ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2022 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справах та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2
ОСОБА_3
при секретарі ОСОБА_4
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_5
обвинуваченого ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження внесеного до ЄРДР за № 0000794 від 17 квітня 2020 року відносно:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чернівці, громадянина України, українця, з середньою спеціальною освітою, на утриманні має малолітню дитину, працюючого по найму; проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 січня 2022 року у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за № 0000794 від 17 квітня 2020 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 січня 2022 року ОСОБА_6 , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України та призначено йому покарання за даною нормою закону, у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.
КП №11-кп/822/95/22 Головуючий у І інстанції: ОСОБА_8
Категорія: ст. 121 КК України Доповідач: ОСОБА_1 .
Строк відбування призначеного покарання вирішено рахувати з 17 квітня 2020 року, тобто з моменту фактичного затримання (протокол затримання т. 2 а.с.к.пр.172-175).
Запобіжний захід ОСОБА_6 застосований у вигляді тримання під вартою, до набрання вироком законної сили залишено без змін.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави судові витрати на залучення експертів в загальній сумі 23169 (двадцять три тисячі сто шістдесят дев`ять) гривень 36 (тридцять шість) копійок
Вирішено долю речових доказів.
Згідно вироку суду, обвинувачений ОСОБА_6 , 17 квітня 2020 року, біля 18 год. 30 хв., перебуваючи разом з ОСОБА_9 , братом своєї співмешканки, на території господарства, де фактично проживає, за адресою: АДРЕСА_1 , під час розпивання спиртних напоїв, в ході словесної розмови, яка супроводжувалася погрозами в сторону ОСОБА_6 з боку ОСОБА_9 , ОСОБА_6 помітив в руці ОСОБА_9 ніж (складний з фізичними параметрами клинка 88х22,6х2,4мм), яким потерпілий розмахував перед його обличчям. Внаслідок вказаних дій у ОСОБА_6 виник раптовий, невизначений умисел, реалізуючи який, він схопив ліву руку ОСОБА_9 вище ліктя, а своєю правою рукою в районі зап`ястя взяв ліву руку останнього, у якій був ніж та став її стискувати, силою відводячи назад за спину, разом опускаючись на землю і в той час, при різкому русі потерпілого, падаючи, ніж увійшов в область підколінна задньої поверхні лівого стегна ОСОБА_9 , звідки бризнула кров. Після вказаного, вони піднялися і ОСОБА_9 побіг в сторону дороги, де на узбіччі, навпроти домоволодіння по АДРЕСА_2 впав і помер. Смерть ОСОБА_9 настала від геморагічного шоку, як ускладнення гострої зовнішньої кровотечі, яка розвинулась внаслідок наявного сліпого, колото-різаного поранення лівої нижньої кінцівки з ушкодженням підколінної артерії.
На вказаний вирок суду прокурор подав апеляційну скаргу в якій просить вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 січня 2022 року, яким ОСОБА_6 , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України і призначити йому покарання у виді 8 (восьми) років позбавлення волі. В іншій частині вирок залишити без змін.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на те, що суд першої інстанції при перекваліфікації дій ОСОБА_6 не взяв до уваги те, що останній як під час слідства, так і судового розгляду надавав суперечливі покази та змінював їх.
Зауважує, що покази обвинуваченого ОСОБА_6 спростовуються показами свідка ОСОБА_10 , наданими під час слідчого експерименту та безпосередньо в судовому засіданні, однак суд першої інстанції вказаним показам свідка не надав належної оцінки, а у своєму рішенні опирався виключно на покази обвинуваченого та його батька свідка ОСОБА_11 та цивільної дружини обвинуваченого свідка ОСОБА_12 .
Вказує на те, що доводи обвинуваченого про те, що він намагався надати потерпілому допомогу після скоєння злочину, спростовується показами свідка ОСОБА_10 , оскільки остання бачила, що потерпілий втікав від обвинуваченого, при цьому обвинувачений не намагався надати чи викликати допомогу потерпілому, а навпаки вживав заходів з метою втечі з місця вчинення злочину.
Апеляційні доводи обґрунтовує і тим, що суд першої інстанції залишив поза увагою ряд висновків додаткових судово-медичних експертиз, а саме: № 282 від 19 травня 2020 року; 282-Д від 23 червня 2020 року; 282-Д від 24 червня 2020 року та комісійної судово-медичної експертизи № 073 від 17 серпня 2020 року, відповідно до яких тілесні ушкодження отримані потерпілим могли бути спричинені за обставин викладених в обвинувальному акті щодо ОСОБА_6 .
Вказує на те, що обвинувачений посилався на відсутність претензій до нього з боку потерпілої, однак остання в судовому засіданні суду першої інстанції вказувала на необхідність застосування суворого покарання щодо ОСОБА_6 .
Звертає увагу на те, що смерть потерпілого ОСОБА_9 перебуває в прямому причинному зв`язку із тілесними ушкодженнями, спричиненим ОСОБА_6 ударом ножом, а не є наслідком похідних чинників, що вказує на наявність умислу в ОСОБА_6 на спричинення тяжкого тілесного ушкодження.
Посилається на те, що різані рани в потерпілого ОСОБА_9 , а саме на дистальній фаланзі 4-го пальця правої китиці та задній поверхні правого передпліччя у нижній його третині, що виникли не менш як від 2-кратної травмуючої дії, свідчить про те, що останній намагався захищатись від обвинуваченого з метою недопущення нанесення ОСОБА_6 удару ножом в область тіла.
Апеляційну скаргу обґрунтовує і тим, що призначене покарання судом першої інстанції не відповідає тяжкості вчиненого правопорушення та особі обвинуваченого.

