Справа № 569/9123/17
УХВАЛА

12 квітня 2022 року м. Рівне

Рівненський міський суд в особі слідчого судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,
з участю захисника підозрюваного ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 ,прокурора ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 про скасування постанов слідчого СВ РУП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_6 від 11.02.2021 та 16.04.2021 по кримінальному провадженню № 0000142 від 24.11.2015 відносно ОСОБА_3 , підозрюваного у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 190 КПК України, -

ВСТАНОВИВ :

Захисник підозрюваного ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_4 звернувся до слідчого судді Рівненського міського суду зі скаргою про скасування постанов слідчого від 11.02.2021 та 16.04.2021 про зупинення досудового розслідування та оголошення підозрюваного у розшук.
В обґрунтуванні скарги зазначає, що на досудовому розслідуванні в РУП ГУНП у Рівненській області (слідчий ОСОБА_6 ) знаходяться матеріали кримінального провадження, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000142 від 24.11.2015, по підозрі ОСОБА_3 , у скоєні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 190 КПК України.
Слідчим РУП ГУНП в Рівненській області капітаном поліції ОСОБА_6 по даному кримінальному провадженню 31.12.2020 було винесено постанову про зупинення досудового розслідування та оголошення підозрюваного у розшук, яка погоджена із прокурором Рівненського місцевої прокуратури ОСОБА_7 , яка ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду від 28.01.2021 по справі №569/19151/18, - скасована та яка на сьогоднішній день є чинною.
11.02.2021 повторно та 16.04.2021 втретє слідчим СВ РУП ГУНП в Рівненській області капітаном поліції ОСОБА_6 по даному кримінальному провадженню винесені постанови про зупинення досудового розслідування та оголошення підозрюваного у розшук, які погоджені із процесуальним прокурором Рівненського місцевої прокуратури ОСОБА_7 ,
Ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду від 29.11.2021 по даній справі вищезазначені постанови слідчого про зупинення кримінального провадження та розшук були скасовані.
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 17.02.2022 зазначена Ухвала слідчого судді - скасована, з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції. При чому, в якості підстави скасуванню вказаної ухвали, зазначені порушення вимог ч. 2 ст. 376 КПК України, та п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України, а саме в матеріалах справи відсутня довідка, яка б вказувала про неприбуття учасників кримінального провадження на проголошення повного тексту судового рішення, що, у відповідності ч. 4 ст. 107 КПК України, дозволяє не здійснювати фіксування за допомогою технічних засобів.
Вважає, вищевказані постанови незаконними, а тому такими, що підлягають скасуванню, з огляду на наступне.
В якості підстави для зупинення даного кримінального провадження, слідчим у постановах від 11.02.2021 та 16.04.2021 про зупинення досудового розслідування та оголошення підозрюваного у розшук зазначено, що: « ОСОБА_3 ухиляється від слідства та його місцезнаходження невідоме»
Разом з тим, жодних доводів та посилань на будь-які конкретні докази, що ОСОБА_3 переховується (ухиляється) від правоохоронних органів - у постанові не наведено, а тому, вказана постанова не відповідає вимогам п.2 ч.5 ст.110 КПК України, оскільки є немотивованою та такою, що суперечить ч. 2 ст. 9 КПК України.
Крім того, в матеріалах справи наявні документи, з яких слідує, що ОСОБА_3 27.01.2020 був залучений по іншому кримінальному провадженню як потерпілий, 28-29.01.2020 звертався за надання медичної допомоги у медичний заклад «Oxford medical», що у м. Києві, що підтверджується відповідними письмовими документами, а з витягу державного судового реєстру № Республіки Польщі слідує, що з 13.12.2016р. ОСОБА_3 є засновником Товариства з обмеженої відповідальністю та зазначено реквізити місцезнаходження.
