Справа № 165/3426/20 Провадження №11-кп/802/592/22 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Категорія:ч.2 ст.185, ст.395 КК України Доповідач : ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконферензв`язку),

захисника обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконферензв`язку),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні на вирок Нововолинського міського суду Волинської області 24 травня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:
Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Середнє-Біле Іванівського району Амурської області Російської Федерації, громадянин України, освіта професійно-технічна, не одружений, не працює, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 1) вироком Нововолинського міського суду Волинської області від 17 лютого 1988 року за ч.3 ст.85 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк один рік, звільнений по відбуттю строку покарання 17 лютого 1989 року; 2) вироком Нововолинського міського суду Волинської області від 11 квітня 1990 року за ч.4 ст.140 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років з конфіскацією майна; 3) вироком Нововолинського міського суду Волинської області від 27 вересня 1994 року за ч.4 ст.140, ч.3 ст.42 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк шість років з конфіскацією майна, звільнений по відбуттю строку покарання 20 січня 1996 року; 4) вироком Фастівського районного суду Київської області від 26 вересня 1997 року за ч.4 ст.140 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк сім років з конфіскацією майна; 5) вироком Яворівського районного суду Львівської області від 29 травня 1998 року за ч.4 ст.140, ч.3 ст.142, ст.42, ст.43 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк дев`ять років з конфіскацією майна; 6) вироком Бердичівського районного суду Житомирської області від 29 травня 2002 року за ст.391, ст.71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк два роки сім місяців, звільнений 29 грудня 2004 року по відбуттю строку покарання; 7) вироком Іваничівського районного суду Волинської області від 26 січня 2010 року за ч.2, ч.3 ст.185, ч.1 ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки шість місяців; 8) вироком Нововолинського міського суду Волинської області від 03 лютого 2010 року за ч.2, ч.3 ст.185, ч.1 ст.263, ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки; 9) вироком Іваничівського районного суду Волинської області від 19 березня 2010 року за ч.2, ч.3 ст.185, ч.1 ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років; 10) вироком Нововолинського міського суду Волинської області від 30 червня 2010 року за ч.2, ч.3 ст.185 ч.1, ч.4 ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років шість місяців, звільнений 07 листопада 2014 року умовно-достроково згідно ухвали Рівненського районного суду Рівненської області від 30 жовтня 2014 року на не відбутий строк покарання три місяці двадцять днів; 11) вироком Нововолинського міського суду Волинської області від 07 липня 2015 року за ч.2, ч.3 ст.185, ч.1, ч.4 ст.70 КК України до покарання у виді чотири роки чотири місяці позбавлення волі, звільнений 22 лютого 2018 року умовно-достроково, на не відбутий строк покарання шість місяців сім днів; 12) вироком Іваничівського районного суду Волинської області від 12 червня 2019 року за ч.2 ст.185, ст.71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на трок один рік один місяць позбавлення волі; 13) вироком Нововолинського міського суду Волинської області від 20 вересня 2019 року за ч.2 ст.185, ч.2 ст.263 ч.1, ч.4 ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк один рік чотири місяці, звільнений 23 березня 2020 року по відбуттю строку покарання; 14) вироком Залізничного районного суду м. Львова від 10.03.2022 року за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, та на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на 2 роки; 15) вироком Нововолинського міського суду Волинської області від 16.05.2022 року за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 6 місяці, з іспитовим строком на 1 рік, засуджено за:

- ч.2 ст.185 КК України - до покарання у виді арешту на строк 4 (чотири) місяці;

- ст.395 КК України - до покарання у виді арешту на строк 2 (два) місяці.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань, ОСОБА_7 призначено остаточне покарання у виді арешту на строк 5 (п`ять) місяців.

Строк відбування покарання ухвалено рахувати з часу приведення вироку до виконання.

Стягнуто із ОСОБА_7 в дохід держави 817 (вісімсот сімнадцять) 25 коп. судових витрат.