Вважає, що враховуючи вищенаведені доводи, дії ОСОБА_6 слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 121 КК України.

Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Заслухавши суддю-доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку, доводи, викладені в апеляційній скарзі, заслухавши думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі, думку обвинуваченого та його захисника, які просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно з вимогами ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги .

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення .

Як вбачається з матеріалів провадження, дії ОСОБА_6 , згідно з обвинувальним актом, були кваліфіковані за ч. 2 ст. 121 КК України. Після проведення судового розгляду суд першої інстанції змінив правову кваліфікацію зазначеного кримінального правопорушення та кваліфікував дії ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 119 КК України.

При перевірці матеріалів кримінального провадження апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції вказаних вимог закону дотримався в повному обсязі з огляду на наступне.

В суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_6 вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав та вказав на те, що потерпілий ОСОБА_9 був братом його колишньої дівчини ОСОБА_13 , з якою проживав з 2019 року, однак станом на 17 квітня 2020 року перебував у сварці. Так, 17 квітня 2020 року близько 18 години за місцем свого проживання в АДРЕСА_1 він разом з ОСОБА_9 смажили на шампурах в мангалі сосиски та розпивали спритні напої. ОСОБА_10 в цей час ходила по двору та відходила до автомобіля. Через деякий час, він та потерпілий ОСОБА_9 випили по 2 чарки горілки та почали розмовляти про рідну сестру потерпілого ОСОБА_13 . В ході розмови потерпілий ОСОБА_14 вказав на те, що його сестра ОСОБА_13 скаржилась на нього. Раптом ОСОБА_9 почав розмахувати шампуром, який тримав у лівій руці, внаслідок чого ОСОБА_6 отримав подряпину на лівій руці, відібравши шампур у потерпілого. Після чого він помітив, що ОСОБА_14 взяв до рук ножа та замахнувся з боку на нього, що ОСОБА_6 розцінив, як загрозу своєму життю., у зв`язку з чим намагався вибити ніж з рук ОСОБА_14 , однак не зміг цього зробити. Після чого він однією рукою тримав за ліву китицю ОСОБА_14 , а правою схопив ОСОБА_14 за ліве плече, перехилився через нього, внаслідок чого обоє впали на землю. Падаючи, відбувся контакт ножа з підголінним суглобом стегна ОСОБА_9 , так як останній був знизу, а він був зверху на ньому коли вони падали. Далі він піднявся, за ним піднявся потерпілий ОСОБА_14 , який почав тікати з території двору вниз по АДРЕСА_1 . Обвинувачений побіг за ним, щоб надати допомогу, оскільки бачив кров з його ноги. Вказав, що перебував у шоковому стані, внаслідок чого розірвав на собі футболку. Погрози ОСОБА_9 він сприймав реально, оскільки йому було відомо, що останній колись був позбавлений волі 15 років за вбивство людини. Просив суд суворо не карати та врахувати, що він в потерпілої попросив пробачення, відшкодував потерпілій, сестрі шкоду і вона претензій до нього немає.

Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 "Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи" від 07.02.2003 року, при відмежуванні ч. 2 ст. 121 КК України від інших злочинів проти життя та здоров`я особи, питання про умисел необхідно вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

У п. 26 вказаної вище постанови передбачено, що у випадках, коли особа, яка позбавила потерпілого життя чи заподіяла йому тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення (злочинна самовпевненість), або ж не передбачала можливості настання таких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити (злочинна недбалість), її дії слід розглядати як убивство через необережність чи заподіяння необережного тяжкого або середньої тяжкості тілесного ушкодження і кваліфікувати відповідно за ст. 119 чи ст. 128 КК України. Тобто, специфіка вбивства з необережності полягає в його суб`єктивній стороні: воно має місце лише при необережній формі вини, яка може виступати у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості. Не можна, зокрема, розглядати як умисне вбивство випадки, коли смерть потерпілого настала від ушкодження, одержаного при падінні від поштовху чи удару, якщо винний не бажав або свідомо не припускав настання таких наслідків. Такі дії, залежно від змісту суб`єктивної сторони злочину, можуть кваліфікуватись як убивство через необережність чи як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

При розмежуванні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, із вчиненням убивства через необережність, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України, слід мати на увазі, що під час вчинення злочину за ч. 1 ст. 119 КК України, обвинувачений, не маючи умислу ні на спричинення смерті, ні на нанесення тяжких тілесних ушкоджень, спричиняє смерть з необережності.

У постановах Верховного Суду України від 25.04.2013 року та від 19.03.2015 року (у справах № 5-8кс13 та № 5-4кс15) викладено правову позицію, відповідно до якої, розмежування умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого (частина 2 статті 121 КК України), і вбивства через необережність (частина 1 статті 119 КК України) здебільшого здійснюється за їх суб`єктивною стороною. Зміст і характер інтелектуального та вольового критеріїв вини у зазначених злочинах обумовлюються усвідомленням особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбаченням його негативних наслідків та ставленням до цих наслідків, у зв`язку з чим судам належить ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень.

Згідно диспозиції ст. 121 КК України необхідно, щоб винний, діючи умисно, передбачав можливість спричинення тяжких тілесних ушкоджень та бажав або свідомо допускав настання такого результату. По справі ж цього не встановлено. А при відсутності умислу винного на спричинення тяжких тілесних ушкоджень та при наявності його вини у формі необережності останній може нести відповідальність тільки за необережне вбивство. Навіть нанесення особі ударів, від яких настала смерть (пряма шкода), без умислу на вбивство та на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, коли винний по обставинам справи міг та повинен був передбачати наслідки, що настали, кваліфікується як необережне вбивство.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у відповідності до вимог закону, провів оцінку кожного доказу з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, та дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність висунутого ОСОБА_6 обвинувачення за ч. 2 ст. 121 КК України та вірно перекваліфікував дії останнього на ч. 1 ст. 119 КК України.