У судовому засіданні 28.01.2021 слідчим суддею було досліджено відеозапис, в якому зафіксовано, що 30.12.2020 слідчим ОСОБА_6 матері ОСОБА_3 ОСОБА_8 підозру не вручено, адже відсутня розписка про вручення такої підозри, та відео не містить відомостей про ознайомлення останньої з її змістом. Долучені прокурором докази надіслання поштовим відправлення підозри на адресу матері ОСОБА_3 суд до уваги не прийняв, тому що факт отримання поштового відправлення прокурором не підтверджений. У зв`язку з чим, суд прийшов до висновку, що сторона обвинувачення не подала доказів вручення підозри.
Кримінальне провадження зареєстровано ще 24.11.2015 року, повідомлення про підозру складено та підписано через п`ять років -29.12.2020, а нібито вручено 30.12.2020 матері ОСОБА_3 ОСОБА_8 , що не відповідає вимогам КПК України.
Покликаючись на вищевикладене, просить суд постанови слідчого СВ РУП ГУНП у Рівненській області ОСОБА_6 від 11.02.2021 р. та 16.04.2021 р. по кримінальному провадженню №0000142 від 24.11.2015 року, у підозрі ОСОБА_3 , у скоєні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.358, ч.3 ст. 190 КПК України, про зупинення досудового розслідування та оголошення підозрюваного в розшук, які погоджені із прокурором Рівненського місцевої прокуратури ОСОБА_9 відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 303 КПК України, - скасувати.
В судовому засіданні захисник підозрюваного ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_4 скаргу підтримав та просив їх задоволити з підстав, наведених у ній.
Прокурор в судовому засіданні заперечив з приводу задоволення скарги. Зазначив, що скарга не обґрунтована, безпідставна та до задоволення не підлягає, оскільки орган досудового розслідування здійснили всі необхідні та передбачувані КПК України дії по врученню повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення матері ОСОБА_3 - ОСОБА_8 за місцем його реєстрації. Вищевказані дії підтверджені відеозаписом намагання слідчого вручити вказану підозру матері ОСОБА_8 .. Крім того, повідомлення про підозру ОСОБА_3 надіслано рекомендованим листом поштою, однак ОСОБА_8 його не отримала.
Заслухавши пояснення учасників судового процесу,всебічно дослідивши матеріали скарги та долучені до неї документи, DVD-диск із записом процесу вручення вищевказаної підозри матері ОСОБА_3 , слідчий суддя приходить до наступного висновку.
Так, судом встановлено, що на досудовому розслідуванні в РУП ГУНП у Рівненській області знаходяться матеріали кримінального провадження, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000142 від 24.11.2015, по підозрі ОСОБА_3 , у скоєні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 190 КПК України.
31.12.2020 слідчим РУП ГУНП в Рівненській області капітаном поліції ОСОБА_6 по даному кримінальному провадженню було винесено постанову про зупинення досудового розслідування та оголошення підозрюваного у розшук, яка погоджена із прокурором Рівненського місцевої прокуратури ОСОБА_7 , яка ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду від 28.01.2021 по справі №569/19151/18, - скасована.
11.02.2021 повторно, а 16.04.2021 втретє слідчим СВ РУП ГУНП в Рівненській області капітаном поліції ОСОБА_6 по даному кримінальному провадженню було винесено постанову про зупинення досудового розслідування та оголошення підозрюваного у розшук, яка погоджена із процесуальним прокурором Рівненської місцевої прокуратури ОСОБА_9 .
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені, зокрема, рішення слідчого, прокурора про зупинення досудового розслідування потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 280 КПК України передбачено, що досудове розслідування може бути зупинене після повідомлення особі про підозру у разі, якщо: оголошено в розшук підозрюваного.
Отже, обов`язковою умовою для зупинення кримінального провадження є попереднє повідомлення особі про підозру, яке повинно бути здійснено в порядку ст. ст. 278, 111, 135, 136 КПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 278 КПК України, - письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.
