ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 634/880/18 Номер провадження 11-кп/814/1114/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
із секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,
з участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
представника потерпілого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції з ДУ «Харківський слідчий ізолятор» кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000189, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника в його інтересах адвоката ОСОБА_9 на вирок Сахновщинського районного суду Харківської області від 11 серпня 2020 року,

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.
Вироком суду

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Новоолександрівка Сахновщинського району Харківської області, із неповною загальною середньою освітою, не одруженого, до взяття під варту офіційно не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, визнано винуватим та засуджено:
- за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років.

Початок строку відбування покарання визначено рахувати з 17.06.2018.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено без змін, у вигляді тримання під вартою у ДУ «Харківський слідчий ізолятор».

Цивільний позов ОСОБА_11 задоволено та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 в рахунок відшкодування шкоди суму у розмірі 300 000 грн.

Вирішено долю речових доказів та порядок стягнення судових витрат.

Згідно з вироком суду,17.06.2018 у період часу з 01.30 до 02.00 години ОСОБА_7 знаходився в приміщенні літньої кухні, розташованої на території домоволодіння ОСОБА_12 за адресою: АДРЕСА_2 , та розпивав спиртні напої разом із ОСОБА_13 та ОСОБА_14 . Під час сумісного вживання алкоголю між ОСОБА_7 та ОСОБА_14 у присутності ОСОБА_13 на підґрунті раптово виниклих неприязних відносин відбулася сварка.

ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин до ОСОБА_14 , з метою заподіяння тілесних ушкоджень, схопивши зі столу ніж, наніс йому один удар ножем, який тримав у правій руці, в область черева зліва, чим спричинив ОСОБА_14 тілесні ушкодження у вигляді проникаючого ножового поранення живота, в результаті чого 17.06.2018 о 04.13 годині поблизу с. Андріївка Кегичівського району Харківської області останній помер в кареті швидкої допомоги «БШД 3802» під час транспортування із Сахновщинської ЦРЛ до Красноградської ЦРЛ з метою подальшого надання хірургічної допомоги.

Згідно висновку експерта № 12-17/137-КРт/18 від 12.09.2018 смерть ОСОБА_14 настала в результаті проникаючого колото-різаного поранення черевної порожнини з ушкодженням печінки, яке ускладнилося гострою крововтратою. При проведенні судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_14 встановлені наступні тілесні ушкодження:

- проникаюче сліпе колоте-різане поранення черевної стінки. Вхідна рана розташована на черевній стінці зліва, раневий канал починається з рани розміром 1,5х2 см., правий кінець «П»-подібної форми, лівий гострокутний, проходить під лівою реберною дугою, проникає в черевну порожнину, ліву долю печінки, у ділянки тіла шлунку по малій кривизні в середньої третині, пошкоджує малий сальник, попереково-шлункову зв`язку, де сліпо закінчується у крововиливних м`яких тканинах сальника та підшлунковій залозі. Раневий канал довжиною близько 13 см., проходить спереду назад, декілька зверху до низу та справа наліво;

- садна обличчя, передній поверхні грудної клітини ліворуч, обох верхніх кінцівок у ділянці ліктів.

По ступеню тяжкості проникаюче колото-різане поранення черевної порожнини з ушкодженням внутрішніх органів має ознаки тяжких тілесних ушкоджень, за критерієм небезпечності для життя, згідно п.п. 4.8, 2.1.3 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом МОЗ України від 17.01.1995 року № 6.

Між спричиненням вказаного вище колото-різаного поранення ОСОБА_14 та настанням його смерті наявний причинно-наслідковий зв`язок.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційних скаргах обвинувачений ОСОБА_7 та захисник в його інтересах адвокат ОСОБА_9 просять вирок скасувати, у зв`язку з неповнотою судового розгляду при постановленні вироку, невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону; неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Захисник ОСОБА_9 на обґрунтування апеляційних вимог посилається на невірну юридичну оцінку дій обвинуваченого ОСОБА_7 , яка призвела до необґрунтованої кваліфікації злочину за більш тяжкою статтею.

