ВИРОК
Іменем України

06.04.2022 року м. Львів

головуючого-судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2
з участю прокурора ОСОБА_3
обвинуваченого ОСОБА_4
захисника ОСОБА_5

потерпілої ОСОБА_6

представника потерпілої ОСОБА_7

при розгляді у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові кримінального провадження про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, громадянина України, працюючого в ПП «Шкода Сервіс» у м.Львові на посаді електрика, з середньо спеціальною освітою, не одруженого, на утриманні має малолітню дитину, проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

про обвинувачення у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,-

УСТАНОВИВ:

02.11.2013, приблизно о 19 годині 00 хвилин ОСОБА_4 , керуючи автомобілем марки «Фольксваген Пассат» реєстраційний номер НОМЕР_1 та рухаючись по проїзній частині дороги вул. Сахарова у напрямку до вул. Княгині Ольги, біля буд. №23, порушив чинні вимоги ПДР України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року зі змінами та доповненнями відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №136 від 06.03.2013 року, а саме: Р.1.п.1.5, п.1.10 ( в частині значення термінів «пішохідний перехід», «небезпека руху»), Р.2 п.2.3 п.п. «б» і «д», Р.2 п.2.5, Р.12 п.12.3 та Р.18 п.18.1 ПДР України, що проявилось у тому, що він був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на їх зміну, створив загрозу безпеці дорожнього руху, при виникненні небезпеки для руху, не вжив заходів для зменшення швидкоств, аж до зупинки транспортного засобу, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, по якому в цей час переходили проїзну частину дороги зліва направо відносно напрямку руху транспортного засобу пішоходи ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , не зупинився, щоб дати дорогу пішоходам, для яких могла бути створена небезпека, внаслідок чого відбулась дорожньо транспортна пригода наїзд на пішохід, в результаті якого пішохід ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження.
Внаслідок порушення водієм ОСОБА_4 вимог правил дорожнього руху України пішохід ОСОБА_9 згідно висновку судово медичної експертизи №489/2016 від 18.11.2016 отримала наступні тілесні ушкодження: черепно мозкова травма у вигляді перелому потиличної кістки зліва зі синцем над ним, забою головного мозку та крововиливу у мяку мозкову оболонку, які заподіяні тупим предметом чи при ударі об такий, могли бути спричинені 02.11.2016 в момент дорожньо-транспортної пригоди та відносяться до тяжкого тілесного ушкодження.
Згідно протколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 30.12.2016 року цю справу передано для розгляду судді ОСОБА_10 .
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової спарви між суддями, на підставі розпорядження керівника апарату №122/Р від 09.11.2017, справу передану судді ОСОБА_1 .
Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні свою вину у скоєному визнав повністю, підтвердив, що обставини викладені в обвинувальному акті відповідають дійсності, просив застосувати до нього амністію.Заявлений потерпілою цивільний позов визнав частково.
Захисник обвинуваченого в судовому засіданні оголосила заяву про застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 положень Закону України «Про амністію у 2016 році».
Потерпіла та її представик цивільний позов підтримали в повному обсязі, просили ткий задовольнити.
Прокурор просила призначити обвинуваченому покарання у виді трьох років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами, не заперечила проти застосування до обвинуваченого амністії, цивільний позов просила задовольнити.
Відповідно до ч. 3 ст.349 КПК України та проти цього не заперечували учасники судового провадження судом визнано недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Суд вирішив обмежитися дослідженням лише заявленого потерпілою цивільного позову.
Так, судом враховується, що обвинуваченим вчинено злочин, який відповідно до ст. 12, 25 КК України, є необережним тяжким злочином. Обвинувачений раніше не судимий, до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягався, має постійне місце реєстрації, на момент вчинення ДТП працював, характеризувався позитивно за місцем роботи, на обліку лікарів нарколога та психіатра не перебуває. На утриманні має малолітнього сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , актовий запис №2841, який проживає з обвинуваченим за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується заявою мешканців будинку та актами директора ЛКП «Янів 405».
Враховуючи наведене, а також, те, що необережними діями обвинуваченого заподіяно тяжкі тілесні ушкодження потерпілій, суд вважає, що є необхідним призначити міру покарання в межах санкції ч.2 ст.286 КК України у вигляді позбавлення волі без позбавленням права керувати транспортними засобами.
Оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, суд вважає, що зазначені докази є належними, допустимими, достовірними, а в сукупності та їх взаємозв`язку - достатніми для прийняття рішення про визнання обвинуваченого ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Відповідно до ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.
За кваліфікацією злочин, вчинений ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 286 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів (ст. 12 КК України).
Згідно з п. 20 роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в постанові № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