Як слідує з повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, датованого 29.12.2020, вказана підозра вручена матері ОСОБА_3 - ОСОБА_8 30.12.2020 о 17 год. 15 хв., що є грубим порушенням вимог статті 278 КПК України.
Разом з тим, доказів вказаного, прокурором слідчому судді не надано, а з дослідженого DVD-диску відеозапису від 30.12.2020 слідує, що слідчий намагався вручити вказане повідомлення матері ОСОБА_3 , однак цього не відбулось по причині зачинених дверей будинку, при цьому, слідчим не було ознайомлено останню з її змістом.
Суд також критично відноситься і до доводів прокурора, що вказане повідомлення надіслано ОСОБА_8 поштовим відправленням на її адресу, яке, на сьогоднішній день, нею не отримано, оскільки відповідно до ч.1 ст. 136 КПК України, належним підтвердженням отримання особою повідомлення або ознайомлення з її змістом іншим шляхом є розпис особи про отримання на поштовому повідомленні або відеозапис вручення особі повідомлення, яке суду прокурором також не надано.
Аналогічна правова позиція міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018р. у справі №320/8269/15, та від 29.09.2020 у справі №757/13243/17.
Аналогічний висновок був зроблений слідчим суддею в ухвалі від 28.01.2021 у справі №569/19151/18, по даному кримінальному провадженню.
Відповідно до ст. 8 Конституції України норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 1 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до ч.6 вказаної статті, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Частиною 2 ст. 124 Конституції України встановлено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.
Відповідно до ч. 1 ст. 24 КПК України, кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
З огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві національне законодавство має забезпечувати достатній рівень доступу до суду в аспекті права на суд. Для того, щоби право на доступ до суду було ефективним, особа має мати зрозумілу та реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) від 4 грудня 1995 року, заява № 23805/94, § 36).
Рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».
За своєю правовою природою кримінальне провадження становить єдиний комплекс вчинюваних в установленому КПК порядку дій, у межах якого органи досудового розслідування і суд здійснюють функцію притягнення особи до кримінальної відповідальності. Зокрема, таке провадження включає встановлені законом процедури одержання доказів, гарантії законності цих процедур, а також право особи в установлений КПК спосіб оспорювати правомірність відповідних процесуальних дій та/або рішень у контексті реалізації свого права на захист.(правовий висновок Великої Палати Верховного Суду в Постанові від 23 січня 2019 року по справі № 802/1335/17 провадження № 11-853апп18).
Велика Палата Верховного Суду у п. 6, 3. своєї постанови від 18.12.2019р. по справі №826/2323/17, провадження 11-79апп19, зазначила, що: «У рішенні Конституційного Суду України №6-ра/2001 від 23 травня 2001 року заначено, що кримінальне судочинство це врегульований нормами КПК України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту конституційних прав, свобод та законних інтересів.
При цьому, як зазначив Верховний Суд України в своїй постанові від 16 березня 2017 року по справі №5-364кс16, порядок, встановлений КПК (процесуальний порядок, форма, процедура) це певна послідовність (кроки) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій.
Відповідно до п. 47 правового висновку Великої Палати Верховного Суду, який міститься в його Постанові від 13 березня 2019 року, справа № 920/149/18, провадження №12-297гс18 та параграфу 47 Рішення Європейського Суду з прав людини від 21 жовтня 2010 року по справі Дія 97 проти України, заява № 19164/04 суди зазначили, що: процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й до національних судів.
Аналогічний висновок міститься у рішенні ЄСПЛ від 09 січня 2013 року у справі Олександр Волков проти України (заява №21722/11).
Відповідно до ст. 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України, отже кримінальній процесуальній діяльності притаманний імперативний метод правового регулювання.
Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. (ст.2 КПК України).
