Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

16 лютого 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференції під час трансляції із Ізолятора тимчасового тримання ГУНП у м. Києві матеріали кримінального провадження № 0002037 щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Горлівка Донецької області, громадянина України,

що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.27, п.п.6, 11, 12 ч.2 ст.115 КК України,

за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 19 січня 2022 року,

у с т а н о в и л а :

Оболонським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження № 0002037 щодо ОСОБА_8 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.27, п.п.6, 11, 12 ч.2 ст. 115 КК України.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, ОСОБА_8 обвинувачується в організації умисного вбивства голови наглядової ради ВАТ АКБ АвтоКразБанк ОСОБА_11 , який створював конкуренцію ЗАТ КБ Донкредитінвест, інтереси якого представляв ОСОБА_8 . Так, 14 січня 2003 року близько 22 години 15 хвилин у під`їзді будинку АДРЕСА_3 невстановлена особа, яка прибула з м. Одеси, діючи за дорученням замовника та організатора ОСОБА_8 , з корисливих мотивів, за попередньою змовою з ОСОБА_12 , його знайомим на ім`я ОСОБА_13 , ОСОБА_14 і ОСОБА_15 , з метою позбавлення життя завдала ОСОБА_11 не менше 14 ударів ножем у життєво важливі органи, а саме, голову, грудну клітку і живіт, спричинивши колото-різані поранення з ушкодженням серця, аорти, лівої легені, печінки, кишечника, що ускладнилися гострою крововтратою, від яких настала смерть останнього.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 19.01.2022 задоволено клопотання прокурора і ОСОБА_8 продовжено строк тримання під вартою на 60 днів до 19.03.2022 включно. Цією ж ухвалою суд відмовив у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_16 про зміну запобіжного заходу.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати і постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора залишити без задоволення та задовольнити клопотання захисника ОСОБА_16 про зміну ОСОБА_8 запобіжний захід на інший, не пов`язаний з триманням під вартою.

Обґрунтовуючи свої вимоги, зазначає про невідповідність ухвали п.2 ч.1 ст.372 КПК України, практиці Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), який в рішенні у справі Хаджіанастасіу проти Греції наголосив на тому, що мотивоване рішення є важливим для того, щоб дозволити заявнику ефективно здійснювати будь-яке право на оскарження. Так, мотивуючи свої висновки про необхідність продовження ОСОБА_8 строку тримання під вартою суворістю передбаченого покарання, суд не дав оцінку доводам сторони захисту, що останній тримається під вартою понад 6 років, що згідно з ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону № 838-VIII від 26.11.2015 становить 12 років, хоча не визнаний винуватим у вчиненні злочину. З моменту смерті ОСОБА_11 , у вбивстві якого обвинувачується його підзахисний, минуло понад 20 років, тобто закінчився строк давності притягнення до кримінальної відповідальності, а тому максимальне покарання, яке загрожує ОСОБА_8 , 15 років позбавлення волі виключно у разі визнання його винуватим та неможливості звільнення від кримінальної відповідальності. На думку захисника, підстав для призначення такого суворого покарання немає з огляду на відсутність обставин, що його обтяжують. Також вказує на необґрунтованість висновків суду, який не погодився з доводами про відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

Як вказав суд в ухвалі, ОСОБА_8 здійснив втечу з-під варти. Однак вироку суду, який би набрав законної сили, про визнання його підзахисного винуватим у вчиненні таких дій, не існує. Відтак, подібні твердження суду порушують презумпцію невинуватості. Суд обумовив необхідність продовження строку тримання під вартою необхідністю забезпечення права потерпілого на захист від злочинів, що не є легітимною метою і суперечить ст.29 Конституції України, адже метою запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків.

Не знайшла свого відображення в ухвалі і позиція сторони захисту, що ОСОБА_8 не набув статусу підозрюваного та обвинуваченого, оскільки повідомлення про підозру йому не вручалося у встановленому законом порядку, а строк досудового розслідування до направлення обвинувального акта до суду закінчився, що унеможливлює притягнення до кримінальної відповідальності. Суд належним чином не обґрунтував неможливість застосування до ОСОБА_8 інших запобіжних заходів, у тому числі застави, пославшись на існування ризиків, що захисник вважає нелогічним, адже ризик це вірогідність настання певної події, у той час як така вірогідність має бути обґрунтована.

Що стосується особи обвинуваченого, то він одружений, має чотирьох дітей, двоє з яких неповнолітні, що свідчить про наявність соціальних зв`язків, має звання народного депутата України, тобто користувався довірою значної кількості виборців, позитивно характеризується, не судимий.

