ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 червня 2022 року
м. Київ
справа № 462/3095/20
провадження № 51-698км22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_6 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 3 грудня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 00000302, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимостей,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Залізничного районного суду м. Львова від 10 червня 2021 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено виконання обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.
Вирішено питання щодо судових витрат і речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 24 квітня 2020 року приблизно о 14:20, керуючи технічно справним автомобілем «AUDI А4», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на вул. Городоцькій у м. Львові та рухаючись у крайній лівій смузі у напрямку вул. Виговського, поблизу будинку № 162, у порушення вимог пп. 1.5; 2.3 «б», «д», 18.1 та 18.4 Правил дорожнього руху, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, перед яким у сусідній правій смузі руху зменшував швидкість та зупинився інший транспортний засіб, не зупинився та не дав дорогу пішоходу, яка пересікала проїзну частину по вказаному пішохідному переходу справа наліво, внаслідок чого вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , яка в результаті дорожньо-транспортної пригоди отримала тілесні ушкодження, від яких померла.
Львівський апеляційний суд ухвалою від 3 грудня 2021 року залишив без задоволення апеляційні скарги прокурора та потерпілого, а зазначений вирок без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
З касаційної скарги убачається, що потерпілий, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність (ст. 75 КК) та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість. На обґрунтування своїх доводів стверджує, що апеляційний суд належним чином не урахував вчинення ОСОБА_7 тяжкого злочину внаслідок грубого порушення Правил дорожнього руху, що призвів до настання непоправних наслідків скоєного правопорушення у виді смерті людини. Також вказує на те, що засудженим не відшкодовано заподіяної шкоди у повному обсязі. Зазначає, що апеляційний суд не надав мотивованих відповідей на доводи його апеляційної скарги, тому ухвала не відповідає ст. 419 КПК.
У запереченнях на касаційну скаргу потерпілого захисник вважає її необґрунтованою та просить залишити без задоволення, а ухвалу апеляційного суду без змін.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор касаційну скаргу потерпілого підтримав та просив її задовольнити.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК у касаційній скарзі не оспорюється та не є предметом перегляду суду касаційної інстанції.
Згідно вимог ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до приписів ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як убачається з вироку, при призначенні ОСОБА_7 покарання місцевий суд урахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, фактичні обставини справи, конкретний характер і ступінь участі обвинуваченого у вчиненому ним кримінальному правопорушенні, тяжкість заподіяних кримінальним правопорушенням наслідків, спосіб вчинення кримінального правопорушення, дані про особу засудженого, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, висновки органу пробації, згідно яких ОСОБА_7 має низький ризик вчинення кримінального правопорушення, а також те, що останній визнав свою вину повністю, висловив щире каяття у скоєному. Обставиною, що пом`якшує покарання, суд визнав щире каяття. Обставин, які обтяжують покарання, не встановлено.
Усе наведене в сукупності суд розцінив як обставини, які підтверджують можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання, у зв`язку з чим дійшов висновку про наявність достатніх підстав для призначення покарання із застосуванням ст. 75 КК.
Не погоджуючись із указаним рішенням, потерпілий та прокурор оскаржили вирок до апеляційного суду, просили його скасувати й ухвалити новий вирок. При цьому в апеляційних скаргах наголошували, що прийняте судом рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК є незаконним, немотивованим, внаслідок чого засудженому було призначене таке покарання, яке внаслідок м`якості не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Одночасно в апеляційних скаргах вони зазначали про підвищену суспільну небезпеку та конкретні обставини вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, які у сукупності, на їх думку, підтверджували неможливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання.
Розглядаючи апеляційні скарги на вирок щодо ОСОБА_7 та залишаючи їх без задоволення, суд апеляційної інстанції формально погодився з правильністю застосування місцевим судом кримінального закону (ст. 75 КК), можливістю виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання та з відповідністю призначеного останньому покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі.
Зокрема, апеляційний суд не дав належної оцінки конкретним обставинам кримінального провадження (грубому порушенні ОСОБА_7 правил дорожнього руху, внаслідок чого він збив потерпілу, яка переходила дорогу по неврегульованому пішохідному переході справа наліво відносно напрямку його автомобіля, та наслідкам цих порушень смерть потерпілої), вчинення тяжкого злочину, який становить підвищену суспільну небезпечність та особу засудженого, про що вказували потерпілий та прокурор у доводах апеляційних скарг, та переконливих висновків на їх спростування не навів. Тобто, суд належним чином не врахував ступінь тяжкості вчиненого засудженим кримінального правопорушення, конкретних обставин події, грубого порушення ОСОБА_7 правил дорожнього руху, як про це правильно зазначено у касаційній скарзі потерпілого.
За наведених вище обставин колегія суддів дійшла висновку, що призначене ОСОБА_7 покарання зі звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК слід визнати неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а протилежні висновки апеляційного суду необґрунтованими відповідно до вимог ст. 419 КПК, що на підставі ч. 1 ст. 412 КПК є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Отже, касаційну скаргу потерпілого слід задовольнити, ухвалу апеляційного суду скасувати на підставі п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, який необхідно провести з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.
За умови підтвердження обвинувачення ОСОБА_7 у тому ж обсязі, призначене йому покарання із застосуванням ст. 75 КК слід вважати неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне м`якість призначеного покарання.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_6 задовольнити.
Ухвалу Львівського апеляційного суду від 3 грудня 2021 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3