Вироком також згідно із ст.100 КПК України вирішено питання щодо речових доказів.

Так, за вироком суду ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за те, що він в період часу з 16 жовтня 2020 року по 17 жовтня 2020 року, точний час органом досудового розслідування не встановлено, під час вживання алкогольних напоїв з ОСОБА_9 , за проханням останнього принести продукти харчування, взяв ключі від його квартири, які ОСОБА_9 надав добровільно, після чого пішов до квартири належній ОСОБА_9 , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , перебуваючи в якій, діючи умисно, керуючись корисливим мотивом та метою таємного викрадення чужого майна, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, переконавшись, що його дії є непомітними для сторонніх осіб, повторно, таємно викрав з кімнати вищевказаної квартири планшет марки "HuaweimediaPag T3 AGS", вартість якого згідно висновку експерта №827 від 23.11.20 становить 3000 грн., який був в чохлі-клавіатурі марки "Nomi KS 1010", вартість якого згідно того ж висновку експерта становить 149,33 грн., які належали ОСОБА_10 , чим спричинив останній майнову шкоду на загальну суму 3149,33 грн.
Крім того, ОСОБА_7 ухвалою Нововолинського міського суду Волинської області від 06.11.20 було встановлено адміністративний нагляд строком один рік із застосуванням наступних обмежень: заборона виходу з будинку з 22 год. по 06 год.; заборона перебування в місцях торгівлі і громадського харчування, де продаються на розлив спиртні напої; заборона виїзду за межі адміністративного району без дозволу органів внутрішніх справ; реєстрація в поліції два рази на місяць. Будучи ознайомленим із постановою від 16.11.20 про оголошення йому дат і часу реєстрації в Нововолинському ВП Володимир-Волинського РВП ГУНП у Волинській області згідно встановлених обмежень, з метою ухилення від адміністративного нагляду, нехтуючи покладеними на нього судом обмеженнями, усвідомлюючи протиправність своїх дій, не повідомивши про намір виїхати за межі м.Нововолинська працівників Нововолинського ВП Володимир-Волинського РВП ГУНП у Волинській області самовільно, без поважних на це причин, покинув обране ним місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , та 16 листопада 2020 року (більш точний час органом досудового розслідування не встановлено) виїхав за межі м.Нововолинська, а саме: в с.Біличі Іваничівського району, де перебував до 21 листопада 2020 року; в період з 18 січня 2021 року по 22 січня 2021 року перебував в с.Тудорковичі Львівської області, чим порушив ст.10 Закону України "Про адміністративний нагляд за особами, звільненими з місць позбавлення волі".
Не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації дій обвинуваченого, прокурор у поданій апеляційній скарзі із доповненнями, оскаржив вирок суду з мотивів істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості злочинів та особі обвинуваченого, внаслідок його м`якості. Вказує про те, що судом першої інстанції не було враховано того, що обвинувачений посередньо характеризується за місцем проживання, неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності та має непогашену судимість, серед інших за вчинення тяжких злочинів, неодноразово відбував покарання у місцях несвободи, не працює, немає постійного джерела доходів, що відповідно свідчить про неможливість виправлення ОСОБА_7 за умови призначення покарання у виді арешту на строк 5 місяців. Необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого покаранням, враховуючи тяжкість кримінальних правопорушень, його обставин та особу винного, буде арешт на строк 6 місяців.

Крім того, зазначає про те, що судом не було дотримано вимог ч.4 ст.70 КК України. Так, ОСОБА_7 вироком Нововолинського міського суду від 19.04.21 засуджений за ст.395 КК України до покарання у виді арешту на строк 2 місяці. Кримінальні правопорушення, передбачені ч.2 ст.185 та ст.395 КК України, за які ОСОБА_7 засуджено оскаржуваним вироком від 24.05.22, він вчинив до постановлення та набрання законної сили вироком від 19.04.21, що свідчить про наявність підстав для застосування положень ч.4 ст.70 КК України при призначенні покарання. Однак, місцевим судом цього зроблено не було.