Оцінюючи докази в їх сукупності суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 повністю підтвердилась під час судового провадження, та його дії, які виразилися в порушенні Правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що привели до спричинення потерпілій ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень, правильно кваліфіковані за ч.2 ст.286 КК України.
Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд визнає повне визнання ним своєї вини.
Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_4 відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.
Обговорюючи питання про вид і міру покарання ОСОБА_4 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним діяння, яке відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не знаходиться, має на утриманні малолітню дитину, а також його ставлення до вчиненого діяння та його наслідків, зокрема повне визнання своєї вини, відсутність обставин, що обтяжують покарання, суд вважає, що необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 , а також для попередження нових злочинів, йому слід призначити покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк, передбачений санкцією статті обвинувачення.
За змістом п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.
На думку суду, виходячи із конкретних обставин справи, беручи до уваги строк, який минув з часу дорожньо транспортної пригоди, суд, вважає за можливе не застосовувати до обвинуваченого додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки ОСОБА_4 вчинив необережне кримінальне правопорушення, не маючи умислу на спричинення негативних наслідків, вперше притягається до кримінальної відповідальності.
Суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.286 КК України доведена та його дії слід кваліфікувати за ч.2 ст.286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій тяжкі тілесні ушкодження.
Таким чином суд вважає, що виправлення і перевиховання, попередження з боку обвинуваченого ОСОБА_4 здійснення нових злочинів і досягнення інших цілей покарання не можливо без ізоляції від суспільства, у зв`язку з чим останньому слід призначити покарання у виді позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами, у межах санкції статті Кримінального Закону.
Дане остаточне покарання (позбавлення волі), на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).
Крім цього, захисником обвинуваченого заявлено клопотання про звільнення від покарання ОСОБА_4 на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році», яке обвинувачений підтримав.
У відповідності до Закону України «Про амністію у 2016 році» звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі підпадають особи, яких визнано винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, а також особи, не позбавлених батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами.
Відповідно до положень ч.2 ст. 86 Кримінального кодексу України, законом про амністію особи, визнані винними у вчиненні кримінального правопорушення обвинувальним вироком суду, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили, можуть бути повністю або частково звільнені від відбування покарання.
Відповідно до ч. ч.1, 2 ст. 1 Закону України «Про застосування амністії в Україні» амністією є повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили; амністія оголошується законом про амністію, який приймається відповідно до положень Конституції України, Кримінального Кодексу України та цього Закону.
Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що встановивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акта амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.
06.09.2017 р. набрав чинності Закон України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 р. Дія цього Закону поширюється на осіб, які вчинили злочини до дня набрання ним чинності включно. Відповідно до п. В ст.1 даного закону, звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, осіб, визнаних винними у вчиненні умисного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, підлягають особи, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами, а також, відповідно до п. г) ст.1, яких на день набрання чинності цим Законом в установленому порядку визнано інвалідами першої, другої чи третьої групи.
Судом встановлено, що обвинувачений на момент вчинення злочину 02.11.2016 року, до набрання Законом України «Про амністію у 2016» році , мав та має на утриманні малолітню дитину, сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , актовий запис №2841, який проживає з обвинуваченим за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується заявою мешканців будинку та актами директора ЛКП «Янів 405», вперше вчинив кримінальне правопорушення, що підтверджується довідкою про не судимість, яке відповідно до ст. 12, 25 КК України, є необережним тяжким злочином.
Обмежень щодо застосування відносно обвинуваченого амністії, передбачених ст. 4 Законом України "Про застосування амністії в Україні" та ст.8 Закону України «Про амністію у 2016 році», судом не встановлено, амністія до нього не застосовувалась. Тобто, на нього поширюються вимоги відповідного закону, а тому він підлягає звільненню від відбування призначеного покарання.
