Справа № 132/1213/22
Провадження №1-кп/132/249/22
Вирок
Іменем України
01.08.2022р. місто КАЛИНІВКА

КАЛИНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Калинівка Вінницької області, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000116 від 28 травня 2022 року, за обвинувальним актом, складеним у відношенні:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Польова Лисіївка Калинівського району Вінницької області, українця, громадянина України, із базовою загальною середньою освітою, неодруженого, непрацевлаштованого, не судимого в силу ст.89 КК України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України,

за участі сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

потерпілої ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИВ:

Обвинувачений ОСОБА_6 достовірно знаючи, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, згідно Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан із 05год.30хв. 24.02.2022 року, строк дії якого був продовжений на підставі Указу Президента України «Про продовження дії воєнного стану в Україні» від 17.05.2022 року № 341/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 22.05.2022 року № 2263-ІХ, з 05год.30хв. 25.05.2022 року строком на 90 діб, 28.05.2022 року близько 20год.50хв. перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння поблизу домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , побачив ОСОБА_7 , яка йшла по вищевказаній вулиці. Підійшовши до останньої, ОСОБА_8 висловив до ОСОБА_7 вимогу надати йому грошові кошти, які він побачив у неї в руці, для придбання алкогольних напоїв. ОСОБА_7 йому відмовила, через що у ОСОБА_8 виник умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна. Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_8 усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки у вигляді спричинення матеріальної шкоди та бажаючи їх настання, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, діючи в умовах воєнного стану, схопив ОСОБА_7 за руки, чим завдав їй сильного фізичного болю, шляхом викручування рук, застосувавши таким чином насильство, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілої, відкрито заволодів грошовими коштами в сумі 60грн., належними ОСОБА_7 , після чого зник із місця скоєння злочину. Вподальшому, ОСОБА_8 викраденими грошовими коштами розпорядився на власний розсуд, спричинивши потерпілій ОСОБА_7 майнової шкоди на суму 60грн. Відповідно до висновку судово-медичного експерта від 30.05.2022 року № 51, при судово-медичній експертизі ОСОБА_7 мало місце тілесне ушкодження у вигляді синця (1) лівої руки. Вищевказане тілесне ушкодження виникло від травматичної дії (удару, співударяння) тупого, твердого предмета, давність утворення якого відповідає строку, вказаному у постанові про призначення судово-медичної експертизи 28.05.2022 року, належить до легкого тілесного ушкодження (згідно п.п.2, 3, 5 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.01.1995 року №6).

Обвинувачений ОСОБА_8 в судовому засіданні при розгляді вказаної справи, свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав повністю, та пояснив, що дійсно 28.05.2022 року близько 20год.50хв. перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння поблизу домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , побачив ОСОБА_7 , яка йшла по вказаній вулиці. Підійшовши до останньої, та побачивши у неї в руках грошові кошти, він висловив до неї усну вимогу надати їх йому, для придбання алкогольних напоїв. Після отримання відмови від ОСОБА_7 на його вимогу, він вирішив викрасти ці грошові кошти. З цією метою, він схопив ОСОБА_7 за руки та застосувавши до неї насильство шляхом викручування рук, відкрито заволодів грошовими коштами в сумі 60грн., якими після залишення місця злочину, розпорядився на власний розсуд. У скоєному щиро розкаюється, усвідомив суспільно-небезпечний характер своїх дій та їх наслідків, зробив належні висновки, обіцяє, що більше подібне ніколи не повториться, та просить суворо не карати.

Потерпіла ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що дійсно 28.05.2022 року близько 20год.50хв. ідучи по вулиці Чкалова в селі Польова Лисіївка Хмільницького району Вінницької області, до неї підійшов ОСОБА_8 , який висловив до неї вимогу надати йому грошові кошти, які вона тримала у руці, для придбання спиртного. На цю вимогу, вона відмовила ОСОБА_8 , після чого останній схопив її за руки та застосовуючи насильство шляхом викручування рук, відкрито заволодів грошовими коштами в сумі 60грн. Дана сума для неї як пенсіонера є значною, оскільки перебуваючи на пенсійному забезпеченні, вона отримує мізерний розмір пенсії. Згідно поданої письмової заяви, просить ОСОБА_8 суворо не карати.