Згідно протоколу слідчого експерименту, який проводився 18 червня 2020 року за участю обвинуваченого ОСОБА_6 , останній повідомив, що потерпілий ОСОБА_9 в ході їхнього спілкування раптово почав розмахувати шампуром, який тримав у лівій руці. ОСОБА_6 отримав подряпини, оскільки відібрав шампур з рук ОСОБА_9 . Після цього, він помітив, що ОСОБА_9 взяв до лівої руки ніж (походження якого ОСОБА_6 невідомо) та замахнувся з боку на нього, що ОСОБА_6 сприйняв, як загрозу та вирішив вибити ніж, однак не зміг цього зробити, у зв`язку з чим схопив ОСОБА_9 однією рукою за ліву китицю, а другою схопив його за ліве плече, перехилився через нього та вони вдвох впали на землю. Далі, піднявся ОСОБА_6 , за ним ОСОБА_9 , який почав тікати з території двору вниз по АДРЕСА_2 . Він побіг за ОСОБА_9 , щоб надати допомогу, оскільки побачив кров. Йому невідомо куди зник ніж, який перебував в руках ОСОБА_9 (т. 2 а.п. 270-273).

Суд першої інстанції правильно послався на висновок експерта № 073 від 17 серпня 2020 року, відповідно до якого в контексті формування відповіді на питання 2.15. «Постанови» про призначення дійсної експертизи комісія експертів приходить до висновку, що ушкодження виявлені на тілі трупа гр. ОСОБА_9 (пункт 1.3), не могли виникнути за умов, вказаних гр. ОСОБА_6 у поясненні з відеозаписом від 17 квітня 2020 року (вільне падіння ножа з висоти на коліно). Водночас комісія експертів не виключає можливості виникнення ушкоджень на тілі трупа гр. ОСОБА_9 (п. 1.3.) за умов вказаних ОСОБА_6 в показах від 18 червня 2020 року у ході слідчого експерименту із застосуванням відеозапису (нанесення удару ножом, затиснутим у лівій кисті потерпілого ОСОБА_9 при насильницькому заведенні зазначеної кінцівки за спину потерпілого і різкого руху цією кінцівкою (ривок) донизу (т. 2 а.п. 31-43).

Як вбачається з висновку експерта № 073 від 17 серпня 2020 року поняття «боротьба та самозахист» не є медичними, тому не можуть мати медичних критеріїв та ознак для їх оцінки. У зв`язку з цим відповідь на питання про наявність на тілі гр. ОСОБА_9 , тілесних ушкоджень, що характерні для боротьби або самозахисту, не може бути медичною і виходить за межі компетенції судово-медичних експертів. В контексті формування відповіді на питання 2.15. «Постанови» про призначення дійсної експертизи комісія експертів приходить до висновку, що ушкодження виявлені на тілі трупа гр. ОСОБА_9 (пункт 1.3), не могли виникнути за умов, вказаних гр. ОСОБА_6 у поясненні з відеозаписом від 17 квітня 2020 року (вільне падіння ножа з висоти на коліно). Водночас комісія експертів не виключає можливості виникнення ушкоджень на тілі трупа гр. ОСОБА_9 (п. 1.3.) за умов вказаних ОСОБА_6 в показах від 18 червня 2020 року у ході слідчого експерименту із застосуванням відеозапису (нанесення удару ножем, затиснутим у лівій кисті потерпілого ОСОБА_9 при насильницькому заведенні зазначеної кінцівки за спину потерпілого і різкого руху цією кінцівкою (ривок) донизу.

На тілі трупа гр. ОСОБА_9 не виявлено ушкоджень, які б можна було трактувати як «характерні для падіння» з висоти власного зросту на площину з подальшим співударянням з площиною чи із виступаючими над її рівнем предметами, незалежно від того чи відбувалося зазначене гіпотетичне падіння зі статичного положення тіла, чи падінню передувало придання тілу прискорення шляхом спричинення поштовху чи удару (т. 2 а.п. 31-43) .