Вказує, що про відсутність умислу у обвинуваченого ОСОБА_7 на спричинення тяжких тілесних ушкоджень і мети їх заподіяння свідчать наступні докази: висновок судово-медичної експертизи від 12.09.2018; протокол слідчого експерименту та показання обвинуваченого, свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_12 та ОСОБА_16 , показання свідка ОСОБА_17 та експерта ОСОБА_18 , надані в судовому засіданні.

Крім того, вказує, що місцевий суд не врахував, що ОСОБА_7 надав потерпілому першу медичну допомогу, безпосередньо, після події ножового поранення. Привіз потерпілого до лікарні, намагався звернути увагу лікарів Сахновищнської ЦРЛ на потерпілого ОСОБА_14 , як свідчила завідуюча терапевтичним відділенням Сахновщинського ЦРЛ ОСОБА_19 у своїх поясненнях, вимагав та наполягав невідкладно надати найшвидшу медичну допомогу Супруну. А також те, що вже після приїзду карети швидкої допомоги, не залишив потерпілого ОСОБА_14 із фельдшером, а поїхав до Красноградської лікарні разом із ним. Зазначає, що відповідно до показань свідка ОСОБА_20 , ОСОБА_7 дуже хвилювався за потерпілого ОСОБА_14 , ніби як за свою рідну, чи близьку людину, перебував у шоковому стані, а коли було констатовано смерть, став мовчазним та пригніченим. І навіть після констатування смерті потерпілого ОСОБА_14 , засуджений ОСОБА_7 нікуди не втік, хоча із показань фельдшера ОСОБА_20 , у ОСОБА_7 була реальна можливість залишити потерпілого ОСОБА_14 втекти і сховатись, зникнути та ухилитись поліції та відповідальності, проте, він залишився до приїзду поліції не чинив опір, а виконував всі дії, які від нього вимагали поліцейські.

На переконання захисника, в даному випадку мало місце не умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілого, а вбивство, вчинене через необережність, у зв`язку з чим дії ОСОБА_7 необхідно перекваліфікувати з ч. 2 ст. 121 на ч. 1 ст. 119 КК України із призначенням йому покарання у межах санкції вказаної статті.

Крім того, захисник вказує про недопустимий доказ, а саме протокол огляду житла, домоволодіння ОСОБА_12 за адресою: АДРЕСА_2 від 17.06.2018. Посилається, що відповідно до ч. 2 ст. 234 КПК України, обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді. Посилання суду у вироку про наявність згоди власниці зазначеного домоволодіння є необґрунтованим, оскільки законом не передбачена як підстава для проведення огляду чи обшуку житла згода власника.

Стверджує про винуватість лікаря ОСОБА_19 , яка не надала медичну допомогу через що потерпілий і помер, а також наполягає на упередженості головуючої по справі через порушення нею принципу презумпції невинуватості.

Обвинувачений ОСОБА_7 не погоджується із розміром моральної шкоди, вказує на неправильність судового рішення у цій частині через неврахування його матеріального становища у майбутньому після звільнення з місць позбавлення волі. Також на переконання обвинуваченого суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги показання судово-медичного експерта, надані ним безпосередньо суду про те, що показання обвинуваченого про механізм спричинення тілесного ушкодження є малоймовірними, проте допускав, що все ж таки можливе спричинення тяжкого тілесного ушкодження за вказаних обвинуваченим обставин. Зазначав про винуватість лікарів, які не надали своєчасної медичної допомоги. Вважає, що вирок ухвалений на припущеннях, які не підтверджені доказами.

Позиції учасників судового провадження.
В суді апеляційної інстанції сторона захисту підтримала апеляційні вимоги та просила їх задовольнити. У подальшому перед завершення дослідження доводів апеляційних скарг захисники та обвинувачений заявили клопотання про зміну процесуальної правової позиції, відповідно до якої просили вирок суду змінити, перекваліфікувавши дії ОСОБА_7 на статтю 119 КК, якою передбачено покарання за менш тяжке кримінальне правопорушення, через недоведеність умислу на спричинення умисного тяжкого тілесного ушкодження.

