Постанова

Іменем України
25 серпня 2022 року

м. Київ
справа № 2315/6911/2012

провадження № 51-3296 км 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
захисника в режимі відеоконференції ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 на ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 08 лютого 2022 року у кримінальному провадженні № 0000020 стосовно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
за ч. 2 ст. 15, п. п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 289 КК України.

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 25 лютого 2013 року ОСОБА_6 засуджено:
- за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією Ѕ частини майна, яке є власністю засудженого;
- за ч. 2 ст. 15, п. п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.
На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 09 грудня 2011 року та визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років із конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.
Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 26 червня 2013 року вирок Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 25 лютого 2013 року щодо ОСОБА_6 змінено. Виключено з мотивувальної частини вироку слова «будь-якою метою» щодо кваліфікації дій за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 289 КК України.
В решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Вироком Соснівського районного суду м. Черкас від 18 грудня 2018 року за результатами розгляду заяви засудженого ОСОБА_6 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 25 лютого 2013 року щодо нього, зазначений вирок скасовано.
Ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією Ѕ частини майна, яке є власністю засудженого, за ч. 2 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.
На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 09 грудня 2011 року та визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років із конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.
Вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за вчинення злочинів за наступних обставин.
Так, 01 червня 2012 року приблизно о 22:40 ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, переслідуючи корисливий мотив, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_9 , на привокзальній площі станції ім. Т.Шевченка в м. Сміла Черкаської області під приводом здійснення поїздки сіли до автомобіля «Daewoo Nexia» д.н.з НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_10 . Знаходячись у зазначеному автомобілі під керуванням ОСОБА_10 , рухаючись по вул. Докучаєва в с. Холоднянське Смілянського району Черкаської області, з метою незаконного заволодіння зазначеним транспортним засобом вартістю 40 445,06 грн, ОСОБА_6 вчинив напад на ОСОБА_10 , накинувши на шию потерпілого заздалегідь заготовлений відрізок дроту, яким почав його душити, спричинивши фізичний біль. Після чого ОСОБА_10 зупинив автомобіль і звільнив шию від удавлення, а ОСОБА_6 вийшов з автомобіля та, відчинивши двері автомобіля з боку водія, завдав потерпілому ударів руками по голові, однак з причин, що не залежали від його волі, злочин не було доведено до кінця, оскільки ОСОБА_10 забрав ключі від автомобіля та втік з місця події. Після цього ОСОБА_9 намагався заволодіти зазначеним транспортним засобом, однак ОСОБА_10 повернувся до свого автомобіля і він залишив місце події.
Зазначені дії ОСОБА_6 були кваліфіковані за ч. 2 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України.
Крім того, 01 червня 2012 року приблизно о 22:40 ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, з метою умисного вбивства ОСОБА_10 для незаконного заволодіння належного йому автомобіля «Daewoo Nexia» д.н.з. НОМЕР_1 на привокзальній площі станції ім. Т.Шевченка в м. Сміла Черкаської області під приводом здійснення поїздки сів до зазначеного автомобіля. Знаходячись у зазначеному автомобілі під керуванням ОСОБА_10 , рухаючись по вул. Докучаєва в с. Холоднянське Смілянського району Черкаської області, діючи з корисливих мотивів, реалізуючи умисел на вчинення умисного вбивства, ОСОБА_6 вчинив напад на ОСОБА_10 , накинувши на шию потерпілого заздалегідь заготовлений відрізок дроту, яким почав його душити, спричинивши фізичний біль. Після чого ОСОБА_10 зупинив автомобіль і звільнив шию від удавлення, а ОСОБА_6 вийшов з автомобіля та, відчинивши двері автомобіля з боку водія, завдав потерпілому ударів руками по голові, однак з причин, що не залежали від його волі, злочин не було доведено до кінця, оскільки ОСОБА_10 забрав ключі від автомобіля та втік з місця події.
Зазначені дії ОСОБА_6 були кваліфіковані за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 289 КК України.
Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 27 лютого 2019 року вирок Соснівського районного суду м. Черкас від 18 грудня 2018 року залишено без зміни.
Постановою Верховного Суду від 26 березня 2020 року ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 27 лютого 2019 року скасовано і призначено новий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_6 у суді апеляційної інстанції.
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 09 вересня 2020 року вирок Соснівського районного суду м. Черкас від 18 грудня 2018 року залишено без зміни.
Постановою Верховного Суду від 03 листопада 2021 року ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 09 вересня 2020 року скасовано і призначено новий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_6 у суді апеляційної інстанції.
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 08 лютого 2022 року апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 задоволено частково, а вирок Соснівського районного суду м. Черкас від 18 грудня 2018 року змінено.
ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу інкримінованого кримінального правопорушення.
Постановлено вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 289 КК України до покарання у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією Ѕ частини майна, яке є власністю засудженого.
На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 09 грудня 2011 року та визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років із конфіскацією Ѕ частини майна, яке є власністю засудженого.
ОСОБА_6 звільнено з-під варти у зв`язку з повним відбуттям призначеного покарання.
В іншій частині вирок місцевого суду залишено без зміни.
Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_8 ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. На обґрунтування своїх вимог вказує, що апеляційний суд, переглядаючи обвинувальний вирок, ухвалений за нововиявленими обставинами, безпосередньо не перевірив матеріали кримінального провадження, не дослідив всіх доказів, якими сторона обвинувачення обґрунтовувала пред`явлене обвинувачення. Стверджує, що апеляційний суд не виконав вказівки суду касаційної інстанції, оскільки вибірково дослідив докази сторони обвинувачення, які надані на підтвердження винуватості ОСОБА_6 у вчиненні замаху на вбивство потерпілого ОСОБА_10 (три протоколи слідчих дій та вирок щодо ОСОБА_9 ), при цьому порушив безпосередність їх дослідження. З огляду на викладене вказує, що суд апеляційної інстанції свої висновки побудував на суперечливих та неперевірених у законному порядку доводах засудженого та його захисника, доказам у справі надав іншу оцінку ніж суд першої інстанції та не обґрунтував, з яких підстав відкинув такі докази, які місцевий суд визнав належними. Також зауважує, що у своїй ухвалі апеляційний суд не конкретизував, які саме докази місцевий суд залишив поза увагою і які були законні підстави для їх дослідження у контексті перегляду вироку суду за нововиявленими обставинами. Таким чином вважає, що апеляційний суд фактично здійснив повторний апеляційний перегляд вироку Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 23 лютого 2013 року, чим порушив принцип юридичної визначеності. З огляду на викладене зазначає, що ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статей 370, 374, 417, 419, 459, 466 КПК України, що є підставою для її скасування. Крім того, звертає увагу, що апеляційний суд, не скасувавши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, визнав його невинуватим та в цій частині закрив кримінальне провадження, тобто ухвалив рішення, яке не передбачено кримінальним процесуальним законом.
У письмових запереченнях на касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 засуджений ОСОБА_6 вказував про необґрунтованість такої касаційної скарги, просив залишити її без задоволення, а ухвалу апеляційного суду без зміни.
Від інших учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу прокурора не надходило.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 , засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 заперечували щодо задоволення касаційної скарги прокурора ОСОБА_8 , просили ухвалу апеляційного суду залишити без зміни.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Мотиви суду
Відповідно до вимог ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права у межах касаційної скарги.
У касаційній скарзі прокурор вказує, що апеляційний суд, переглядаючи обвинувальний вирок, ухвалений за нововиявленими обставинами, безпосередньо не перевірив матеріали кримінального провадження, не дослідив всіх доказів, якими сторона обвинувачення обґрунтовувала пред`явлене обвинувачення, при цьому порушив принцип безпосередності дослідження таких доказів.
