Постанова

іменем України
05 липня 2022 року
м. Київ
справа № 487/2910/21
провадження № 51-287км22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Миколаївського апеляційного суду від 11 листопада 2021 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000290, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 січня 2016 року за ч. 2 ст. 186, ч. 4 ст. 70, ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців (з урахуванням вироку Миколаївського апеляційного суду від 05 квітня 2016 року),
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 травня 2021 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки, від відбування якого звільнено на підставі ст. 75 КК України з випробуванням із іспитовим строком тривалістю 1 рік, якщо він протягом цього строку не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає ряд обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Прийнято рішення щодо розподілу процесуальних витрат та долі речових доказів.
Миколаївський апеляційний суд скасував вирок місцевого суду в частині призначеного покарання та ухвалив у цій частині новий вирок від 11 листопада 2021 року, яким призначив ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки. В іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без змін.
ОСОБА_7 засуджено за те, що він 22 березня 2021 року близько 05:00, перебуваючи біля приміщення магазина, що по АДРЕСА_2 , діючи повторно, умисно вчинив крадіжку належного ОСОБА_8 велосипеда вартістю 2375,00 грн та ліхтарика вартістю 100 грн, заподіявши потерпілому матеріальної шкоди на загальну суму 2475,00 грн.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить змінити вирок апеляційного суду та застосувати щодо засудженого положення ст. 75 КК України. Вважає, що суд апеляційної інстанції, призначаючи покарання, належним чином не мотивував свого рішення, не зважив на обставини, що пом`якшують покарання та позитивні дані про особу засудженого, які у сукупності є підставою для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням.
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 просила залишити вирок апеляційного суду без зміни як законний, а касаційну скаргу захисника без задоволення як необґрунтовану.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Доводи захисника ОСОБА_6 , наведені ним у касаційній скарзі, про необґрунтоване незастосування апеляційним судом положень ст. 75 КК України та невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості кримінального правопорушення і його особі через суворість є безпідставними.
Згідно з положеннями статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Із системного аналізу вимог закону України про кримінальну відповідальність слідує, що, окрім вирішення питання про призначення певного виду та розміру покарання, суду потрібно встановити достатню підставу для звільнення від його відбування з випробуванням, при цьому належним чином вмотивувати таке рішення, дослідивши і оцінивши всі обставини, що мають значення для справи, та врахувати, що ст. 75 КК України застосовується лише в тому разі, коли для цього є умови і підстави.
Так, суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення щодо обрання ОСОБА_7 міри покарання, врахував характер та ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який характеризується посередньо, не працює, на спец обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше судимий. Щире каяття засудженого у вчиненні кримінального правопорушення визнано обставиною, яка пом`якшує покарання.
На підставі цих даних у їх сукупності суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання у межах санкції за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого його визнано винуватим, та дійшов висновку, що його виправлення та перевиховання можливе при звільненні від відбування покарання з випробуванням із застосуванням положень ст. 75 КК України.
Апеляційний суд, оцінюючи правильність та справедливість призначеного ОСОБА_7 покарання, взяв до уваги обставини, які були враховані місцевим судом.
Разом із цим, апеляційний суд дійшов висновку, що при призначенні покарання з можливістю виправлення та перевиховання ОСОБА_7 без його відбування поза увагою суду першої інстанції, по суті, залишилося те, що останній раніше неодноразово судимий, зокрема за вчинення умисних корисливих кримінальних правопорушень, а також притягався до адміністративної відповідальності. Апеляційний суд проаналізував те, що раніше суди застосовували положення ст. 75 КК України при призначенні ОСОБА_7 покарання, однак він порушував їх умови, а після останнього звільнення з місць позбавлення волі через незначний час знову вчинив кримінальне правопорушення проти власності. Ці обставини, як зазначив суд апеляційної інстанції, свідчать, зокрема, про системний характер протиправної поведінки ОСОБА_7 , його стійку антисоціальну позицію та небажання ставати на шлях виправлення.
Таким чином апеляційний суд установив, що висновок місцевого суду про можливість застосування щодо ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України зроблено без урахування особливостей правозастосування наведеної норми матеріального права і належним чином не вмотивовано, оскільки при призначенні покарання та вирішенні питання про можливість виправлення та перевиховання винного без його відбування місцевий суд урахував одні й ті ж самі обставини, що є неприпустимим.
На підставі наведених обставин у їх сукупності суд апеляційної інстанції, врахувавши мету покарання, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати можливим виправлення та перевиховання ОСОБА_7 без відбування покарання та призначив засудженому покарання у межах санкції за вчинене ним кримінальне правопорушення у виді обмеження волі на строк 2 роки, яке належить відбувати реально.
З урахуванням зазначених даних про особу засудженого, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, колегія суддів вважає призначене ОСОБА_7 покарання у зазначеному виді й розмірі справедливим і таким, що відповідає вимогам ст. 65 КК України.
З огляду на викладені вище обставини, які підлягають обов`язковому врахуванню, навіть за наявності у засудженого міцних соціальних зав`язків та його повного визнання вини, на що вказує захисник у касаційній скарзі, підстав для пом`якшення покарання чи застосування положень ст. 75 КК України та звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням колегія суддів не вбачає, оскільки обставини, на які посилається захисник, самі собою не є противагою суспільній небезпечності вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу.
Вирок апеляційного суду в частині призначення покарання належним чином умотивований та відповідає вимогам ст. 420 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити апеляційному суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, у матеріалах провадження не встановлено.
За таких обставин, підстави для задоволення касаційної скарги захисника відсутні.
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
у х в а л и в :
Вирок Миколаївського апеляційного суду від 11 листопада 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_9 ОСОБА_2 ОСОБА_3