Прокурор та представник потерпілої заперечили проти доводів апеляційних скарг, а також проти зміненої процесуальної позиції, вважали кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст. 121 КК правильною, а вирок суду просили залишити без змін.

Мотиви суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, у якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 , у повній мірі дотримався вказаних вимог Кримінально-процесуального законодавства.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого - є правильним, оскільки ґрунтується на зібраних у кримінальному провадженні і перевірених у суді належних і допустимих доказах та детально наведених у вироку, як того вимагає ст. 374 КПК України.

Доводи захисника ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_7 про неправильну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч.2 ст. 121 КК через недоведеність умислу на вчинення такого кримінального правопорушення, а також необхідності скасування вироку суду із призначенням нового судового слідства є безпідставними з огляду на наступне.

Статтею 415 КПК України визначено підстави для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, відповідно до яких суд апеляційної інстанції скасовує вирок чи ухвалу суду і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо: 1) встановлено порушення, передбачені пунктами 2, 3, 4, 5, 6, 7 частини другої статті 412 цього Кодексу; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які очевидно викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; 3) судове рішення ухвалено чи підписано не тим складом суду, який здійснював судовий розгляд.

Відповідно до п.п.2-7 ч.2 ст. 412 КПК України судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо: 2) судове рішення ухвалено незаконним складом суду; 3) судове провадження здійснено за відсутності обвинуваченого, крім випадків, передбачених частиною третьою статті 323 чи статтею 381цього Кодексу, або прокурора, крім випадків, коли його участь не є обов`язковою; 4) судове провадження здійснено за відсутності захисника, якщо його участь є обов`язковою; 5) судове провадження здійснено за відсутності потерпілого, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання; 6) порушено правила підсудності; 7) у матеріалах провадження відсутній журнал судового засідання або технічний носій інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції.

На переконання сторони захисту на порушення судом першої інстанції вказаних норм процесуального закону вказує прояв суддею упередженості у судовому засіданні, що відбулося 30.01.2019, тобто за 1 рік, 6 місяців 12 днів та полягав у висловлюванні нею фрази «От так у вирок і будемо писати». Захисник ОСОБА_9 стверджує, що тим самим суддя виявила свою впевненість у винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, чим порушила один із принципів кримінального судочинства, передбачений ч.2 ст.2 КК України, презумпцію невинуватості.

Колегія суддів вважає таке твердження надуманим з огляду на наступне. Вказана фраза судді сама по собі не містить інформації щодо її переконання про доведення вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК. Натомість статтею 373 КПК України передбачено два види вироків, які суд може ухвалити за результатами судового слідства, це виправдувальний та обвинувальний вироки. А отже фраза судді «От так у вирок і будемо писати» може вказувати на ухвалення судом в подальшому як обвинувального, так і виправдувального вироку, та не є проявом порушення суддею принципу презумпції невинуватості обвинуваченого під час судового слідства.

Таким чином відсутні істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, які б дали колегії суддів підставу для скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Щодо інших доводів апеляційних вимог сторони захисту про неправильну кваліфікацію дій обвинуваченого, наявність вини лікаря ОСОБА_19 у смерті потерпілого ОСОБА_14 , яка була на чергуванні та не надала потерпілому першої медичної допомоги, врахування судом недопустимого доказу протоколу огляду житла, оскільки він був проведений без ухвали слідчого судді, а також неврахування матеріального становища обвинуваченого при визначенні розміру відшкодування, що підлягає стягненню із обвинуваченого на користь потерпілого при вирішенні цивільного позову - колегія суддів вважає їх безпідставними з огляду на наступне.

Твердження сторони захисту про відсутність умислу на спричинення тяжких тілесних ушкоджень є аналогічним позиції обвинуваченого під час судового слідства та було предметом ретельного дослідження в суді першої інстанції за результатами чого, суд дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_7 .

Умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, має місце тоді, коли в результаті описаного у ст. 121 КК діяння настає смерть потерпілого. У даному випадку присутні два наслідки (первинний тяжкі тілесні ушкодження і похідний смерть), психічне ставлення до яких з боку винного є різним. До заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження він ставиться умисно, а до настання смерті потерпілого від ушкодження необережно.

Визначальним при відмежуванні умисного тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого від необережного вбивства (як це слідує із версії сторони захисту) є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій, ознаками якого є: спосіб, знаряддя, кількість, характер і локалізація поранень та інших тілесних ушкоджень; психічне ставлення окремо до діяння та до наслідків.

З метою визначення точного ставлення особи до діяння і наслідків додатково враховують: а) стосунки між винним і потерпілим, що передували події (до моменту заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого вони, незалежно від тривалості, бувають, як правило ненормальними, а до моменту заподіяння необережного вбивства, як правило, нормальними; б) тривалість часу з моменту вчинення діяння і до настання смерті потерпілого (у разі заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, як правило, смерть настає не відразу після вчинення діяння; при необережному вбивстві смерть настає відразу після вчинення діяння).

Судом правильно встановлено, що між обвинуваченим ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_14 безпосередньо перед спричиненням тілесних ушкоджень виник конфлікт з приводу відмови обвинуваченим надати потерпілому у користування житло. При цьому обидва перебували у стані алкогольного сп`яніння, що підтверджує свідок ОСОБА_13 , а також не заперечує обвинувачений. ОСОБА_7 перший схопив ніж, який лежав на столі. В той же час ОСОБА_14 був не озброєний та утримував обвинуваченого за руку, в якій був ніж та за шию.

Те, що потерпілий у такий спосіб стримував обвинуваченого з метою не допустити спричинення йому тілесного ушкодження, свідчать показання свідка ОСОБА_13 , який вказав, що мала місце саме бійка між ними. Також вказані обставини вбачаються із показань обвинуваченого, який визнав, що його рука яка тримала ніж була напружена. Оскільки тіло обвинуваченого у процесі його утримання потерпілим було напружене (що є очевидним), наведене свідчить про протистояння їх обох один одному, а отже мала місце саме бійка, як про це зазначив вищевказаний свідок-очевидець, а не одностороннє утримання потерпілим обвинуваченого, як на цьому наполягає ОСОБА_7 . При цьому у руках обвинуваченого був ніж, направлений на тіло потерпілого. Будучи напруженим з динамікою у бік потерпілого та тримаючи в руках ніж, обвинувачений усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, а саме спричинення ним проникаючого ножового поранення, передбачав його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажав, але свідомо припускав їх настання, а відтак мав умисел на спричинення тяжкого тілесного ушкодження.

На підтвердження цьому також свідчить і висновок експерта №12-17/137-КРт/18 від 12.09.2018, де судово-медичним експертом було встановлено довжину раневого каналу близько 13 см. При цьому довжина клинка кухонного ножа, що був наданий на дослідження експерту, і яким були спричинено тілесне ушкодження становить 9,2 см. Експертом чітко вказано, що колото-різана рана на трупі ОСОБА_14 могла виникнути від екземпляра ножа наданого на дослідження. Наведене вказує, що ушкодження спричинене із значною силою, так як має місце різке вдавлення у тіло людини більше ніж 3,8 см довжини самого клинка. Що беззаперечно вказує на нанесення з силою саме удару ножем, а не на мимовільне наштрикування потерпілого на ніж при його падінні, як на цьому наполягає сторона захисту.

Вказані обставини підтвердив і судово-медичний експерт ОСОБА_18 , вказавши у своєму висновку, що показання обвинуваченого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_13 дані ними під час допитів та під час проведення слідчих експериментів про отримання ОСОБА_14 ножового поранення при мимовільному падінні на ніж є дуже малоімовірними. Це ж він повідомив і у суді першої інстанції, додатково вказавши, що показання вказаного свідка та обвинуваченого не суперечать об`єктивним даним отриманим при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_14 лише в частині кількості тілесних ушкоджень.

