ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 вересня 2022 року

м. Київ
справа № 371/89/21
провадження № 51-5190км21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 в режимі відеоконференції,
засудженого ОСОБА_7
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 на вирок Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року у об`єднаному кримінальному провадженні № 0000004, 0000007 за обвинуваченням
ОСОБА_7 , громадянина України, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Миронівка Київської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Миронівського районного суду Київської області від 31 березня 2021 року ОСОБА_7 визнано винуватим: за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст. 70 КК України шляхом часткового складання покарань ОСОБА_7 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.
Згідно з встановленими судом першої інстанції обставинами 4 грудня 2020 року, в денну пору доби (точного часу досудовим розслідуванням не встановлено) ОСОБА_7 , прибув до будинку АДРЕСА_2 у власних справах. Перебуваючи на подвір`ї вказаного будинку, ОСОБА_7 побачив, що гаражне приміщення та приміщення літної кухні не зачинені на замикаючі пристрої та там зберігаються електроінструменти, і в нього виник умисел на крадіжку чужого майна.
Реалізуючи свій злочинний, корисливий умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, цього ж дня, близько 22 год., точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_7 , діючи повторно, прибув до зазначеного домоволодіння і, переконавшись, що його дії будуть не помічені сторонніми особами та власником будинку, діючи умисно, з корисливих спонукань, відкрив вхідні ворота гаражного приміщення, звідки викрав майно, завдавши ОСОБА_8 майнової шкоди на загальну суму 1090, 67 грн.
Крім того, 5 грудня 2020 року близько 11 год., ОСОБА_7 прибув до подвір`я будинку АДРЕСА_3 , щоб зустрітися зі своїм знайомим на ім`я ОСОБА_9 (точних анкетних даних під час досудового розслідування не встановлено), де був поміченим громадянином ОСОБА_10 . В ході бесіди з ОСОБА_10 , ОСОБА_7 дізнався, що на території вказаного господарства ніхто не проживає та в нього виник умисел на вчинення таємного викрадення чужого майна. Того ж дня, в денну пору доби, точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_7 , діючи умисно, повторно, керуючись корисливим мотивом, з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна, пересвідчившись, що його дії залишаються непоміченими з боку власника приміщення та сторонніх осіб, через незачинену хвіртку проник до подвір`я будинку АДРЕСА_3 . Перебуваючи на подвір`ї вказаного будинку, ОСОБА_7 , діючи повторно, умисно, з корисливих спонукань, відкрив вхідні двері господарського приміщення, звідки викрав майно, що належить ОСОБА_11 , чим завдав останньому майнової шкоди на загальну суму 1023,33 грн.
Вироком Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року зазначений вирок місцевого суду скасований в частині кваліфікації дій ОСОБА_7 та призначеного йому покарання. Ухвалено визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. У решті вирок місцевого суду залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник порушує питання про скасування вироку апеляційного суду та про призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що, на думку захисника, є незрозумілим рішення апеляційного суду щодо ст. 75 КК України, оскільки в резолютивній частині вироку апеляційний суд не вказав про скасування звільнення від відбування покарання. Зазначається, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що матеріали кримінального провадження не містять даних щодо щирого каяття ОСОБА_7 у вчиненому та активного сприяння у розкритті злочину. Також зазначається, про порушення апеляційним судом вимог ч. 3 ст. 349 КПК України.
Позиції учасників судового провадження
Захисник підтримав касаційну скаргу, просив її задовольнити.
Засуджений підтримав касаційну скаргу захисника.
Прокурор заперечила проти задоволення касаційної скарги захисника, вважала її необґрунтованою.
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді, заперечень або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до Суду від них не надходило.
Мотиви Суду
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Положеннями ст. 438 КПК України визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції керується статтями 412-414 КПК України.
Перевіривши матеріали справи та доводи, наведені у касаційній скарзі, Верховний Суд доходить таких висновків.
Щодо твердження захисника про помилковість рішення суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для застосування відносно ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України.