У теоретичному аспекті «належна правова процедура» - це форма здійснення правосуддя, яку утворюють сукупність гарантій прав людини процесуального характеру, спрямовані на досягнення процедурної справедливості правосуддя. До гарантій, які у своїй сукупності формують належну правову процедуру, відносяться право на судовий захист, право на ефективне розслідування; право на швидкий суд; право на публічний суд; право на неупереджений суд; право на суд неупереджених присяжних; право на змагальний процес; презумпція невинуватості; право не свідчити проти себе; право на допит в суді свідків обвинувачення; право на допомогу адвоката під час судового розгляду; право бути вислуханим; право не піддаватися двічі покаранню за один й той самий злочин; право на безпосередній процес; право на безперервний процес; право на оскарження.
Застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.
Застосування належної правової процедури у кримінальному провадженні- це встановлені кримінальним процесуальним законодавством способи реалізації норм кримінального процесуального права, що забезпечують досягнення цілей правового регулювання кримінальних процесуальних відносин у сфері порядку досудового розслідування та судового розгляду. Воно означає не лише те, що всі дії процесуальних суб`єктів мають відповідати вимогам закону, адже в такому випадку це завдання розчиняється в приписах засади законності. Такі дії мають виникати із наявних повноважень і перебувати в адекватному співвідношенні з конкретним процесуальним завданням, яке виникає в певний момент досудового розслідування і судового розгляду кримінального провадження. Таке адекватне співвідношення приводить до принципу пропорційності.
Належна правова процедура має застосування як під час судового розгляду, так і на стадії досудового розслідування.
Недотримання належної правової процедури тягне за собою порушення гарантованого кожному ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) права на справедливий суд.
Наслідком недотримання належної правової процедури як складового елементу принципу верховенства права є визнання доказів, одержаних в ході досудового розслідування недопустимими на підставі ст. 86, ст. 87 ч. 3 п. 2 КПК як таких, що зібрані (отримані) неуповноваженими особами (органом) у конкретному кримінальному провадженні, з порушенням установленого законом порядку.
Застосування належної процедури «fair procedure» (у європейській системі), «dut procуes» (у американській системі) є одним із складових елементів принципу верховенства права, передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.
Недотримання належної правової процедури тягне за собою порушення гарантованого кожному ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий суд.
Саме такий правовий висновок міститься у постанові Об`єднаної Палата Верховного Суду від 22.02.2021р. по справі №754/7061/15, та від 24.05.2021р. по справі №640/5023/19.
Концепт належної правової процедури є одним із найзагальнішим і водночас фундаментальним явищем будь-якої демократичної правової держави сучасності.
В доктрині вітчизняного кримінального процесу під належною правовою процедурою розуміється такий порядок здійснення юридично значущих дій, який втілює на практиці верховенство права шляхом застосування до кожної особи тих норм права, що цілком відповідають усім важливим об`єктивно існуючим обставинам та дозволяють недвозначно та заздалегідь спрогнозувати таке застосування і його результати.
Вказаний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 21.04.2021р. по справі №295/12923/19.
В якості підстави для зупинення даного кримінального провадження, слідчим у постановах від 11.02.2021 та 16.04.2021 про зупинення досудового розслідування та оголошення підозрюваного у розшук зазначено, що: « ОСОБА_3 ухиляється від слідства та його місцезнаходження невідоме».
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 280 КПК України, досудове розслідування може бути зупинене після повідомлення особі про підозру у разі, якщо оголошено в розшук підозрюваного.
Відповідно до ч. 1 ст. 281 КПК України, якщо під час досудового розслідування місцезнаходження підозрюваного невідоме або особа перебуває за межами України та не з`являється без поважних причин на виклик слідчого, прокурора за умови його належного повідомлення про такий виклик, то слідчий, прокурор оголошує його розшук.
Разом з тим, жодних доводів та посилань на будь-які конкретні докази, що ОСОБА_3 переховується (ухиляється) від правоохоронних органів - у постановах не наведено, а тому, вказані постанови не відповідають вимогам п. 2 ч. 5 ст. 110 КПК України, оскільки є немотивованими та такими, що суперечать ч. 2 ст. 9 КПК України.
