Житомирський апеляційний суд
Справа №274/4373/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст. 115 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2022 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,
обвинуваченого: ОСОБА_7 ,
захисника: ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 20 липня 2022 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , -

в с т а н о в и л а:
На розгляді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст.263, ч.2 ст.15, п.5 ч.2 ст.115 КК України.

У судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строків триманні під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , оскільки ризики, що слугували підставою для обрання такого запобіжного заходу, не зникли і існують на даний час.

Обвинувачений та захисник заперечили проти задоволення клопотання прокурора. Просили замінити запобіжний захід на будь-який м`який, не пов`язаний із позбавленням волі.

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 20 липня 2022 року продовжено дію застосованого до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 02 (двох) місяців з дня постановлення ухвали.

На вказане рішення захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 20 липня 2022 року, постановити нову ухвалу про відмову в задоволенні клопотання прокурора про подовжені запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 та застосувати будь який інший запобіжний захід але не пов`язаний з триманням під вартою.

Вважає, що суд розглянув клопотання прокурора упереджено з явним порушенням норм КПК України, а прокурором подане клопотання з явним порушеним вимог КПК України.

Вказує, що клопотання прокурора про подовження строків тримання під вартою як і саме обвинувачення гуртуються виключно на припущеннях прокурора. Прокурором не було надано фактичних доказів та підтверджень щодо наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

Зазначає, що ні він ні обвинувачений не були ознайомлені з клопотанням прокурора про продовження строку тримання під вартою, як це вимагає КПК України, що позбавило сторону захисту на ознайомлення з клопотанням прокурора та прокурор не ознайомив з матеріалами справи.

Посилається на те, що у обвинуваченого на утриманні перебуває дружина та 4 дітей, які зараз потребують як матеріальної так і моральної підтримки батька у зв`язку з чим даний факт дає підстави для зміни запобіжного заходу на більш м`який.

Вказує, що 15.07.2022 року ним подано заяву про відвід головуючому судді ОСОБА_1 в задоволенні якого було безпідставно відмовлено. Крім того 20.05.2022 року подано відвід вже всьому колегіальному складу суддів з підстав порушення ними вимог КПК України при розгляді клопотань прокурора, однак суддя ОСОБА_1 за відсутності колегії суддів, розглянув справу одноособово та звинуватив його в затягуванні розгляді справи і відмовив в розгляді заяви про відвід колегії суддів.

Зазначає, що суддя ОСОБА_1 зловживає своїм процесуальним становищем та трактує норми права на свій особистий лад та безпідставно розглянув клопотання прокурора одноособово посилаючись на п.20-5 Розділу XI «Перехідних положень» КПК України.

Захисник ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_7 під час апеляційного розгляду провадження підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Прокурор заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, а ухвалу суду просив залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, учасників провадження, перевіривши ухвалу суду в межах ст.404 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

В провадженні Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 за ч.2. ст.15, п.5 ч.2 ст.115, ч.1 ст.263 КК України.

Відповідно до ч.1 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Нормами ч.2 цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частиною 3 ст.331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

У відповідності до вимог ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст.178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Як вбачається з матеріалів провадження, 20.07.2022 року в судовому засіданні суду першої інстанції під час розгляду вказаного кримінального провадження, в порядку ст.331 КПК України, було розглянуто клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 .

При цьому, судом першої інстанції було встановлено, що процесуальні ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшилися і виправдовують тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою.

З журналу судового засідання вбачається, що наведені в клопотанні прокурора доводи перевірялись судом при їх розгляді. При цьому вислухана думка прокурора, обвинуваченого та захисника, які просили змінити запобіжний захід на будь-який більш м`який запобіжний захід, а також з`ясовані обставини, які мають значення для вирішення питання про продовження та зміну запобіжного заходу.

Разом з тим, колегія суддів зважає і на те, що при розгляді питання щодо обрання чи продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слід враховувати і тяжкість та обсяг обвинувачення, оскільки «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Відповідно до практики ЄСПЛ допустимими підставами для взяття й утримання особи під вартою є наявність з боку підозрюваного таких загроз, як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину (рішення ЄСПЛ від 02.10.2014 у справі «Воляник проти України»). Крім цього, у рішенні ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Москаленко проти України» зазначено, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.

Фактичні обставини вчинення інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_7 умисного особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст.15, п.5 ч.2 ст.115 КК України та тяжкого злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, за одне з яких передбачено покарання у виді позбавлення волі від 10 до 15 років або довічне позбавлення волі свідчать про його можливу підвищену суспільну небезпеку, що у сукупності із тяжкістю можливого покарання, а також даними про особу обвинуваченого вказують на обґрунтованість продовження щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Також судом першої інстанції було враховано й те, що обвинувачений

може переховуватись від органів досудового розслідування та /або суду з метою уникнення покарання за вчинений злочин, не має міцних соціальних зв`язків, які б утримували його за місцем проживання, не одружений, не навчається та не працює; може знищити, сховати або спотворити будь-які із речей, документів чи речових доказів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; може незаконно впливати на потерпілого та свідків, які мають одне місце проживання з обвинуваченим, адреси проживання відомі з матеріалів провадження та ряд свідків судом ще не допитано; може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки є непрацюючим та раніше неодноразово судимим, а також є обвинуваченим у кримінальних провадженнях, які наразі перебувають на розгляді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області.