Згідно з приписами ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Суд першої інстанції, обґрунтовуючи свій висновок про можливість звільнення ОСОБА_7 на підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного покарання з випробуванням, послався на: щире каяття та активне сприяння у розкритті злочинів; добровільне відшкодування завданого збитку потерпілим; перебування на утриманні ОСОБА_7 непрацездатного батька.
Разом з тим апеляційний суд з таким висновком суду першої інстанції не погодився.
Так, апеляційний суд у вироку зазначив, що ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий за вчинення кримінальних правопорушень проти власності, і, незважаючи на застосування до нього раніше інституту звільнення від відбування призначених покарань за попередніми вироками, продовжив вчиняти аналогічні кримінальні правопорушення проти власності та, відповідно, був засуджений до покарань з реальним відбуванням, однак належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став і знову вчинив новий умисний корисливий злочин.
Наведене, на думку апеляційного суду, з якою погоджується і суд касаційної інстанції, свідчить про зухвалість вчинених ОСОБА_7 дій та вказує на небажання останнього виправитися і вести правильний спосіб життя, а також на те, що засуджений усвідомлював протиправність вчинюваних ним діянь і свідомо порушив закон.
Також апеляційний суд послався на висновки досудової доповіді органу пробації про ОСОБА_7 , відповідно до якої виправлення ОСОБА_7 неможливо без цілодобового нагляду та контролю в умовах ізоляції.

Помилковим суд апеляційної інстанції визнав і висновок суду першої інстанції щодо наявності таких обставин, що пом`якшують покарання, як щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.
При цьому апеляційний суд зазначив, що матеріали кримінального провадження не містять даних про те, що ОСОБА_7 розкаявся у вчиненому злочині дієво, а не формально, а також активно сприяв розкриттю злочину.
Окрім того Верховний Суд вважає за доцільне зазначити, що як убачається з попереднього вироку Миронівського районного суду від 29 квітня 2016 року ОСОБА_7 в ході судового розгляду також висловлював каяття щодо вчиненого ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України. Проте, після звільнення з місць позбавлення волі 26 жовтня 2020 року по відбуттю строку покарання за вказаним вироком вже 04 грудня 2020 року засуджений вчинив новий епізод кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, а 05 грудня 2020 другий. Наведене свідчить про те, що висловлене ОСОБА_7 каяття має формальний характер.
За таких обставин Верховний Суд не вважає вказані доводи касаційної скарги такими, що заслуговують на увагу.
Щодо доводів захисника про те, що в резолютивній частині вироку апеляційного суду не зазначено рішення про скасування звільнення від відбування покарання.
Верховний Суд, перевіривши ці доводи захисника, також не знаходить їх слушними.
Так, апеляційний суд своїм вироком фактично призначив ОСОБА_7 нове покарання за ч. 3 ст. 185 КК України, навівши при цьому в мотивувальній частині вироку достатні мотиви щодо виду призначеного покарання та щодо відсутності підстав для застосування положень ст. 75 КК України.
Відсутність в резолютивній частині вироку вказівки суду апеляційної інстанції про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням, поруч із скасуванням вироку місцевого суду в частині кваліфікації та призначеного покарання, у даному кримінальному провадженні не є суттєвим порушенням, оскільки викладена редакція резолютивної частини вироку є чіткою і не викликає суперечностей в її трактуванні.
Також не знаходить Верховний Суд підстав визнати обґрунтованими твердження захисника про залишення апеляційним судом поза увагою положень ч. 3 ст. 349 КПК України.
Захисник зазначає, що апеляційний суд не мав права в силу положень ч. 3 ст. 349 КПК України вказувати на відсутність в матеріалах кримінального провадження даних про те, що ОСОБА_7 розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину.
За положеннями ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позицій, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Таким чином зазначені положення стосуються обмежень, які покладаються лише на сторони кримінального провадження щодо їх права оскаржувати вирок суду першої інстанції.
Виходячи з наведеного та керуючись статтями 433, 434, 436-438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню.
З цих підстав Верховний Суд постановив:
Касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року відносно ОСОБА_7 без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3