Крім того, в матеріалах кримінального провадження наявні документи, що ОСОБА_3 27.01.2020 був залучений по іншому кримінальному провадженню, як потерпілий, 28-29.01.2020р. звертався за надання медичної допомоги у медичний заклад «Oxford medical», що у м. Києві, що підтверджується відповідними письмовими документами, а з витягу державного судового реєстру № Республіки Польщі слідує, що з 13.12.2016 ОСОБА_3 є засновником Товариства з обмеженої відповідальністю та зазначено реквізити місцезнаходження.
Як слідує з державного судового реєстру від 24.03.2017, місцезнаходження підприємця ОСОБА_3 краіна Польща, воєв. Нижньосілезьке, повіт АДРЕСА_1 , нас. пункт Гродзішів, код НОМЕР_1 , пошта Гродзішів.
Відповідно до Довідки Новосілківської сільської ради, Здолбунівського району Рівненської області №553 від 31.12.2020, ОСОБА_3 , 03.04.1986, зареєстрований в АДРЕСА_2 , по місцю реєстрації не проживає більше п`яти років.
З вище зазначеного, слідує, що за місцем реєстрації АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 більше п`яти років, станом на грудень 2020 року не проживає, що виключає намагання вручити повідомлення про підозру його матері ОСОБА_8 , оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 278, ч. 4 ст. 111, ч. 2 ст. 135 КПК України, повідомлення про підозру у разі тимчасової відсутності особи за місцем проживання, для передачі їй, вручається під розписку дорослому члену сім`ї особи, чи іншій особі, яка з нею проживає, житлово-експлуатаційній організації за місцем проживання особи або адміністрації за місцем її роботи.
Отже, відсутність ОСОБА_3 більше 5 років за місцем реєстрації не можна вважати тимчасовою відсутністю за місцем проживання, а його матір не є членом його сім`ї, оскільки разом не проживають.
Аналізуючи доводи органу досудового слідства про нібито переховування ОСОБА_3 від правоохоронних органів, відповідно до ч.6 ст.368 КПК України, слід врахувати правовий висновок, який міститься в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2015 року №5-1кс15, а саме, що під ухиленням від слідства або суду… слід розуміти будь-які умисні дії, вчинені певною особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинений злочин, що змушує правоохоронні органи вживати заходів, спрямованих на розшук і затримання правопорушника (нез`явлення без поважних причин за викликом до слідчого або суду, недотримання умов запобіжного заходу, зміна документів, які посвідчують особу, зміна зовнішності, перехід на нелегальне становище, перебування в тайнику, імітація своєї смерті тощо).
При з`ясуванні, які дії особи мають визнаватись юридично значущим (а не просто фактичним) ухиленням від слідства або суду, треба враховувати, крім усього іншого, кримінально процесуальний статус особи, що вчинила злочин. Це має бути особа, яка в установленому порядку визнана підозрюваним або обвинуваченим та яка зобов`язана з`являтись до правозастосовних органів за викликом, перебувати в межах їх досяжності. Зазначена особа усвідомлює, що в неї вже виник юридичний обов`язок постати перед слідством або судом, однак вона ухиляється від виконання такого обов`язку.
Саме тому зупинення досудового розслідування у зв`язку з розшуком підозрюваного саме по собі ще не може свідчити про ухилення останнього від слідства.
Підставою для оголошення розшуку під час досудового розслідування «місцезнаходження підозрюваного невідоме» може мати місце як у випадку, якщо підозрюваний ухиляється від слідства, так і з інших причин коли не встановлено його місцезнаходження.
Саме тому зупинення досудового розслідування у зв`язку з розшуком підозрюваного саме по собі ще не може свідчити про ухилення останнього від слідства, що підтверджується Правовим висновком Верховного Суду, що міститься у постанові від 30.05.2019 по справі №639/793/17, провадження №51-656км19.
