОБА_6 щодо призначення обвинуваченому суворого покарання.

Суд, за результатами судового розгляду справи, прийшов до переконливого висновку, щодо відсутності обставин, які б пом`якшували або обтяжували покарання обвинуваченому ОСОБА_3 у відповідності до ст.ст.66,67 КК України, виходячи з наступного.

Так, пояснення обвинуваченого під час судового розгляду щодо його щирого каяття у вчиненні злочину та висловлення пробачення перед потерпілим, на думку суду не є свідченням сумлінного ставлення до події скоєного кримінального правопорушення та його суспільно небезпечним наслідкам, а є проявом бажанням пом`якшити можливе кримінальне покарання щодо себе. На правильність такого висновку суду, також вказує відсутність будь яких пом`якшуючих обставин, які б були встановлені під час досудового розгляду справи.

Також суд вважає доцільними звернути увагу на послідовну практику Верховного Суду, згідно з якою розкаяння передбачає, окрім визнання собою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації.

Призначаючи вид і міру покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд виходить з вимог ст. 50 КК України, відповідно до якої покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Враховуючи вище викладене, суд вважає за можливе призначити покарання обвинуваченому ОСОБА_3 у вигляді обмеження волі в межах санкції частини 1 статті 122 КК України, однак без реального його відбуття, застосувавши положення ст.75 КК України з покладенням обов`язків передбачених ст.76 КК України. Саме таке покарання, на переконання суду, є справедливим і достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень та відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності.

Вирішуючи цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд вважає не доведеними позовні вимоги потерпілого ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 4694 грн., які як слідує з обґрунтувань позовної заяви, понесені останнім з метою проведення підготовки до операції, самої операції та післяопераційного лікування. На підтвердження цих позовних вимог, потерпілим було надано письмові докази, а саме: копію квитанції про сплату послуг Бюро судово-медичних експертиз за видачу висновку фахівця, а також копії фіскальних чеків, про придбання напоїв та продуктів харчування. На глибоке переконання суду, надані документи не можуть слугувати належним доказом заявлених позовних вимог в частині завданої матеріальної шкоди. Будь яких інших доказів в цій частині, суду не надано.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд вважає що вони підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, заподіяна фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю відшкодовується особою, яка їх спричинила у разі її винуватості.

В той же час, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Вирішуючи питання щодо відшкодування моральної шкоди потерпілому, суд приходить до висновку, що внаслідок протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_3 , потерпілому ОСОБА_6 спричинено моральну шкоду, так як мало місце ушкодження його здоров`я, що потягло за собою досить складне лікування, на тривалий час було змінено звичний уклад його життя, внаслідок чого він (Лісунов) переніс значні моральні страждання.

При вирішенні цивільного позову у цій частині, суд крім іншого, приймає до уваги положення Декларації основних принципів правосуддя для жертв злочинів і зловживання владою (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 29 листопада 1985 року) щодо необхідності дотримання балансу між правами підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, з одного боку, та інтересами жертви,- з іншого.

З урахуванням викладеного, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку, що достатньою компенсацією моральних страждань позивача ОСОБА_6 є відшкодування йому відповідачем ОСОБА_3 спричиненої моральної шкоди у розмірі - 80 000 грн., на підставі чого позовні вимоги у частині відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню у межах зазначеної суми, - і таке рішення суду у повній мірі відповідає завданню цивільного судочинства, зокрема, щодо справедливого вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених прав та свобод фізичної особи.

Керуючись ст.ст.371, 373, 374 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, та призначити йому покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.
На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання у виді обмеження волі, встановивши засудженому іспитовий строк тривалістю 2 (два) роки.
На підставі п.п.1,2 ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_3 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти його про зміну місця проживання.

Заходи забезпечення кримінального провадження відносно ОСОБА_3 не застосовувалися.

Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 в якості компенсації моральної шкоди 80 000 (вісімдесят тисяч) грн.
В задоволені іншої частини позовних вимог ОСОБА_6 відмовити.

Вирок може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок не може бути оскаржено в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя ОСОБА_1

Копія вірна: Суддя

Секретар -