При цьому спрямованість удару експертом правильно була встановлена не за показаннями свідка та обвинуваченого, а за направленням раневого каналу.

Колегія суддів вважає правильним зауваженням захисника ОСОБА_9 про те, що експерту ОСОБА_18 протоколи проведення слідчих експериментів з участю ОСОБА_7 і ОСОБА_13 не були надані та ним не досліджувалися, як і не був цей експерт присутнім про проведенні зазначених процесуальних дій. Однак, суд апеляційної інстанції не вважає такі невідповідності істотним порушенням вимог КПК. Так, у мотивувальної частини висновку №12-17/137-КРт/18 від 12.09.2018 експерт посилається та детально наводить протоколи допитів свідка ОСОБА_13 та обвинуваченого ОСОБА_7 про обставини вчинення кримінального правопорушення. Аналізуючи ці показання та співставляючи їх із показаннями наданими вказаними особами під час слідчих експериментів та у судовому засіданні, колегія суддів констатує той факт, що вони є послідовними та незмінними, а отже висновок експерта є допустимим доказом, оскільки експерт ОСОБА_18 інші обставини, окрім тих, про які вказують ОСОБА_13 і ОСОБА_7 , не досліджував.

Під час апеляційного перегляду учасникам судового провадження було запропоновано звернутися до колегії суддів із клопотанням про призначення судово медичних експертиз за результатами проведення слідчих експериментів з участю обвинуваченого та свідка, на що вони відмовилися.

Слід зазначити, що відповідно до п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти життя та здоров`я особи №2 від 07.02.2003 висновки судово-медичних експертиз містять лише медичну оцінку наслідків злочинного діяння і саме у такому розумінні вони повинні оцінюватися судами при вирішенні питання про доведеність винуватості особи у злочині, обставин його вчинення та про його кримінально-правову кваліфікацію.

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу, що сторона захисту не заперечувала того факту, що наданий на дослідження судово-медичному експерту ніж є тим, яким ОСОБА_7 наніс поранення ОСОБА_14 . Експерт ОСОБА_18 у своєму висновку зазначає про надання йому на дослідження кухонного ножа, що є речовим доказом до висновку експерта №15№777-Дм від 12.09.2018. Цим висновком встановлено наступне: «Згідно «висновку експерта №1465/18» від 21.07.2018, проведеного у відділенні судово-медичної імунології Харківського обласного бюро СМЕ, кров трупу ОСОБА_14 відноситься до групи В(ІІІ) з ізогемаглютиніном анти-А. При проведенні судово-медичної експертизи кухонного ножа, вилученого в домоволодінні ОСОБА_12 за адресою: АДРЕСА_2 , на клинку знайдені сліди крові людини. При серологічному дослідженні виявлений антиген В. Таким чином, сліди крові могли походити від людини із групою крові В (ІІІ) з ізогемаглютиніном анти-А, в тому числі і від потерпілого ОСОБА_14 »

Відповідно до висновку експерта №12-17/137-КРт/18 від 12.09.2018 та показань свідків і обвинуваченого смерть ОСОБА_14 настала не відразу, а через деякий проміжок часу, який міг бути від декількох хвилин до перших годин, що виключає кваліфікацію дій обвинуваченого за ст. 119 КК України, всупереч доводам апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 .

Твердження сторони захисту про винуватість лікаря ОСОБА_19 у смерті потерпілого ОСОБА_14 через невиконання нею своїх професійних обов`язків що полягали у ненаданні вчасної медичної допомоги є безпідставними з огляду на таке.

Складом кримінального правопорушення визнається сукупність закріплених у кримінальному законі ознак, за наявності яких реально вчинене суспільно небезпечне діяння визнається кримінальним правопорушенням. Елементами складу будь-якого правопорушення є: 1) об`єкт, 2) об`єктивна сторона, 3) суб`єкт, 4) суб`єктивна сторона.