Матеріали кримінального провадження не містять даних на підтвердження факту умисного вчинення ОСОБА_3 будь-яких дій, спрямованих на ухилення від слідства, що унеможливлювало органами досудового слідства зупиняти досудове розслідування та оголошувати підозрюваного у розшук.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 281 КПК України, якщо під час досудового розслідування місцезнаходження підозрюваного невідоме або він виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України чи за межами України та не з`являється без поважних причин на виклик слідчого, прокурора за умови його належного повідомлення про такий виклик, слідчий, прокурор оголошує розшук такого підозрюваного.
Отже, обов`язковою умовою оголошення розшуку особи, є попереднє його належне повідомлення про виклик до слідчого, яке прокурором слідчому судді не надано.
Фактично, таке належне повідомлення органом досудового розслідування вперше здійснено, відповідно до ч.7 ст.135 та 552 КПК України, лише 10.12.2021р., де серед іншого, в порядку міжнародної правової допомоги скерована повістка ОСОБА_3 про виклик до слідчого РУП ГУНП в Рівненській області та вручення повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень.
Кримінальне провадження зареєстровано ще 24.11.2015 року, повідомлення про підозру складено та підписано через п`ять років -29.12.2020р., а нібито вручено 30.12.2020р. матері ОСОБА_3 ОСОБА_8 , що не відповідає вимогам КПК України, з огляду на наступне.
Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13.08.2020р. по справі №200/13490/15-к, провадження №51-1836км20:
«Повідомлення про підозру - один з найважливіших етапів стадії досудового розслідування, що становить систему процесуальних дій та рішень слідчого або прокурора, спрямованих на формування законної і обґрунтованої підозри за умови забезпечення особі, яка стала підозрюваним, можливості захищатись усіма дозволеними законом засобами і способами.
Цим актом у кримінальному провадженні вперше формулюється та обґрунтовується підозра конкретної особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Викладена у письмовому повідомленні підозра є підґрунтям для виникнення системи кримінально-процесуальних відносин та реалізації засади змагальності у кримінальному провадженні, і в такий спосіб з`являються можливості для підозрюваного впливати на подальше формулювання обвинувачення.
Сформульована підозра встановлює межі, у яких слідчий зможе найефективніше закінчити розслідування, а підозрюваний, його захисник та законний представник одержують можливість цілеспрямованіше реалізовувати функцію захисту. З моменту повідомлення особі про підозру слідчий, прокурор набувають щодо підозрюваного додаткових владних повноважень, а особа, яка отримала статус підозрюваного, набуває процесуальних прав та обов`язків, визначених статтею 42 КПК України.
Загальний порядок повідомлення про підозру передбачений главою 22 КПК України, яка має назву «Повідомлення про підозру» та складається з таких статей: «Випадки повідомлення про підозру» (стаття 276); «Зміст письмового повідомлення про підозру» (стаття 277); «Вручення письмового повідомлення про підозру» (стаття 278); «Зміна повідомлення про підозру» (стаття 279). Отже, саме така побудова цієї глави дає підстави зробити висновок, що законодавець пов`язує процесуальну діяльність із повідомлення про підозру із сукупністю процесуальних дій слідчого та/або прокурора, зміст яких полягає у встановленні юридичних і фактичних підстав для повідомлення про підозру (стаття 276), складанні письмового процесуального документа (повідомлення про підозру) (стаття 277) та його врученні особі (стаття 278).
Отже, з огляду на правові норми КПК України, слід розмежовувати: а) підозру як припущення про вчинення особою кримінально караного діяння; б) письмове повідомлення про підозру як процесуальне рішення; в) повідомлення про підозру як комплекс процесуальних дій, який передбачає складання та вручення повідомлення про підозру, роз`яснення процесуальних прав підозрюваного, суті підозри, внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
При цьому, законодавець на нормативному рівні щодо процесуального порядку повідомлення про підозру вживає поняття «складання», «вручення» та «здійснення» повідомлення про підозру.