Окрім того, ОСОБА_7 вироком Нововолинського міського суду від 16.05.22 засуджено за ч.2 ст.185 КК України на підставі угоди про примирення до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 6 місяців із встановленням іспитового строку на 1 рік. Також вироком Залізничного районного суду міста Львова від 10.03.22 ОСОБА_7 засуджено за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки із встановленням іспитового строку на 2 роки. Це на думку прокурора свідчить про необхідність окремого виконання цих вироків.

Також зазначає про необхідність виключення з оскаржуваного вироку посилання на врахування судимості ОСОБА_7 за вироком Шевченківського районного суду міста Львова від 08.05.09, яким його було засуджено за ч.1 ст.162 КК України, оскільки покарання відбуте, а судимість враховуючи положення ст.ст.5, 89 КК України, є погашеною.

Посилаючись на вищевикладене, прокурор просить вирок суду в частині призначення покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за: ч.2 ст.185 КК України - у виді арешту на строк 5 місяців; ст.395 КК України - у виді арешту на строк 3 місяці.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань, ОСОБА_7 призначити остаточне покарання у виді арешту на строк 6 місяців.

На підставі ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання, призначеного вироком Нововолинського міського суду від 19.04.21 у виді арешту на строк 2 місяці, більш суворим, призначеним за даним вироком, ОСОБА_7 призначити остаточне покарання у виді арешту на строк 6 місяців.

У строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зарахувати повністю відбуте покарання, призначене вироком Нововолинського міського суду від 19.04.21 у виді 2 місяців арешту.

Вироки Нововолинського міського суду від 16.05.22, та Залізничного районного суду міста Львова від 10.03.22, виконувати самостійно.

З вступної та мотивувальної частин вироку виключити посилання на врахування судом при призначенні обвинуваченому покарання не знятої і непогашеної судимості згідно вироку Шевченківського районного суду міста Львова від 08.05.09.

В решті вирок суду прокурор просить залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та доводи апеляційної скарги, прокурора, який просив апеляцію задовольнити, обвинуваченого та його захисника, які апеляційні вимоги визнали частково, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд апеляційної інстанції згідно із положеннями ч.1 ст.404 КПК України судові рішення суду першої інстанції переглядає в межах апеляційної скарги.
Фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст.185, ст.395 КК України, доведеність його винуватості у вчиненні цих кримінальних правопорушень, а також вид призначеного покарання за санкціями цих норм закону, є правильними і ґрунтуються на зібраних у встановленому законом порядку та перевірених судом доказах, які ніким з учасників судового провадження не оспорюються, а тому апеляційний суд вирок суду у цій частині не перевіряє.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Оскаржуваний вирок вказаній вимозі закону в повній мірі не відповідає.

Що стосується тверджень прокурора про невідповідність призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ст.395 КК України та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, то колегія суддів вважає, що вони є необґрунтованими та відповідно не заслуговують на увагу із врахуванням наступного.

Так, відповідно до положень ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Суд згідно із ст.65 КК України призначає покарання в межах санкції частини статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, особи винного, та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Пленум Верховного Суду України у п.п.2, 3, 4 своєї постанови №7 від 24.10.03 «Про практику призначення судами кримінального покарання» роз`яснив, що відповідно до п.1 ч.1 ст.65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо. Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 ККУ), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо). Виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за вчинені ним кримінальні правопорушення із застосуванням положень ч.1 ст.70 КК України, суд першої інстанції врахував тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ст.395 КК України, які згідно із положеннями ст.12 КК України за ступенем тяжкості відповідно відносяться до нетяжкого умисного злочину та кримінального проступку, відсутність обтяжуючих покарання обставин та наявність обставини, що пом`якшують покарання (активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, щире каяття, добровільне відшкодування завданої шкоди).
Враховано і те, що ОСОБА_7 неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення різного виду злочинів, за які має не зняті і непогашені у встановленому законом порядку судимості, неодноразово відбував покарання у виді позбавлення волі, а також те, що він ніде не працює, на утриманні має матір похилого віку ОСОБА_11 , 1929 року народження, перебуває на обліку у лікаря нарколога, а психіатра, - ні.