Прокурор стверджує, що апеляційний суд не виконав вказівки суду касаційної інстанції, оскільки вибірково дослідив докази сторони обвинувачення, які надані на підтвердження винуватості ОСОБА_6 у вчиненні замаху на вбивство потерпілого ОСОБА_10 .
При цьому звертає увагу, що суд апеляційної інстанції свої висновки побудував на суперечливих та неперевірених у законному порядку доводах засудженого та його захисника, доказам у справі надав іншу оцінку ніж суд першої інстанції та не обґрунтував, з яких підстав відкинув такі докази, які місцевий суд визнав належними.
Таким чином вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 374, 417, 419, 459, 466 КПК України, що є підставою для її скасування.
Колегія суддів вважає такі доводи касаційної скарги прокурора безпідставними з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, частково задовольняючи заяву засудженого ОСОБА_6 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 25 лютого 2013 року, дійшов висновку про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 289 КК України та ч. 2 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України.
До таких висновків місцевий суд дійшов на підставі того, що при ухваленні вироку Смілянським міськрайонним судом Черкаської області від 25 лютого 2013 року щодо засудженого ОСОБА_6 за вчинення злочинів за попередньою змовою з особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження (з ОСОБА_9 ), суду не могло бути відомо, що прокурор у подальшому змінить обвинувачення та виключить із обвинувачення ОСОБА_9 посилання на ч. 2 ст. 15, п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України.
Разом з тим, суд не погодився із твердженням сторони захисту, що зазначені обставини є підставою для виправдування ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, оскільки показання ОСОБА_6 щодо відсутності у нього умислу на вбивство потерпілого ОСОБА_10 спрямовані на уникнення ним кримінальної відповідальності за вказані дії, не відповідають об`єктивним обставинам та спростовуються доказами по справі, які були предметом ретельної перевірки судів під час постановлення вироку по суті та перевірки його у апеляційному порядку.
Перевіряючи вирок місцевого суду, постановлений за результатом розгляду заяви засудженого про перегляд вироку за нововиявленими обставинами, апеляційний суд не погодився із зазначеними висновками суду першої інстанції.
Зокрема, у своїй ухвалі апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_6 , не заперечуючи факту намагання заволодіти транспортним засобом, заперечував наявність у нього умислу на вбивство потерпілого ОСОБА_10 .
Вказані висновки апеляційний суд обґрунтував дослідженими доказами, такими як протокол відтворення обстановки та обставин події, відповідно до якого ОСОБА_6 повідомив, що накинув проволоку на шию потерпілого, однак згодом відпустив її, а також протокол очної ставки між ОСОБА_6 та потерпілим ОСОБА_10 , відповідно до якого потерпілий вказав, що сила, з якою ОСОБА_6 тягнув проволоку у нього на шиї, була недостатньою для того, щоб його задушити. Такі висновки апеляційний суд також зробив на підставі відсутності у потерпілого ОСОБА_10 тілесних ушкоджень у результаті нападу.
З огляду на вказані обставини, апеляційний суд в ухвалі зазначив про відсутність у ОСОБА_6 умислу на умисне позбавлення життя потерпілого ОСОБА_10 , а тому констатував про відсутність у його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, у зв`язку з чим закрив кримінальне провадження у цій частині.
Так, ухвала апеляційного суду є рішенням вищого суду стосовно законності й обґрунтованості вироку, ухвали, що перевіряються в апеляційному порядку. Вона повинна відповідати тим же вимогам, що і вирок суду першої інстанції, тобто бути законною, обґрунтованою і вмотивованою.
Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
За змістом статей 404, 409 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги. При цьому апеляційний суд наділений повноваженнями за певних обставин повторно досліджувати докази та обставини, встановлені під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК України судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. Ухвала суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має містити встановлені судом апеляційної інстанції обставини з посиланням на докази, а також мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, мотивів, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався. При скасуванні або зміні судового рішення в ухвалі має бути зазначено, які статті закону порушено та в чому саме полягають ці порушення або необґрунтованість вироку чи ухвали.
