Провадження № 1-кс/522/4954/22
УХВАЛА
22 серпня 2022 року м. Одеса
Слідчий суддя Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Приморського районного суду м. Одеси клопотання прокурора Приморської окружної прокуратури міста Одеси ОСОБА_3 , про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001490 від 13.06.2016 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України,
ВСТАНОВИВ:
До Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання прокурора Приморської окружної прокуратури міста Одеси ОСОБА_3 про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01), яка на праві приватної власності належить ОСОБА_4 , із забороною проведення будь-яких реєстраційних дій щодо вказаного об`єкту нерухомості, в рамках кримінального провадження №0001490 від 13.06.2016 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.
Зазначене клопотання обґрунтовано тим, що СВ відділу поліції №1 Одеського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні за №0001490 від 13.06.2016 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.
Досудовим розслідуванням встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , на праві приватної власності належала ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ст. 1261 ЦК України спадкоємцем першої черги є син померлої ОСОБА_5 ОСОБА_6 .

Досудовим розслідуванням також встановлено, що ОСОБА_6 звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_5 .

Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 21.01.2016 посвідчено договір дарування, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , відповідно до якого ОСОБА_5 передає безоплатно у власність ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 .

Крім того, 21.01.2016 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 посвідчено заповіт ОСОБА_5 , відповідно до якого померла заповідає все своє майно ОСОБА_4 та позбавляє права на спадкування свого сина ОСОБА_6 .

Досудовим розслідування встановлено, що ні договір дарування ні заповіт особисто ОСОБА_5 не підписувався.

Як зазначено у договорі дарування від 21.01.2016 та заповіті від 21.01.2016, посвідчених ОСОБА_7 , у зв`язку із хворобою ОСОБА_5 вказані документи підписано ОСОБА_8 , особа якого на даний час встановлюється.

У ході досудового розслідування також встановлено, що ОСОБА_5 07.02.2016 була доставлена до КУ «ГКБ № 1» у тяжкому стані, а саме відсутність мовного контакту, повна відсутність руху лівих кінцівок, набряк головного мозку та набряк легень, що вказує не неможливість ОСОБА_5 на момент укладання договору та посвідчення заповіту усвідомлює значення своїх дій та керувати ними.

Враховуючи, вищевикладене, з метою забезпечення збереження речових доказів прокурор звернувся до слідчого судді з клопотання про накладення арешту на вказане майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 .
Прокурор надав до суду заяву про розгляд клопотання за його відсутності, просив задовольнити клопотання, підтримує його в повному обсязі.
Відповідно до ч. 2 ст. 172 КК України, прокурор просить розглядати клопотання про арешт майна без виклику особи, яка є його власником, з метою забезпечення арешту майна.
Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 172 КПК України, слідчий суддя вважає за можливе розглянути клопотання без участі власника майна та прокурора.
Враховуючи неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснювалося, що відповідає положенням ч. 4 ст. 107 КПК України.
Слідчим суддею було встановлено, що СВ відділу поліції №1 Одеського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні за №0001490 від 13.06.2016 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.
Також встановлено, щовартира № 30 за адресою: АДРЕСА_2 , на праві приватної власності належала ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ст. 1261 ЦК України спадкоємцем першої черги є син померлої ОСОБА_5 ОСОБА_6

ОСОБА_6 звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_5 .

Разом з тим встановлено, що приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 21.01.2016 посвідчено договір дарування, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , відповідно до якого ОСОБА_5 передає безоплатно у власність ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 .

Крім того, 21.01.2016 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 посвідчено заповіт ОСОБА_5 , відповідно до якого померла заповідає все своє майно ОСОБА_4 та позбавляє права на спадкування свого сина ОСОБА_6 , проте ні договір дарування ні заповіт особисто ОСОБА_5 не підписувався.

Як зазначено у договорі дарування від 21.01.2016 та заповіті від 21.01.2016, посвідчених ОСОБА_7 , у зв`язку із хворобою ОСОБА_5 вказані документи підписано ОСОБА_8 , особа якого на даний час встановлюється.

Також встановлено, що ОСОБА_5 07.02.2016 була доставлена до КУ «ГКБ №1» у тяжкому стані, а саме відсутність мовного контакту, повна відсутність руху лівих кінцівок, набряк головного мозку та набряк легень, що вказує не неможливість ОСОБА_5 на момент укладання договору та посвідчення заповіту усвідомлює значення своїх дій та керувати ними.

Враховуючи, вищевикладене, з метою забезпечення збереження речових доказів прокурор звернувся до слідчого судді з клопотання про накладення арешту на вказане майно.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Згідно з ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, набуті кримінально протиправним шляхом.
Відповідно до ч. 7 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений на майно, на яке раніше накладено арешт відповідно до інших актів законодавства. У такому разі виконанню підлягає ухвала слідчого судді, суду про накладення арешту на майно відповідно до правил цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» слідчий суддя застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.
Положення зазначеної вище норми КПК України узгоджуються з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
Метою накладення арешту на майно, згідно з п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, є збереження речових доказів.
Враховуючи правову кваліфікацію кримінального правопорушення, за фактом вчинення якого здійснюється досудове розслідування вищевказаного кримінального провадження, слідчий суддя з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуження майна, яке відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, та має значення речового доказу у даному кримінальному провадженні, приходить до висновку про наявність достатніх підстав для задоволення вищевказаного клопотання та накладення арешту на вищезазначене майно.
Керуючись ст.ст. 170, 173, 309, 372, 376 КПК України,
УХВАЛИВ:
Клопотання прокурора Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_3 , про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001490 від 13.06.2016 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, задовольнити.
Накласти арешт на майно, у кримінальному провадженні №0001490 від 13.06.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, власником якого є ОСОБА_4 , а саме на: квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01), із забороною проведення будь-яких реєстраційних дій щодо вказаного об`єкту нерухомості.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її проголошення.
Ухвалу може бути оскаржено безпосередньо до Одеського апеляційного суду на протязі 5 (п`яти) днів.
Слідчий суддя ОСОБА_1