Враховуючи те, що обвинувачений не оспорював фактичні обставини справи і судом було встановлено, що він правильно розуміє зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності його позиції, заслухавши думку учасників судового розгляду та роз`яснивши їм положення ч.3 ст. 349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження інших доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Оцінюючи викладене, суд приходить до висновку, що винність ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведені повністю, а його дії за ч.4 ст.186 КК України, а саме відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене в умовах воєнного стану, правильно кваліфіковані органом досудового розслідування.

Положення частини 2 статті 50 КК України встановлюють, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належать, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання.

Відповідно до змісту статті 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Згідно пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (стаття 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують і обтяжують його покарання.

Обвинувачений ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, яке за визначеною статтею 12 КК України класифікацією, відноситься до тяжкого злочину.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_8 в силу статті 89 КК України на даний час не має судимості, однак як вбачається з витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» від 29.05.2022 року, він раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності зокрема щодо злочинів проти власності та до нього застосовувалось покарання як у вигляді позбавлення волі, яке він мав відбувати реально, так і із застосуванням інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

За місцем свого проживання ОСОБА_8 характеризується задовільно, неодружений, міцних соціальних зв`язків не має.

ОСОБА_8 будучи особою працездатного віку, ніде не працює та суспільно-корисливою працею не займається, постійного законного джерела доходу (прибутку) не має, що і стало підґрунтям вчинення даного кримінального правопорушення.

На обліку у лікарів психіатра та нарколога ОСОБА_8 не перебуває.

Обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_8 , суд вважає є щире каяття, оскільки ця обставина доведена матеріалами справи та знайшла своє підтвердження під час розгляду справи в суді.

Обставинами, що обтяжують покарання, є вчинення кримінального правопорушення особою, яка перебуває у стані алкогольного сп`яніння, та вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.

Наявність обтяжуючих у справі обставин підтверджується показами обвинуваченого ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_7 та протоколом медичного огляду для встановлення стану сп`яніння № 36 від 28.05.2022 року (щодо вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння), а також вимогами закону, а саме положеннями статті 10 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», згідно якої громадянами похилого віку визнаються особи, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а також яким до досягнення зазначеного віку залишилося не більш як півтора року. Потерпіла ОСОБА_7 на момент вчинення злочину набула статусу особи похилого віку, про що свідчать матеріали кримінального провадження.

Органом досудового розслідування в обвинувальному акті не було зазначено про вчинення ОСОБА_8 злочину щодо особи похилого віку як обставини, яка обтяжує покарання.

Разом із цим, суд враховує зміст пункту 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» про те, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, тому судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Вказані відомості про особу обвинуваченого підвищують суспільну небезпечність вчиненого кримінального правопорушення і свідчать про спрямованість ОСОБА_8 на вчинення інших умисних кримінальних правопорушень.

Зважаючи на встановлені судом обставини в сукупності з характером конкретних дій обвинуваченого, суд вважає неможливим досягнення мети попередження вчинення нових злочинів і виправлення обвинуваченого без ізоляції його від суспільства.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що справедливим для обвинуваченого ОСОБА_8 є покарання у виді позбавлення волі, яке він має відбувати реально.

При цьому, суд вважає, що відсутні підстави, які вказують на можливість призначення ОСОБА_8 покарання із застосування положень статей 69, 75 КК України, виходячи з наступного.