Такий висновок узгоджується і з висновками судово-медичних експертиз, а саме: № 282 від 19 травня 2020 року, № 282-Д від 23 червня 2020 року, № 282-Д від 24 червня 2020 року.

Крім того, апеляційний суд відхиляє доводи прокурора стосовно того, що ОСОБА_6 завдав удар ножом потерпілому, внаслідок чого останній помер, оскільки з висновку експерта № 699 від 13 серпня 2020 року вбачається, що встановлені генетичні ознаки зразків крові трупа ОСОБА_9 , підозрюваного ОСОБА_6 на поверхні складного ножа (об`єкти 4,5,7) та в отворах з`єднувальних шурупів корпусу вказаного ножа (об`єкт 6), що виявлений і вилучений 17 квітня 2020 року в ході ОМП по АДРЕСА_1 виявлені сліди крові людини та клітини з ядрами. Генетичні ознаки виявлені сліди крові людини та клітини з ядрами, виявлених на поверхні складного ножа (об`єкти 4,5,7) та в отворах з`єднувальних шурупів корпусу вказаного ножа (об`єкт 6), що виявлений і вилучений 17 квітня 2020 року в ході ОМП по АДРЕСА_1 збігаються між собою і з генетичними ознаками зразка крові трупа ОСОБА_9 та не збігаються з генетичними ознаками зразків крові ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_11 (об`єкт 3). Ймовірність випадкового збігу генетичних ознак встановлених у зразку крові ОСОБА_9 складає 1.1516Х10-37. Сукупність генетичних ознак встановлених у вказаних об`єктах зустрічається не частіше ніж 1 з 8.68 ундецильйонів (8.68Х10-36) осіб. Походження вищевказаних слідів від ОСОБА_6 та ОСОБА_11 виключається. (т. 1 а.п. 154-177).

Порушень вимог кримінального процесуального законодавства при проведенні зазначених експертиз колегією суддів не встановлено. Експертизи проведені у порядку, визначеному ст. ст. 242, 243 КПК України.

Досліджені судом першої інстанції та перевірені під час апеляційного розгляду висновки експертиз складені з дотриманням вимог, передбачених ст. ст. 101, 102 КПК України, містять в собі докладні описи проведених досліджень, зроблені за їх результатами висновки, та обґрунтовані відповіді на поставлені запитання, які ґрунтуються на відомостях, які сприймалися експертами безпосередньо, та які стали відомі їм під час дослідження матеріалів.

Крім того, судовий експерт в суді першої інстанції вказав на те, що тілесні ушкодження, які були виявлені у ОСОБА_9 , могли бути спричинені саме за тих обставин, викладених ОСОБА_6 . Крім того, такі тілесні ушкодження могли бути спричинені як стоячи, так і при вільному падінні з положення стоячи, а також умисне попадання в підколінну артерію необізнаною і нетренованою особою - фактично неможливе і це випадковість або трагічний збіг обставин.

Таким чином, встановлені судом фактичні обставини справи, а саме те що ОСОБА_6 при насильницькому заведенні лівої руки з ножом ОСОБА_9 за спину останнього і різкого руху цією кінцівкою (ривок) донизу, виключають можливість кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 121 КК України, оскільки природа його діянь, спрямованість та зміст умислу вказують на те, що обвинувачений діяв необережно стосовно самого діяння і тих наслідків, що настали. В його діях відсутня суб`єктивна сторона складу злочину за ч. 2 ст. 121 КК України, оскільки ОСОБА_6 не усвідомлював та не передбачав суспільно небезпечних наслідків своїх дій, а саме можливість настання тяжкого тілесного ушкодження .

Посилання обвинуваченого ОСОБА_6 на те, що він намагався вибити ніж з рук ОСОБА_9 , оскільки відчував небезпеку для свого життя та здоров`я, а після того, як ніж потрапив в потерпілого, не намагався продовжити заподіяння тілесних ушкоджень та не передбачав можливість заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, нічим не спростовані та об`єктивно підтверджуються його поведінкою, встановленою на підставі досліджених доказів, що містяться в матеріалах кримінального провадження.