Крім того, звертає увагу на процесуальні порушення, допущені судом, який при розгляді питання стосовно запобіжного заходу спочатку дав можливість виступити стороні захисту і після виступу прокурорів не дав можливості доповнити виступ. Також суд вручався у виступ ОСОБА_8 і не дав можливості його завершити, внаслідок чого обвинувачений не зміг подати документи, які планував долучити до матеріалів кримінального провадження на підтвердження неправдивості доводів у клопотанні прокурора та відсутності ризиків.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати і постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора та застосувати до ОСОБА_8 запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Захисник вказує на відсутність у кримінальному провадженні доказів причетності ОСОБА_8 до вбивства ОСОБА_11 та наявності корисливого мотиву, і що тільки свідок ОСОБА_14 , який проживає в квартирі ОСОБА_8 і зареєстрував у ній кілька осіб, тобто є зацікавленим, дав показання проти обвинуваченого. Звертає увагу, що закінчився визначений ст.49 КК України строк притягнення до кримінальної відповідальності, і з урахуванням рішення Конституційного Суду України та положень ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону № 838-VIII від 26.11.2015 у самому найгіршому випадку покарання її підзахисному буде замінено на певний строк, у зв`язку з чим ризик переховуватися від суду з метою уникнення покарання сходить нанівець.

На сьогоднішній день не існує жодного вироку щодо ОСОБА_8 , який би набрав законної сили. Можливо, він і має громадянства Грузії та Канади, але затриманий був на території Угорщини та України і кордон з так званими ЛНР і ДНР не перетинав. ЄСПЛ в рішенні у справі Синькова проти України вказав, що сам факт перебування в списку розшукуваних осіб не означає, що особа переховується від правосуддя, важливим фактором при вимірі ризику того, що особа переховується від правосуддя, є фактична поведінка підозрюваного, а не його офіційний статус як особи в списку розшукуваних. Згідно з п.3 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод сама лише наявність обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, а тому в судовому рішенні судові органи зобов`язані, розглянувши можливість обрання альтернативних запобіжних заходів, навести інші підстави для подальшого тримання під вартою (рішення ЄСПЛ у справі Прокопенко проти України).

Зважаючи на те, що за практикою ЄСПЛ в рішеннях у справах Лабіта проти Італії, Бузаджи проти Молдови тривале тримання під вартою може бути виправлено тільки, якщо є конкретні ознаки існування суспільного інтересу, захисник вказує, що вже саме перебування ОСОБА_8 на волі з урахуванням його успішної фінансової, політичної та соціальної діяльності сприяло б обороноздатності країни, розвитку культури, освіти, медицини, тощо. Звертає увагу на тиск, який здійснюється на родину обвинуваченого, яка тим не менш залишається на території України, що свідчить про міцні соціальні зв`язки.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого, які підтримали апеляційні скарги і просили їх задовольнити, доводи прокурорів, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг, вважаючи ухвалу суду першої інстанції законною, обґрунтованою і вмотивованою, провівши судові дебати, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що в їх задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до вимог цих норм у сукупності з положеннями ст.199 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Задовольняючи клопотання прокурора і одночасно відмовляючи в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_16 , суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, а саме, ризики переховування та повторного вчинення злочинів, хоча дещо і зменшилися, однак продовжують існувати, і менш суворі запобіжні заходи, зокрема, домашній арешт, не забезпечать виконання ОСОБА_8 процесуальних обов`язків, що випливають з ч.5 ст.194 КПК України.

Згідно з ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.

Судом першої інстанції вказані вимоги закону дотримано, викладені в ухвалі висновки є обґрунтованими і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Зважаючи на стадію кримінального провадження та особливості апеляційного розгляду з перегляду конкретного судового рішення, колегія суддів позбавлена можливості дати оцінку доводам захисника ОСОБА_10 про відсутність у кримінальному провадженні доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_8 в інкримінованому кримінальному правопорушенні, давати оцінку показанням свідка ОСОБА_14 , достовірність яких захисник ставить під сумнів. Не вправі давати таку оцінку доказам і суд першої інстанції, оскільки на цій стадії докази лише досліджуються і оцінка їм буде надана в судовому рішенні, ухваленому за наслідками судового розгляду.

З цих же підстав не перевіряються доводи захисника ОСОБА_9 про те, що ОСОБА_8 не набув статусу підозрюваного та обвинуваченого у зв`язку з недотриманням процедури повідомлення про підозру, а так само про неможливість притягнення обвинуваченого до відповідальності, оскільки обвинувальний акт направлений до суду після закінчення строку досудового розслідування.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Відповідно до практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (справа Панченко проти Росії).

Ризик втечі не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку і може оцінюватись у світлі факторів, пов`язаних із характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (справа Бекчиєв проти Молдови).

В контексті п.3 ст.5 Конвенції (п.60 рішення ЄСПЛ у справі Єлоєв проти України) після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

На питання про те, чи є розумним строк тримання під вартою, не можна відповісти абстрактно. Визначати, чи розумно й надалі залишати обвинуваченого під вартою, необхідно на підставі особливостей кожної конкретної справи. Продовження строку тримання під вартою в певній справі може бути виправданим лише тоді, коли наявні конкретні ознаки того, що вимога громадських інтересів важить більше попри презумпцію невинуватості, ніж правило поваги до особистої свободи (рішення у справі W. проти Швейцарії). Передусім національні судові органи мають забезпечити, щоб у будь-якому конкретному випадку досудове тримання обвинуваченої особи під вартою не перевищувало розумного строку. З цією метою вони повинні вивчити всі факти заі протинаявності справжньої вимоги громадських інтересів, яка, попри належну повагу до принципу презумпції невинуватості, виправдовувала б відступ від правила поваги до особистої свободи, та викласти їх у своєму рішенні щодо відхилення клопотання про звільнення (п.152 рішення ЄСПЛ у справі Лабіта проти Італії).

Суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, суспільно небезпечним наслідком якого є смерть людини, особу обвинуваченого, який, окрім того, що є громадянином України, має громадянство Республіки Грузія та Канади, тривалий час переховувався від досудового розслідування та суду, у зв`язку з чим було оголошено його розшук, вчинив втечу з-під варти, а також наявність щодо нього інших кримінальних проваджень, в яких він обвинувачується у вчиненні тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушень.

Отже, позиція суду цілком узгоджуються з практикою ЄСПЛ.

Стверджуючи про те, що суд фактично обумовив необхідність тримання ОСОБА_8 під вартою забезпеченням права потерпілого на захист від злочинів, захисник ОСОБА_9 вочевидь перекручує зміст ухвали та вириває із загального контексту мотиви суду.

До апеляційних скарг не долучено докази на підтвердження того, що ОСОБА_8 одружений, має чотирьох дітей, двоє з яких неповнолітні, є народним депутатом України 4 і 5 скликань. Однак ці обставини ніким не оспорюються, а тому колегія суддів не ставить їх під сумнів.

Між тим, ці дані не спростовують висновки суду, що ризики хоча і зменшилися, але продовжують існувати і виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою, оскільки обвинувачений, усвідомлюючи тяжкість покарання, яке йому загрожує, будучи переданий компетентним органам України 26.03.2014 за результатами проведення процедури екстрадиції з Угорщини, в подальшому перебував на території Російської Федерації, а також щодо якого є інші кримінальні провадження, може переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення, а тому застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить виконання ОСОБА_8 покладених на нього процесуальних обов`язків та не запобігатиме спробам вчинити вказані дії. Про те, що політична діяльність обвинуваченого, яка свідчить про наявність чисельних ділових, дружніх та родинних зв`язків як на території України, так й інших держав, вказував у своєму клопотанні і прокурор на підтвердження продовження існування ризику ухилення від суду.

Статтею 199 КПК України, якою визначено вимоги до клопотання про продовження строку тримання під вартою, не передбачено обов`язку слідчого або прокурора долучати додатки та посилатись на певні докази в справі. До того ж, у кримінальному провадженні достатньо тривалий час здійснюється судовий розгляд, клопотання прокурора обґрунтовано продовженням існування ризиків, а не з`явленням нових, що свідчить про те, що матеріали, якими обґрунтовується необхідність продовження запобіжного заходу, містяться в кримінальному провадженні, і долучення їх до кожного клопотання про продовження строку тримання під вартою не є доцільним.

На даний час триває судове провадження, а тому посилання захисників на положення ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону № 838-VIII від 26.11.2015, у відповідності з якими зарахування строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі здійснюється з розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення дорівнюють два дні позбавлення волі, застосування положень ст.49 КК України, а так само міркування з приводу ймовірно можливого в майбутньому призначення покарання ОСОБА_8 не можуть бути прийняті до уваги.

Всупереч твердженням захисника ОСОБА_9 суд мотивував в ухвалі неможливість застосування інших запобіжних заходів, у тому числі застави, і таке обґрунтування, яким доводиться існування вказаних раніше ризиків, повністю узгоджується з вимогами кримінального процесуального закону.

Захисник ОСОБА_9 не надав докази на підтвердження своїх доводів про порушення судом прав обвинуваченого, що виразилось у ненаданні захиснику можливості доповнити виступ та ненаданні можливості ОСОБА_8 завершити свій виступ та долучити документи. Однак досить змістовний виклад в оскарженій ухвалі думки учасників судового провадження щодо клопотань захисника ОСОБА_16 та прокурора свідчить про те, що така можливість була забезпечена.

При цьому колегія суддів погоджується з доводами захисника ОСОБА_9 , що суд невірно вказав в ухвалі, що його підзахисний вчинив втечу з-під варти, оскільки вирок Деснянського районного суду м. Києва від 07.08.2020, яким ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.369, ч.2 ст.393 КК України, і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років, не набрав законної сили. Разом з тим, вказана обставина сама по собі не може бути підставою для скасування ухвали, у тому числі й через те, що ОСОБА_8 висунуто обвинувачення у вчиненні цього кримінального правопорушення в іншому кримінальному провадженні, що підтверджує існування ризику ухилення від суду.

Отже, ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою, тому підстав для задоволення апеляційних скарг захисників колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407, 4221 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 19 січня 2022 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку тримання під вартою залишити без змін, а апеляційні скарги захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3