Таким чином, як вбачається з указаних вище положень закону, поняття «повідомлення про підозру» розуміється у чинному КПК України саме як окремий процесуальний документ, а не як дія (процедура, процес), оскільки для цього законодавцем вжито інший термін «вручення повідомлення про підозру».
Визначення змісту поняття «підозра» обумовлює необхідність врахування практики Європейського суду з прав людини з питань застосування кримінального процесуального законодавства (ч. 5 ст. 9 КПК України).
Так, згідно з практикою ЄСПЛ «підозра» є частиною більш широкого поняття «обвинувачення», яке відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України являє собою твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод за тлумаченням ЄСПЛ вміщено концепцію терміну «кримінальне обвинувачення», яка характеризується скоріше матеріальним, аніж формальним характером (справа «Девеєр проти Бельгії», рішення від 27.02.1980 р., скарга №6903/75). У справі «Еклє проти Федеративної Республіки Німеччини» (рішення від 15.07.1982 р., скарга №8130/78) ЄСПЛ констатував, що кримінальне обвинувачення може бути визначене як «офіційне повідомлення особи компетентним органом про те, що вона підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення».»
«Системне тлумачення процесуальних норм, передбачених статтями 3, 22, 36, 276 - 278 КПК дає підстави до висновку, що здійснення повідомлення про підозру врегульовано імперативними нормами, які вичерпно, точно і однозначно визначають як форму встановленої для цього правової процедури (порядку), так і її зміст.
Визначення та поняття строку регламентовано ст. 113 КПК України, де зазначено, що процесуальні строки це встановлені законом або відповідно до нього прокурором, слідчим суддею або судом проміжки часу, у межах яких учасники кримінального провадження зобов`язані (мають право) приймати процесуальні рішення чи вчиняти процесуальні дії. В частині другій даної статті вказано, - будь-яка процесуальна дія або сукупність дій під час кримінального провадження мають бути виконані без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 115 КПК України при обчисленні строку днями строк закінчується о двадцять четвертій годині останнього дня строку.
Отже, враховуючи вищевказані вимоги закону та правові висновки Верховного Суду з цього приводу, слідчий та/або прокурор зобов`язані встановити точне місцезнаходження особи і саму особу, якій має бути вручено повідомлення про підозру, та у визначений КПК строк вручити її особі.
Відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України, до повноважень слідчого судді належить здійснення у порядку, передбаченого цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час проведення досудового розслідування в кримінальному провадженні.
Як зазначає ЄСПЛ у п. 54 свого рішення по справі «Мироненко і Мартенко проти України» від 10.03.2010 (справа №4785/02), «пункт 4 статті 5 Конвенції (995_004) передбачає право затриманих чи осіб, які тримаються під вартою, затриманих на судовий контроль щодо дотримання процесуальних і матеріально-правових умов, які, з погляду Конвенції, є неодмінними умовами забезпечення "законності" позбавлення свободи. Це означає, що компетентний суд повинен перевірити не лише дотримання процесуальних вимог національного законодавства, а й обґрунтованість підозри, на підставі якої здійснено затримання, та законність мети цього затримання і подальшого тримання під вартою (див.рішення у справі "Буткевічюс проти Литви" (Butkevicius v. Lithuania), заява N 48297/99, п. 43, ЄСПЛ 2002-II).»
Як встановлено в ході судового розгляду скарги, у повідомленні про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень від 29.12.2020 зазначено, що ОСОБА_3 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , що не відповідає дійсності, оскільки останній за вказаним місцем реєстрації не проживає більше 5 років, і дана обставина підтверджується, як зазначалось вище, Довідкою №553 від 31.12.2020 виданою Новосілківською сільською радою, Здолбунівського району Рівненської області.