Основними ознаками об`єктивної сторони кримінального правопорушення є: 1) діяння, 2) його наслідки, 3) причинний зв`язок між діянням і наслідкам.

Причинний зв`язок між діянням та його наслідками для наявності складу кримінального правопорушення має бути необхідним, оскільки інакше не можна виключити, що наслідки виникли не через діяння, яке інкримінується винній особі, а через якесь інше діяння або ж подію.

Відповідно до висновку експерта №12-17/137-КРт/18 від 12.09.2018 встановлено, що смерть ОСОБА_14 настала в результаті проникаючого сліпого колото-різаного поранення черевної порожнини з ушкодженням печінки, яке ускладнилося гострою крововтратою, а також встановлено, що між спричиненням колото-різаного поранення ОСОБА_14 та настанням його смерті мається причинний зв`язок.

Більш того, відповідно до ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Суд першої інстанції правильно проводив судовий розгляд щодо ОСОБА_7 в межах висунутого обвинувачення. Встановлення вини лікаря ОСОБА_19 у неналежному виконанні своїх професійних обов`язків, внаслідок чого настала смерть потерпілого ОСОБА_14 у даному кримінальному провадженні є неприпустимим, оскільки таке обвинувачення ОСОБА_19 не було пред`явлено та не було предметом судового слідства.

У своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 наводить численні обставини, які на його думку несприятливо вплинули на перебіг подій через що потерпілому не була надана своєчасна та кваліфікована медична допомога, що, на його переконання, підлягає врахуванні у вироку суду. Зокрема зазначає про відсутність хірургічного відділення у КНП «Сахновщинська лікарня», сплину тривалого часу до моменту приїзду швидкої медичної допомоги, накладення пов`язки на рану та ставлення крапельниці лише фельдшером швидкої допомоги, а до часу первинна допомога ОСОБА_14 не надавалася.

Проте наведені обставини ніяким чином, на переконання колегії суддів, не впливає на правильність висновків суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, оскільки саме дії обвинуваченого ОСОБА_7 , згідно висновку експерта, знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку із настанням смерті потерпілого.

При цьому, звертає на себе увагу той факт, що із показань свідка ОСОБА_19 , потерпілого до КНП «Сахновщинська лікарня» повезли не відразу, а лише тоді, коли ОСОБА_14 стало зле, на що вказували в`ялі краї рани.

Твердження захисника про недопустимість як доказу протоколу огляду місця події домоволодіння ОСОБА_12 за адресою АДРЕСА_2 від 17 червня 2018 року з огляду на проведення слідчої дії без ухвали слідчого судді є необґрунтованими, зважаючи на таке.

Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено право кожного мирно володіти своїм майном.

Конституцією України заборонено проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду (ч. 2 ст. 30).

Відповідно до вимог ст. 13 КПК не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим судовим рішенням, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

За ст. 237 КПК з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів. Огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.

Як виняток ч. 3 ст. 30 Конституції України передбачає, що у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, можливий інший, встановлений законом, порядок проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду і обшуку.

Згідно з ч. 1 ст. 233 КПК ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ним володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті.

Тобто законодавцем, окрім можливості проникнення до житла чи іншого володіння особи на підставі судового рішення, передбачено іншу процесуальну гарантію захисту прав особи, а саме можливість проникнути до житла чи іншого володіння особи за добровільною згодою особи, яка ним володіє.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 7 листопада 2013 року в справі «Бєлоусов проти України» нагадав, що будь-яке втручання згідно з пунктом 1 статті 8 Конвенції повинно бути виправданим у розумінні пункту 2 як таке, що здійснюється «згідно із законом» і є «необхідним у демократичному суспільстві» задля досягнення однієї або більше законних цілей, що в ньому наводяться. Формулювання «згідно із законом» вимагає від оскаржуваного заходу як підґрунтя в національному законодавстві, так і його відповідності принципові верховенства права. Головною метою статті 8 Конвенції є захист особи від свавільного втручання державних органів. Високий суд дійшов висновку, що огляд працівниками міліції житла заявника не проводився згідно із законом, оскільки дозвіл на огляд отримано за обставин, в яких були відсутні процесуальні гарантії, що захищають його здатність висловлювати свою справжню думку.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що свідок ОСОБА_12 надала згоду на проведення огляду житла та приміщення, яким вона володіє, із метою фіксації обставин вчинення кримінального правопорушення.