Окрім того, судом враховано обсяг та вартість викраденого, думку потерпілого, який претензій майнового характеру до обвинуваченого немає у зв`язку з відшкодування шкоди в повному обсязі.

Проаналізувавши матеріали кримінального провадження, враховуючи норми вищенаведеного законодавства, апеляційний суд вважає, що вид та міра призначеного обвинуваченому покарання за вчинені кримінальні правопорушення із урахуванням положень ч.1 ст.70 КК України, судом першої інстанції обрана вірно у відповідності до положень ст.65 КК України, а тому підстав для збільшення міри обраного покарання у виді арешту за вчинені кримінальні правопорушення, як про це просить прокурор, апеляційний суд не вбачає.

У зв`язку з викладеним, апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи прокурора про неврахування зазначених ним в апеляційній скарзі обставин при визначенні міри покарання у виді арешту.

Разом з тим, аналізуючи доводи апеляційної скарги прокурора в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування положень ч.4 ст.70 КК України, то апеляційний суд вважає їх обґрунтованими з огляду на таке.

Апеляційним судом встановлено, і це підтверджується матеріалами кримінального провадження, що ОСОБА_7 вироком Нововолинського міського суду Волинської області від 19.04.21, визнаний винним та засуджений за ст.395 КК України до покарання у виді арешту на строк 2 місяці.

Кримінальні правопорушення, за які засуджено ОСОБА_7 вироком від 24.05.22, що оскаржується в даному провадженні, останній вчинив 16-17.10.20 та 16-21.11.20, 18-22.01.21, тобто до постановлення вироку Нововолинського міського суду Волинської області від 19.04.21.

Стаття 70 КК України визначає порядок призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень.

Відповідно до ч.4 ст.70 КК України за правилами, передбаченими в частинах 1 - 3 цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Однак, даних вимог матеріального права суд першої інстанції не дотримався, оскільки не призначив обвинуваченому покарання за сукупністю кримінальних правопорушень із зарахуванням повністю відбутого покарання за попереднім вироком від 19.04.21, як це визначено ч.4 ст.70 КК України.

Вказане, на переконання апеляційного суду, призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, тобто незастосування судом закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Оскільки, суд першої інстанції при призначенні остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, обвинуваченому ОСОБА_7 припустився неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, то доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині підлягають задоволенню, а вирок суду відповідно, - скасуванню в частині призначеного покарання з постановленням апеляційним судом нового вироку.

Таким чином, приймаючи до уваги те, що кримінальні правопорушення, у вчиненні яких ОСОБА_7 визнаний винним в даному провадженні, вчинені ним (16-17.10.20 та 16-21.11.20, 18-22.01.21) до ухвалення вироку Нововолинського міського суду Волинської області від 19.04.21, то апеляційний суд приходить до висновку, що в даному випадку при призначенні обвинуваченому остаточного до відбуття покарання слід застосувати положення ч.4 ст.70 КК України, тобто принцип призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш судового покарання більш суворим.

Разом з тим, апеляційний суд у строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховує повністю відбуте покарання за попереднім вироком Нововолинського міського суду Волинської області від 19.04.21, а саме у виді 2 місяців арешту.

Крім того, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 вироком Залізничного районного суду м.Львова від 10.03.22 року був засуджений за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, та на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на 2 роки, а вироком Нововолинського міського суду Волинської області від 16.05.22, - за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 6 місяці, з іспитовим строком на 1 рік.

Кримінальні правопорушення, за які засуджено ОСОБА_7 вироком, що оскаржується в даному провадженні, останній вчинив до постановлення вищевказаних вироків від 10.03.22 та від 16.05.22.