Відповідно до вимог ст.128 КПК України в рамках провадження було подано потерпілою ОСОБА_6 цивільний позов. Вказує, що 02.11.2016, приблизно о 19 годині 00 хвилин ОСОБА_4 , керуючи автомобілем марки «Фольксваген Пассат» реєстраційний номер НОМЕР_1 та рухаючись по проїзній частині дороги вул. Сахарова у напрямку до вул. Княгині Ольги, біля буд. №23, порушив чинні вимоги ПДР України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року зі змінами та доповненнями відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №136 від 06.03.2013 року, а саме: Р.1.п.1.5, п.1.10 ( в частині значення термінів «пішохідний перехід», «небезпека руху»), Р.2 п.2.3 п.п. «б» і «д», Р.2 п.2.5, Р.12 п.12.3 та Р.18 п.18.1 ПДР України, що проявилось у тому, що він був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на їх зміну, створив загрозу безпеці дорожнього руху, при виникненні небезпеки для руху, не вжив заходів для зменшення швидкоств, аж до зупинки транспортного засобу, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, по якому в цей час переходили проїзну частину дороги зліва направо відносно напрямку руху транспортного засобу пішоходи ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , не зупинився, щоб дати дорогу пішоходам, для яких могла бути створена небезпека, внаслідок чого відбулась дорожньо транспортна пригода наїзд на пішоходів, в результаті якого пішохід ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження.
Внаслідок порушення водієм ОСОБА_4 вимог правил дорожнього руху України пішохід ОСОБА_9 згідно висновку судово медичної експертизи №489/2016 від 18.11.2016 отримла наступні тілесні ушкодження: черепно мозкова травма у вигляді перелому потиличної кістки зліва зі синцем над ним, забою головного мозку та крововиливу у мяку мозкову оболонку, які заподіяні тупим предметом чи при ударі об такий, могли бути спричинені 02.11.2016 в момент дорожньо-транспортної пригоди та відносяться до тяжкого тілесного ушкодження.
Після скоєного ОСОБА_4 свого автомобіля не зупинив, а відповідно жодної спроби надати допомогу, ним зроблено не було.
Внаслідок вказаної дорожньо транспортної пригоди ОСОБА_12 зазнала істотної матеріальної та неоціненної моральної шкоди, завданої ушкодженням її здоровя, яке відноситься до тяжких тілесних ушкоджень.
Перебуваючи на стаціонарному лікуванні з 02.11.2016 року по 25.11.2016 року, а також після реабілітації довготривалого розладу здоров`я , вона змушена нести витрати матеріального характеру пов`язані з лікуванням.
Загальний розмір матеріальної шкоди завданої їй тілесними ушкодженнями, заподіяними дорожньо транспортною пригодою внаслідок понесених витрат на лікування, лише на підставі документально підтверджених витрат фіскальними чеками становить 4 183, 03 коп.
Окрім фізичної шкоди, неправомірними суспільно небезпечними діями обвинуваченого ОСОБА_4 , їй завдано також немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які позначили негативні зміни в її житті: щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, страх можливого повторення подій, негативні переживання фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, тимчасова відірваність від активного соціального життя, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, тривога, емоційні та тілесні реакції при згадуванні, почуття образи, обурення, приниження гідності. Вона змушена була проходити курс лікування, терпіти болісні лікувальні та діагностичні процедури. Впродовж всього періоду лікування почувалася незручно, дискомфортно, з необхідністю пристосування до негативних умов існування ( ліжковий режим, гігієнічні проблеми, залежність від оточення). Були порушені актуальні життєві плани, погіршені можливості побудови та реалізації нових життєвих перспектив. Наслідки події зщо сталась, потягли за собою нераціональне витрачання життєвого часу ( на лікування, проведення правових заходів), обумовили необхідність залучання значиних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів. Таким чином, внаслідок суспільно небезпечних дій ОСОБА_4 , їй були заподіяні психологічні (моральні) страждання, розмір відшкодування яких, враховуючи характер та обсяг фізичних, душевних, психічних страждань, характер немайнових втрат становить 50 000 гривень, які підлягають відшкодуванню. Просить цивільний позов задоволити,який у судовому засіданні підтримала.
Вирішуючи питання щодо обґрунтованості цивільного позову суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Відповідно до вимог ч.5 ст.128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Відповідно до вимог ч.1 ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується на безумовній підставі, навіть у випадку наявності вини потерпілого. Відповідальність за шкоду не настає лише у випадку непереборної сили чи умислу потерпілого. Суд може зменшити розмір відшкодування у випадку, якщо сам пішохід винен у ДТП. До такого правового висновку прийшов Верховний Суд у постановах: № 742/637/19 від 07.10.2020 року; № 285/4223/17 від 07.10.2020 року; № 345/3335/17 від 03.06.2020 року; № 532/1374/18 від 10.04.2020 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 1187 Цивільного кодексу України, джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Згідно з частинами 2, 5 ст. 1187 Цивільного кодексу України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Крім того, як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 6 своєї постанови від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки», є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди.
Згідно з правилами ст. 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого.