Наведені обставини не ставлять під сумнів добровільність такої згоди, оскільки були наявні всі процесуальні гарантії, які захищали здатність ОСОБА_12 висловлювати свою справжню думку.

Виходячи із аналізу кримінальних процесуальних норм, які містяться у ч. 1 ст. 233, ч. 2 ст. 234 та ч. 2 ст. 237 КПК, колегія суддів дійшла висновку, що огляд житла чи іншого володіння особи може бути проведено за добровільною згодою особи, яка ним володіє, за умови, що були наявні процесуальні гарантії, які захищали здатність особи висловлювати свою справжню думку при наданні такої згоди.

Згідно ч.4 ст. 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням кримінального правопорушення. Отже твердження обвинуваченого у своїй апеляційній скарзі про безпідставне неврахування судом першої інстанції його матеріального становища після звільнення з місць позбавлення волі при вирішенні цивільного позову потерпілої та стягнення з ОСОБА_7 на користь потерпілої необґрунтованого великого розміру коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди є таким, що не ґрунтується на вимогах законодавства. Вирок суду в цій частині колегія суддів вважає правильним, оскільки суд врахував те, що мати втратила сина, глибину їхніх стосунків, глибину негативного впливу на усталений спосіб життя потерпілої ОСОБА_11 , а розмір грошового відшкодування моральної шкоди є співмірним вказаним душевним стражданням, викликаних непоправною втратою.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як засудженими, так і іншими особами.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судам кримінального покарання» зазначено про те, що, досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

Суд першої інстанції, при призначенні покарання виконав вказані вимоги закону та роз`яснення Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином; особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не працевлаштований, обставину, що обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

Доводи сторони захисту про неврахування судом поведінки обвинуваченого після вчинення кримінального правопорушення, який надавав допомогу, привіз до лікарні та супроводжував у кареті швидкої медичної допомоги не заслуговують на увагу.

Свідки події не вказують про те, що безпосередньо після спричинення ножового поранення ОСОБА_7 надавав медичну допомогу потерпілому. Та обставина, що обвинувачений супроводжував ОСОБА_14 до лікарні не свідчить про його щире каяття.

Щире каяття означає, що особа визнає свою вину за усіма пунктами висунутого проти неї обвинувачення, дає правдиві свідчення, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, яка склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність нести заслужене покарання, відшкодовує збитки.

Натомість обвинувачений протягом досудового і судового слідства вину не визнав, не зважаючи на наявність достатніх належних і допустимих доказів, що викривають його у вчиненому, з потерпілою не примирився, збитки не відшкодував. Отже суд першої інстанції, врахувавши думку потерпілої, правильно визначив вид і міру покарання.

Призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам ст.ст. 50, 65, яке призначено із врахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеру та ступеню суспільної небезпечності, даних про особу обвинуваченого, а тому є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_21 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Нових обставин, які б переконали колегію суддів у протилежному висновку ніж той, до якого дійшов суд першої інстанції, в ході апеляційному розгляду колегії суддів наведено не було.

З огляду на викладене вище, підстав, передбачених ст. 409 КПК України, для зміни чи скасування ухваленого по справі судового рішення, як про це ставиться питання в апеляційних скаргах обвинуваченого та захисника, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника в його інтересах адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Сахновщинського районного суду Харківської області від 11 серпня 2020 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_7 , який утримується під вартою, у той же строк з часу отримання копії ухвали.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4