Як зазначено вище, відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у статті 65 КК України, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Відповідно до положень закону, що діяв на час вчинення інкримінованого діяння, згідно статті 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Системне тлумачення цієї норми кримінального закону свідчить про те, що призначення особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, можливе лише за умови, якщо судом буде установлено декілька обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Одночасно суд зобов`язаний врахувати і особу винного та в сукупності з вищевказаними обставинами прийняти рішення щодо можливості призначення основного покарання нижчого від найнижчої межі.

Суд находить, що враховуючи ступінь тяжкості та спосіб вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, наслідків та мотиву протиправного діяння, небезпечності та зухвалості його дій, даних про особу останнього, наявності декількох обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, а саме вчинення ним кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння та щодо особи похилого віку, вказують на підвищену суспільну небезпеку цієї особи та неможливість досягнення мети покарання, зокрема виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів за умови призначення покарання більш м`якого, ніж передбачено законом.

Беручи до уваги вищевказане, суд дійшов висновку про відсутність підстав, які вказують на можливість призначення ОСОБА_8 покарання із застосуванням положень статті 69 КК України.

Згідно зі статтею 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Зваживши наведені обставини суд з урахуванням положень, зокрема статті 75 КК України, приймає рішення про можливість чи неможливість звільнити особу від відбування покарання з випробуванням.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_8 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, зокрема за вчинення злочинів проти власності, та до нього двічі раніше застосовувався інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, однак останній, належних висновків для себе не зробив та знову вчинив умисний злочин, що свідчить про відсутність позитивних змін в його особистості, та не створення у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, що вказує на стійку злочинну спрямованість ОСОБА_8 та його небезпечність для суспільства.

З урахуванням цього, а також фактичних обставин, установлених судом, у тому числі вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння та щодо особи похилого віку, наслідків, що настали, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке законом віднесене до тяжкого злочину, за вчинення якого санкцією ч.4 ст.185 КК України передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років, суд дійшов висновку, про неможливість застосування положень статті 75 КК України та виправлення ОСОБА_8 без реального відбування покарання у виді позбавлення волі.

При цьому, думка потерпілої ОСОБА_7 щодо можливості суворо не карати ОСОБА_8 враховані в сукупності з обставинами, передбаченими статтею 65 КК України, однак не є вирішальними при прийняття судом відповідного рішення.

Виходячи з аналізу сукупності наведених обставин, які свідчать про стійке небажання ОСОБА_8 ставати на шлях виправлення та перевиховання, а також про його підвищену суспільну небезпеку, суд дійшов висновку, що обставина, яка пом`якшує покарання обвинуваченого у вигляді щирого каяття та позиція потерпілої особи щодо покарання, є лише підставами для призначення мінімального покарання, передбаченого санкцією статті обвинувачення.

Суд погоджується із позицією прокурора щодо призначення ОСОБА_8 покарання в межах санкції статті закону, яка передбачає відповідальність за вищевказаний злочин, а саме у вигляді 7 (семи) років позбавлення волі, яке він має відбувати реально.

Саме таке покарання, на думку суду, відповідатиме вимогам кримінального та кримінального процесуального законодавства України, є відповідним вчиненому кримінальному правопорушенню, а також за своїм видом та розміром - необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

Згідно частини 9 статті 100 КПК України, питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили.

Речовий доказ, вилучений в ході розслідування даного кримінального провадження, а саме грошові кошти в сумі 5 (п`ять) гривень /купюра серії ЮЖ № 8652565/, який згідно постанови слідчого СВ відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області лейтенанта поліції ОСОБА_9 від 29.05.2022 року, передано на зберігання до кімнати зберігання речових доказів відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області, після набрання вироком законної сили необхідно конфіскувати в дохід держави.

Відповідно до вимог частини 4 статті 174 КПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Як вбачається з ухвали слідчого судді Калинівського районного суду Вінницької області ОСОБА_10 від 31.05.2022 року у справі № 132/1080/22, накладено арешт на грошову купюру номіналом 5 (п`ять) гривень серії ЮЖ № 8652565.

З урахуванням вимог процесуального закону, та беручи до уваги, що в застосуванні цього заходу забезпечення кримінального провадження відпала потреба, суд вважає за необхідне скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Калинівського районного суду Вінницької області ОСОБА_10 від 31.05.2022 року у справі № 132/1080/22.

Відповідно до частини 4 статті 374 КПК України, у резолютивній частині вироку зазначається рішення про відшкодування процесуальних витрат.

Згідно частини 2 статті 124 КПК України та роз`яснень пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 07.07.1995р. «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину та судових витрат», у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Витрати на залучення експерта в кримінальному провадженні відсутні.

Цивільний позов у кримінальному провадженню не заявлявся.

Відповідно до пункту 2 частини 4 статті 374 КПК України, у резолютивній частині вироку зазначається рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження.

З ухвали слідчого судді Калинівського районного суду Вінницької області від 30.05.2022 року у справі № 132/1080/22 встановлено, що відносно ОСОБА_8 в ході досудового розслідування застосовано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту строком на два місяці, тобто до 28.07.2022 року включно.

З урахуванням того, що строк запобіжного заходу, який був застосований до ОСОБА_8 згідно ухвали слідчого судді Калинівського районного суду Вінницької області від 30.05.2022 року у справі № 132/1080/22, на момент ухвалення цього вироку сплив, останній жодних порушень під час його дії не вчинив, законних підстав для продовження дії запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту до вступу вироку в законну силу, або обранні іншого більш м`якого заходу, суд не вбачає.

Згідно пункту 2 частини 4 статті 374 КПК України, в разі визнання особи винуватою у резолютивній частині вироку, з-поміж іншого, зазначається початок строку відбування покарання.

Оскільки фактичне виконання судового рішення, яким особу засуджено до покарання у вигляді позбавлення волі, починається з моменту затримання особи на виконання вироку суду, а тому в резолютивній частині вироку необхідно вказати, що початок строку відбування покарання необхідно рахувати з моменту затримання особи на виконання вироку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 374 КПК України, вирок суду складається зокрема зі вступної частини, у якій зазначаються дата та місце його ухвалення.

Згідно роз`яснень викладених в узагальнені Верховного Суду України від 01.08.2004 року «Про якість складання й оформлення судових рішень у кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення», суди повинні керуватися положенням про те, що датою постановлення вироку є день його підписання складом суду, незалежно від тривалості часу, протягом якого відбувалася нарада суддів, а місцем його постановлення місто чи інший населений пункт, де це фактично мало місце.

Оскільки днем підписання вироку є 01.08.2022 року, то датою його постановлення є саме цей день.

Керуючись ст.ст. 349, 368, 370, 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ТИРШУ ОСОБА_11 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України та призначити йому покарання у вигляді 7 (семи) років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання рахувати з моменту затримання ОСОБА_8 на виконання вироку суду.

До набрання вироком законної сили, запобіжний захід відносно ОСОБА_8 не обирати.

Речовий доказ, вилучений в ході розслідування даного кримінального провадження, а саме грошові кошти в сумі 5 (п`ять) гривень /купюра серії ЮЖ № 8652565/, який згідно постанови слідчого СВ відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області лейтенанта поліції ОСОБА_9 від 29.05.2022 року, передано на зберігання до кімнати зберігання речових доказів відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області, після набрання вироком законної сили конфіскувати в дохід держави.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Калинівського районного суду Вінницької області ОСОБА_10 від 31.05.2022 року у справі №132/1080/22, на грошову купюру номіналом 5 (п`ять) гривень серії ЮЖ № 8652565 скасувати.

Вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

З підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час розгляду і дослідження яких було визначено судом недоцільним відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України, вирок суду першої інстанції не може бути оскаржений в апеляційному порядку.

Роз`яснити засудженому, що він має право подати та/або заявити клопотання про помилування, про ознайомлення із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Копію цього вироку негайно після його проголошення вручити під розписку засудженому та прокурору.

Суддя