Щодо заявлених потерпілим до стягнення витрат на лікування суд зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, що внаслідок вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди було завдано шкоди здоров`ю потерпілій ОСОБА_6 , внаслідок чого остання понесла вимушені матеріальні витрати, зокрема на лікування. Дані витраи понесені в період лікування, а саме з 02.11.2016 року по 25.11.2016 року, пов`язані з придбання ліків, що підтверджується копіями фіскальних чеків.
У зв`язку з наведеним, суд вважає, що цивільний позов в цій частині підлягає до повного задоволення.
Щодо позовних вимог потеріплої ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.
Відповідно до вимог ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у: фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої або членів її сім`ї; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності та ділової репутації особи.
Частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Позивач вказує на те, що моральна шкода складає 50 000 гривень, які вона просить стягнути з цивільного відповідача.
У той же час, як роз`яснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
При цьому, в п. 3, 5 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України зазначив, що під моральною шкодою, слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ. При вирішені спору про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в який матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою.
У відповідності з ч. 4 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Водночас, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не має призводити до її збагачення.
Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.
Потерпіла, внаслідок ДТП отримала тяжкі тілесні ушкодження, у зв`язку з чим перебувала на стаціонарному, без сумніву зазнала сильного фізичного болю. Отримані позивачем ушкодження позначились на стані її здоров`я. Всі наведені обставини потягнули душевні страждання, переживання та негативні емоції та призвели до порушення ритму життя потерпілої.
Крім цього, Законом України «Про амнітсію» передбачено, що амністія не звільняє від обов`язку відшкодувати заподіяну
злочином шкоду, покладеного на винну особу вироком або рішенням
суду.
Таким чином, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 , суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, що дає підстави визначити до стягнення із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 , 20 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.
Долю речових доказів суд вирішує за правилами ч.9 ст.100 КПК України.
Відповідно до ч.2 ст.124 КПК України, з обвинуваченого необхідно стягнути на користь держави витрати за проведення експертиз, які підтверджені довідками про витрати на їх проведення, на загальну суму 3632, 55 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 100, 124, 129, 368, 374 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на три роки без позбавлення права керування транспортними засобами.
На підставі ст. 86 КК України, ст.1 п. в Закону України «Про амністію у 2016 році» №1810-VIII від 22.12.2016 року звільнити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від відбування призначеного судом покарання.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , суму матеріального збитку у розмірі 4 183 (чотири тисячі сто вісімдесят три) грн. 03 коп.
Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , суму морального збитку у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) гривень.
Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , витрати за проведення експертиз на загальну суму 3632, 55 гривень, на користь держави.

Речовий доказ: автомобіль марки «Фольксваген Пасат» реєстраційний номер НОМЕР_1 повернути власнику.

Вирок може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Франківський районний суд м. Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок суду не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченим та прокурору.

Суддя ОСОБА_1