Проте, в цьому випадку положення ч.4 ст.70 КК України застосуванню не підлягають, оскільки по вироках від 10.03.22 та від 16.05.22 до ОСОБА_7 було застосовано звільнення від відбування покарання з випробуванням, а за вироком у цьому провадженні, йому призначається покарання, яке він має відбувати реально.

Таким чином, вирок у даному провадженні від 24.05.22 та попередні вироки Залізничного районного суду м.Львова від 10.03.22 і Нововолинського міського суду Волинської області від 16.05.22, повинні виконуватись самостійно.

Така позиція повністю узгоджується із роз`ясненнями, викладеними у п.23 постанови Пленуму ВСУ №7 від 24.10.03 "Про практику призначення судами кримінального покарання", а також у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 15.02.21 у справі №760/26543/17 (провадження №51-3600кмо20).

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї прокурор просить виключити із вступної та мотивувальної частин вироку вказівку про наявність у ОСОБА_7 судимості за вироком Шевченківського районного суду м.Львова від 08.05.09.

З цього приводу апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.374 КПК України, у вступній частині вироку зазначаються прізвище, ім`я та по батькові обвинуваченого, рік, місяць і день його народження, місце народження і місце проживання, заняття, освіта, сімейний стан та інші відомості про особу обвинуваченого, що мають значення для справи.

У ч.3 ст.374 КПК України передбачено, що у разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення; обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання; мотиви призначення покарання, звільнення від відбування покарання, застосування примусових заходів медичного характеру при встановлені стану обмеженої осудності обвинуваченого, застосування примусового лікування відповідно до статті 96 КК України мотиви призначення громадського вихователя неповнолітньому; підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Із вступної частини вироку суду першої інстанції вбачається, що ОСОБА_7 раніше судимий і, окрім іншого, вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 08.05.09 за ч.1 ст.162 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки 4 місяці, яке, як встановлено судом, він відбув з урахуванням ст.72 КК України, та 25.05.09 звільнений.

На думку апеляційного суду, апеляційні доводи сторони обвинувачення про виключення із вироку вказівки про наявність у ОСОБА_7 судимості за вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 08.05.09 не є підставою для зміни чи скасування судового рішення в розумінні положень ст.ст.408, 409 та ч.ч.2, 3 ст.374 КПК України та жодним чином не впливають на правильність призначеного обвинуваченому покарання.

З урахуванням вищенаведеного, вирок Нововолинського міського суду Волинської області від 24.05.22 щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового вироку. В іншій частині вирок апеляційний суд залишає без змін.

Таким чином, апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволення.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 414, 420, 615 КПК України, Волинський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні задовольнити частково.

Вирок Нововолинського міського суду Волинської області від 24 травня 2022 року в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за:

- ч.2 ст.185 КК України - у виді арешту на строк 4 (чотири) місяці;

- ст.395 КК України - у виді арешту на строк 2 (два) місяці.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань, ОСОБА_7 призначити остаточне покарання у виді арешту на строк 5 (п`ять) місяців.

На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання, призначеного вироком Нововолинського міського суду Волинської області від 19.04.2021 року, більш суворим, призначеним за даним вироком, остаточно ОСОБА_7 призначити покарання у виді арешту на строк 5 (п`ять) місяців, зарахувавши у строк покарання повністю відбуде покарання за вироком від 19.04.2021 року.
Строк відбуття покарання ОСОБА_7 обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.
В іншій частині вирок Нововолинського міського суду Волинської області від 24 травня 2022 року, - залишити без змін.

Вирок Залізничного районного суду м.Львова від 10.03.2022 року, та вирок Нововолинського міського суду Волинської області від 16.05.2022 року щодо ОСОБА_7 , - виконувати самостійно.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення. Касаційна скарга на вирок може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а особою, яка тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення копії судового рішення.

Повний текст вироку буде вручено учасникам судового провадження в день його проголошення.

Головуючий

Судді