Вказані обставини, свідчать про те, що орган досудового слідства не з`ясовував фактичне місце проживання ОСОБА_3 , та безпідставно, в порушення вимог ч.3 ст. 111, ч. ч. 1, 2 ст. 135, ч. 1 ст. 136 КПК України, здійснив нібито вручення повідомлення про підозру особі, яка не є належним суб`єктом, що має наслідком не врученням підозри ОСОБА_3 , та є юридично нікчемною, отже такою, що будь яких юридичних наслідків не породжує.
Отже, органом досудового слідства при винесенні постанови від 11.02.2021р. та 16.04.2021 р. про зупинення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000142 від 24.11.2015 року, за підозрою ОСОБА_3 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.358, ч.3 ст. 190 КПК України та оголошення його у розшук, по причинні переховування від органів досудового розслідування і тим, що його місце знаходження невідоме грубо порушено вище зазначені вимоги КПК України, а тому, вказані постанови підлягають скасуванню.
Положеннями ч. 1, ч. 2 ст. 281 КПК України встановлено, що якщо під час досудового розслідування місцезнаходження підозрюваного невідоме або особа перебуває за межами України та не з`являється без поважних причин на виклик слідчого, прокурора за умови його належного повідомлення про такий виклик, то слідчий, прокурор оголошує його розшук. Про оголошення розшуку виноситься окрема постанова, якщо досудове розслідування не зупиняється, або вказується в постанові про зупинення досудового розслідування, якщо таке рішення приймається, відомості про що вносяться до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Зупинення досудового розслідування з підстави розшук підозрюваного передбачає існування формальних підтверджень наведених обставин і обґрунтовану констатацію відповідних фактів посадовими особами органів досудового розслідування. Зокрема, встановленню факту переховування особи має передувати вчинення сукупності дій, спрямованих на визначення його місцезнаходження.
Твердження слідчого про ухилення ОСОБА_3 від органу досудового розслідування слідчим жодним чином не мотивовані. У постановах відсутні дані про виклики підозрюваного для проведення слідчих дій, у відповідності до вимог ст. ст. 135, 136 КПК України, та його належне повідомлення про такий виклик. Не встановлено причин неявки ОСОБА_3 до органу досудового розслідування. Слідчим не вказано на підставі яких доказів, він зробив висновок про ухилення підозрюваного від органу досудового розслідування.
З досліджених у судовому засіданні постановах, не вбачається, які заходи були вчинені слідчим для встановлення місце знаходження підозрюваного ОСОБА_3
Винесені постанови про зупинення досудового розслідування не містить належного обґрунтування підстав для оголошення розшуку ОСОБА_3 .
Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Постанова слідчого має бути вмотивованою, зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови (ч. 1 ст. 110 КК України).
При вирішенні даної скарги, слідчий також враховує, що попередня ухвала слідчого судді від 29.11.2021 по даній справі, яка скасована Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 17.02.2022р., скасована по процесуальних порушеннях, а не з підстав наведених прокурором у апеляції, що фактично має наслідком при повторному розгляду неможливість погіршення становища ОСОБА_3 .
З огляду на наведене, слідчий суддя приходить до висновку, що постанови слідчого від 11.02.2021 та 16.04.2021 про зупинення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000142 від 24.11.2015 прийняті без належного обґрунтування, а тому підлягають скасуванню.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303 - 309, 395 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ :

Скаргу задовольнити.

Скасувати постанови слідчого СВ РУП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_6 від 11.02.2021 та 16.04.2021 по кримінальному провадженню №0000142 від 24.11.2015 відносно ОСОБА_3 , підозрюваного у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч. 3 ст. 190 КПК України, про зупинення досудового розслідування та оголошення підозрюваного в розшук.
Ухвала остаточна, в апеляційному порядку оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя Рівненського міського суду ОСОБА_1