Таким чином, умислом винного не охоплювалося спричинення тілесних ушкоджень, а по відношенню до смерті потерпілого в його діях наявна необережна форма вини, у зв`язку з чим скоєне слід кваліфікувати як вбивство через необережність.

Доводи прокурора про те, що суд першої інстанції взяв до уваги лише покази потерпілої, є неспроможними, оскільки відсутність умислу в ОСОБА_6 на заподіяння потерпілому ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень спростовуються показаннями свідків, протоколами слідчих експериментів, висновками судових експертиз, зокрема: висновком № 282 від 19 травня 2020 року, № 282-Д від 23 червня 2020 року, висновком додаткової судовій медичній експертизі № 282-Д від 24 червня 2020 року, який містить аналогічні висновки, що і висновок № 282-Д від 23 червня 2020 року, висновком експерта № 073 від 17 серпня 2020 року.

Стороною обвинувачення під час судового розгляду не було наведено обставин та не надано доказів на їх підтвердження, які б свідчили про наявність прямого причинно-наслідкового зв`язку завданого удару з настанням смерті з підтвердженням походження та відповідної кваліфікації ушкоджень.

Посилання в апеляційній скарзі на наявність неприязних відносин між обвинуваченим та потерпілим не впливають на правильність кваліфікації судом дій ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 119 КК України.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції того, що обвинувачений ОСОБА_6 намагався покинути місце вчинення злочину, не викликав медичну допомогу потерпілому також не впливають на правильність кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 119 КК України.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, вивчивши та перевіривши апеляційні доводи прокурора, колегія суддів дійшла висновку, що кримінальне провадження судом першої інстанції розглянуто повно, всебічно та об`єктивно, наданим сторонами доказам дана належна правова оцінка та по справі постановлено законне й обґрунтоване рішення, а доводи апеляційної скарги прокурора не спростовують висновки, що були покладені в основу вироку.

Призначене судом першої інстанції покарання обвинуваченому ОСОБА_6 відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України, оскільки є відповідним ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, даним про його особу, а також конкретним обставинам провадження, та є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення, перевиховання і попередження вчинення нових злочинів.

З урахуванням викладеного, і оскільки, згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, підстав для скасування вироку та ухвалення нового вироку, колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок, перевіркою кримінального провадження в апеляційному порядку, колегією суддів не виявлено.

Крім того, 28 лютого 2022 року обвинуваченим ОСОБА_6 до початку апеляційного розгляду по суті було надіслано до суду апеляційної інстанції клопотання про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

В поданому клопотанні обвинувачений ОСОБА_6 просить спокутувати свою провину, вступивши до Збройних Сил України та прийняти участь в бойових діях.

Враховуючи те, що ОСОБА_6 рішенням суду апеляційної інстанції набуває статусу засудженого, а звільнення засуджених з-під варти з метою вступу до ЗСУ та участі в бойових діях, на даний момент, не передбачено та не регулюється законодавством України, колегія суддів приходить до висновку про те, що подане ОСОБА_6 клопотання про зміну запобіжного заходу не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 403, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду,-

У Х В А Л И Л А:

У задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу відмовити.

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 січня 2022 року у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за № 0000794 від 17 квітня 2020 року відносно ОСОБА_6 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена протягом трьох місяців з дня її проголошення до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, а засудженим ОСОБА_6 , який утримується під вартою у той самий строк з дня отримання копії ухвали.

Головуючий, суддя [підпис]ОСОБА_1
Судді
[підпис]ОСОБА_2

[підпис]ОСОБА_3

"Копія. Згідно з оригіналом." Головуючий, суддя _______________ ОСОБА_1 (посада) (підпис) (ПІБ)

22.03.2022 року

(дата засвідчення) копії)