Таким чином, ухвала суду апеляційної інстанції повинна бути постановлена при неухильному дотриманні процесуального закону, та має відповідати приписам матеріального права.
При цьому рішення апеляційного суду про скасування обвинувального вироку та закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284, ст. 417 КПК України має містити встановлені судом першої інстанції обставини, аналіз доказів, які судом першої інстанції були покладені в основу обвинувального вироку, та відповідну власну оцінку, переоцінку таких доказів у випадку, якщо суд апеляційної інстанції дійде висновку, що судом першої інстанції помилково було враховано той чи інший доказ як такий, що підтверджує вину особи, так і висновки щодо належності та допустимості доказів, які, на думку апеляційного суду, не є такими.
Тобто, перевірка встановлених обставин, що з огляду на положення ст. 91 КПК України підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, має здійснюватися судом апеляційної інстанції шляхом дослідження доказів, з дотриманням принципу безпосередності.
Безпосередність сприйняття доказів, як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами, дає змогу суду належним чином їх дослідити і перевірити, здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними в ч. 1 ст. 94 КПК України, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.
Про необхідність дотримання принципу безпосередності наголошував і Верховний Суд, скасовуючи попередні ухвали суду апеляційної інстанції у цьому кримінальному провадженні.
Відповідно до оскаржуваної ухвали апеляційного суду, висновки про відсутність у діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, апеляційний суд зробив на підставі дослідження доказів.
Зокрема, як зазначив у своїй ухвалі апеляційний суд, під час апеляційного розгляду було досліджено протокол огляду місця події від 01 червня 2012 року, протокол відтворення обстановки і обставин події від 05 вересня 2012 року, протокол очної ставки між ОСОБА_6 та потерпілим ОСОБА_10 від 05 вересня 2012 року, постанову прокурора від 25 листопада 2014 року про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження, постанову слідчого від 12 січня 2015 року про закриття кримінального провадження, висновок судової-криміналістичної експертизи № 402 від 01 листопада 2012 року, висновок амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 617 від 03 вересня 2012 року, письмові показання обвинуваченого ОСОБА_6 , надані ним під час досудового розслідування, змінений обвинувальний акт від 14 квітня 2016 року, вирок Соснівського районного суду м. Черкас від 27 квітня 2016 року щодо ОСОБА_9 , вирок Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 25 лютого 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 26 червня 2013 року щодо ОСОБА_6 , ухвалу колегії суддів Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 серпня 2013 року.
Отже, змінюючи обвинувальний вирок місцевого суду та закриваючи кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, апеляційний суд, дотримуючись принципу безпосередності, надав оцінку доказам у справі, а свої висновки в цій частині належним чином мотивував.
При цьому порушення вимог ст. 439 КПК України, про які зазначає прокурор у своїй касаційній скарзі, колегією суддів під час касаційного розгляду встановлено не було.
Окрім іншого, прокурор у касаційній скарзі звертає увагу, що апеляційний суд, не скасувавши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, визнав його невинуватим та в цій частині закрив кримінальне провадження, тобто ухвалив рішення, яке не передбачено кримінальним процесуальним законом.
Однак, на переконання колегії суддів, зазначене порушення у розумінні вимог ст. 412 КПК України не є істотним, оскільки не ставить під сумнів законність та обґрунтованість ухвали апеляційного суду в цілому, а тому у даному випадку не є підставою для її скасування.
Таким чином, ухвала суду апеляційної інстанції є законною, обґрунтованою, вмотивованою та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Оскільки ті обставини, на які посилається прокурор як на підставу для скасування ухвали апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час касаційного розгляду, то колегія суддів не вбачає підстав для задоволення її касаційної скарги.
Враховуючи, що кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б давали підстави для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, не встановлено, касаційну скаргу прокурора необхідно залишити без задоволення, а ухвалу апеляційного суду без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 08 лютого 2022 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3