Суд, розглядаючи заявлене клопотання, взяв до уваги, крім даних, передбачених ст.177 КПК України, характер вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень, їх тяжкість, наслідки вчинення протиправних діянь та дійшов до обґрунтованого висновку, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти наявним ризикам та є правові підстави для продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, що буде достатнім для запобігання ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, а також необхідним і доцільним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого та виконання покладених на нього процесуальних обов`язків.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд повно дослідив обставини кримінального провадження, які стосуються вирішення питання про запобіжний захід, дав належну оцінку наданим доказам та обґрунтував наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, зазначивши, що ризики, які були підставою щодо обрання міри запобіжного заходу відносно обвинуваченого у вигляді тримання під вартою та продовження даного заходу не змінились та не відпали, що виключає можливість його зміни на більш м`який.

Доводи апелянта про те, що судом безпідставно відмовлено в задоволенні його заяви про відвід головуючому судді та відмовив в розгляді заяви про відвід колегії суддів апеляційний суд визнає безпідставними.

Як вбачається з копії журналу судових засідань вказаний довід був предметом розгляду судом першої інстанції, який зазначив, що захисник зловживає своїми правами на захист та відвід та про можливість вирішення даного клопотання на даний час, оскільки відсутня колегія суддів.

З вказаним висновком погоджується й колегія суддів.

Посилання захисника на те, що прокурором були порушені вимоги ч.2 ст184 КПК України в частині надання клопотання обвинуваченому не пізніше ніж за три години до початку розгляду такого клопотання, заслуговує на увагу.

Разом з тим апеляційний суд зазначає наступне.

Положеннями ч.2 ст.184 КПК України визначено, що копія клопотання та матеріалів, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу, надається підозрюваному, обвинуваченому не пізніше ніж за три години до початку розгляду клопотання.

Таким чином, апеляційний суд зазначає, що прокурор, звертаючись до суду з письмовим клопотанням про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, мав надати копію такого клопотання за три години до початку його розгляду по суті.

Однак, єдиною підставою для відмови у продовженні строку тримання під вартою, передбачено ч.5 ст.199 КПК України, є не доведення прокурором, слідчим, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

За таких обставин, недотримання прокурором строків подання до суду та надання обвинуваченому клопотання про продовження запобіжного заходу не є підставою для відмови у задоволенні клопотання по суті.

Крім того судом першої інстанції зазначено про можливе порушення прокурором законодавства при подачі клопотання та є підставою для притягнення його до передбаченої законом відповідальності, але не знімає з суду обов`язок вирішення питання, передбаченого законом, по суті, а тому доводи апеляційної скарги сторони захисту з цих підстав колегія суддів також вважає безпідставними.

Колегія суддів також визнає безпідставними доводи апелянта про те, що суддя зловживає своїм процесуальним становищем та трактує норми права на свій особистий лад та безпідставно розглянув клопотання прокурора одноособово посилаючись на п.20-5 Розділу XI «Перехідних положень» КПК України, є безпідставними.

Так, відповідно до абз.5 ч.1 п.20-5 розділуXI « Перехідні положення» КПК України, у разі неможливості у визначений цим Кодексом строк суддею (колегією суддів) розглянути клопотання про обрання або продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, крім клопотання, поданого на розгляд до Вищого антикорупційного суду, воно може бути передано на розгляд до іншого судді, визначеного в порядку, встановленому частиною третьою статті 35 цього Кодексу, або розглянуто головуючим, а за його відсутності - іншим суддею зі складу колегії суддів, якщо справа розглядається колегіально, або може бути передано для розгляду до іншого суду в межах юрисдикції одного суду апеляційної інстанції або до суду в межах юрисдикції різних апеляційних судів в порядку, передбаченому абзацом шостим цього пункту.

Вказані особливості судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальних провадженнях та розгляду окремих питань під час судового провадження встановлені тимчасово, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19).

Положеннями ст.331 КПК України визначено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого, а також, незалежно від наявності клопотань, зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

З огляду на те, що станом на 20 липня 2022 року, враховуючи, що стороні захисту заздалегідь було повідомлено про неможливість зібрати колегію суддів після 18.07.22, у суду виник обов`язок, передбачений ч.3 ст.331 КПК України, у даному кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_7 розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, однак через неможливість зібрати колегію суддів, які входить до сформованого відповідно до ч.3 ст.31 КПК України у цьому кримінальному провадженні складу колегії суддів, головуючий суддя ОСОБА_1 , розглянувши одноособово процесуальні питання, пов`язані виключно із запобіжними заходами, на переконання колегії суддів, діяв із дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства.

Разом з тим колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України за наслідками розгляду питання необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Однак відповідно до ч.2 ст.331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

При цьому відповідно ч.1 ст.197 КПК України глави 18 строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання не може перевищувати шістдесяти днів.

Таким чином спеціальною процесуальною нормою визначено, що строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесят днів. Тому, не дивлячись на положення ч.3 ст.331 КПК України, враховуючи, що спеціальна норма встановлює менший граничний строк тримання під вартою, що безумовно поліпшує становище обвинуваченого, суд при таких суперечностях в зазначених нормах повинен був керуватися саме положеннями ст.197 КПК України та продовжувати строк тримання його під вартою не більше, ніж на 60 днів, тобто до 18.09.2022.

З огляду на викладене ухвала суду підлягає зміні відповідно до положень ст.ст.409, 412 КПК України в частині визначення строку тримання обвинуваченого під вартою, а саме строк тримання обвинуваченого під вартою повинен визначатися в даному випадку строком на 60 днів, а не на два місяці.

Керуючись ст.ст.199,331,404,407,422-1 КПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 20 липня 2022 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 в порядку ст.404 КПК України змінити.

Вважати продовженим строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 до 18.09.2022 року включно.

Врешті ухвалу залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: