Справа № 201/5997/22
Провадження № 1-кс/201/2143/2022
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 серпня 2022 року м. Дніпро

Слідчий суддя Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 , при секретарі судового засіданні ОСОБА_2 , за участю слідчого СВ ВП № 5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 , адвоката ОСОБА_4 , розглянувши клопотання слідчого СВ ВП № 5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_5 , погодженого прокурором Правобережної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_6 , про арешт майна, за матеріалами досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000142 від 21.10.2021 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 27 ч. 2, 3 ст. 28 ч. 4, ч. 3 ст. 307, ч. 1, 2 ст. 255 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Суть клопотання.
Слідчий звернувся до суду з клопотанням про арешт майна, в якому просив накласти арешт шляхом позбавлення права на використання, розпорядження та користування на майно, вилучене в ході обшуку за місцем проживання адвоката ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

-транспортний засіб марки «Honda Accord», державний номерний знак НОМЕР_1 ;

-ноутбук марки «Asus» G1N0CX04NO96038, model 7265NGW з зарядним пристроєм до нього, поміщено до сумки для ноутбуку та поміщено до спец. пакету №WAR 1850346;

-Мобільний телефон Tecno Pap5 зеленого кольору,

-Мобільний телефон Редмі, синього кольору,

-Мобільний телефон Редмі, модель 220333 QNY, імей 1: НОМЕР_2 . Імей 2: НОМЕР_3 ,

-Мобільний телефон ZTE синього кольору, сенсорний,

-Мобільний телефон Редмі, синього кольору, сенсорний,

-Мобільний телефон Iphone 12 Pro max, сірого кольору у сірому чохлі,

-Мобільний телефон Iphone 13 Pro max, золотого кольору у зеленому чохлі,

-Свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_4 на ТЗ БМВ 320 СІ, д.н.нз. НОМЕР_5 ,

-Свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_6 на ТЗ DAEWOO, д.н.нз. НОМЕР_7 ,

-Ключ з написом БМВ, ключ з написом «Н».

В обґрунтування заявленого клопотання слідчий посилався на необхідність з`ясувати обставини, що мають значення для кримінального провадження, з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження тимчасово вилученого майна та збереження речових доказів.

Позиції сторін.
Слідчий в судовому засіданні вимоги клопотання підтримав, просив його задовольнити. Разом з тим зазначив про помилковість віднесення до вилученого майна транспортного засобу марки «Honda Accord», державний номерний знак НОМЕР_1 , вказавши, що накладання арешту на нього в клопотанні надруковано помилково.

Адвоката ОСОБА_4 проти задоволення клопотання заперечив, пославшись на відсутність призначених експертиз та поданням клопотання із порушенням 48 годинного строку, встановленого ч. 5 ст. 171 КПК України. Просив у задоволенні клопотання відмовити.

Процесуальні питання.
Відповідно до ст. 107 КПК України здійснювалося повне фіксування кримінального провадження за допомогою технічного засобу.

Слідчий суддя, дослідивши матеріали кримінального провадження, клопотання та додані до нього документи, приходить до наступного висновку.

Норми КПК України, які застосовуються при вирішенні клопотання.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно із ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до ч.1 ст. 172 КПК України клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів після його надходження до суду.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно з нормами Глави 10 та Глави 17 КПК України, правові підстави, з яких дізнавачем (слідчим, прокурором) вноситься клопотання про накладення арешту та, відповідно, накладається арешт слідчим суддею, мають співвідноситися з обставинами кримінального провадження.

Згідно ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону. А отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини, найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи: (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є притаманний всім статтям Конвенції (рішення у справах «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор, відповідно до п. 2, 3 ч. 3 ст.132 КПК України не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у право власності, про який ідеться в клопотанні, або може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий звертається з клопотанням.

Згідно із ст. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Встановлені слідчим суддею обставини.
Як свідчать матеріали клопотання та додані у судовому засіданні документи, слідчим відділом відділення поліції № 5 Дніпровського районного управління поліції ГУНП України в Дніпропетровській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, зареєстрованому в ЄРДР № 0000142 від 21.10.2021 за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст.27 ч.2, 3 ст.28 ч.4., ч.3 ст.307, ч.1, 2 ст.255 КК України.

Так, до Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра надійшов рапорт від старшого уповноваженого в ОВС Управління стратегічних розслідувань в Дніпропетровській області ОСОБА_7 , про те, що наявна оперативна інформація відносно організованої групи, учасники якої, діючи за попередньою змовою між собою, тривалий час здійснюють на території Дніпропетровської області незаконну діяльність із виготовлення, перевезення та збуту психотропної речовини «метамфетамін» у великих розмірах та особливо великих розмірах.

За вказаним фактом 21.10.2021 Правобережною окружною прокуратурою міста Дніпра внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000142 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч. 3 ст. 307, ч.1 ч.2 ст.255 КК України.

Працівниками Управління стратегічних розслідувань в Дніпропетровській області встановлено, що організатором злочинної схеми є ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

До вказаної злочинної схеми також входять наступні особи: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Установлено, що вказані особи, під керівництвом ОСОБА_8 , діючи умисно, з корисливих мотивів, обравши вчинення злочинів у сфері незаконного обігу психотропних речовин, як спосіб отримання стабільного незаконного прибутку, в порушення вимог Законів України «Про обіг в Україні наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів» від 15 лютого 1995 року та «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживання ними» від 15 лютого 1995 року, у невстановлений органом досудового розслідування час, проте не пізніше 2019 року, зорганізувалися у стійке об`єднання з метою вчинення особливо тяжких злочинів, які полягали у незаконному виготовленні, придбанні, зберіганні, перевезенні з метою збуту, а також незаконному збуті психотропних речовин обіг яких обмежено «метамфетамін», на території міста Марганець, Дніпропетровської області.

Психотропна речовина «метамфітамін» розфасована на дози систематично збувалась в роздріб виконавцями, шляхом передачі з рук в руки, наркозалежним особам.

У ході розслідування кримінального правопорушення задокументовано три епізоди злочинної діяльності збуту психотропної речовини «метамфетамін» залегендованій особі, виконавцями злочину, а саме: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які діяли під безпосереднім керівництвом ОСОБА_9 .

Так, ОСОБА_9 , будучи уповноваженою особою ОСОБА_8 , координував дії учасників, шляхом надання відповідних вказівок та забезпечував приховування злочинної діяльності групи перед контролюючими особами та правоохоронними органами.

Крім того, встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є одним з учасників злочинної групи, який виконує доручення ОСОБА_8 та ОСОБА_9 стосовно організації учинення злочинів, незаконного зберігання психотропної речовини «метамфетамін».

Установлено, що вказана особа, консультує організатора та учасників злочинної групи стосовно уникнення кримінальної відповідальності за учинення злочинів, роз`яснює методи та способи документування злочинів правоохоронними органами, пояснює правила конспірації під час учинення злочинів, надає інші поради, спрямовані на безперешкодне учинення злочинів.

Відповідно до інформації з Єдиного реєстру адвокатів України, розміщеної в мережі Інтернет за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_4 здійснює свою індивідуальну адвокатську діяльність на підставі свідоцтва від 19.02.2021, № 5039 виданого Радою адвокатів Дніпропетровської області.

Згідно ухвал Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, 18.08.2022 року було проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме за адресою: АДРЕСА_1 .

Під час проведення обшуку, виявлено та вилучено:

-свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_8 на транспортний засіб марки «Honda Accord», державний номерний знак НОМЕР_1 ;

-ноутбук марки «Asus» G1N0CX04NO96038, model 7265NGW з зарядним пристроєм до нього, поміщено до сумки для ноутбуку та поміщено до спец. пакету №WAR 1850346;

-Мобільний телефон Tecno Pap5 зеленого кольору,

-Мобільний телефон Редмі, синього кольору,

-Мобільний телефон Редмі, модель 220333 QNY, імей 1: НОМЕР_2 . Імей 2: НОМЕР_3 ,

-Мобільний телефон ZTE синього кольору, сенсорний,

-Мобільний телефон Редмі, синього кольору, сенсорний,

-Мобільний телефон Iphone 12 Pro max, сірого кольору у сірому чохлі,

-Мобільний телефон Iphone 13 Pro max, золотого кольору у зеленому чохлі,

-Свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_4 на ТЗ БМВ 320 СІ, д.н.нз. НОМЕР_5 ,

-Свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_6 на ТЗ DAEWOO, д.н.нз. НОМЕР_7 ,

-Ключ з написом БМВ, ключ з написом «Н»,

-2 брелка-сигналізації чорного кольору.

19.08.2022 року вилучені речі визнано речовими доказами.

Повідомлення про підозру адвокатові ОСОБА_4 не вручалось.

Висновки.
Слідчий в своєму клопотанні зазначає мету накладання арешту збереження речових доказів.

У судовому засіданні слідчий довів, що вилучені речі, а саме: мобільний телефон Tecno Pap5 зеленого кольору, мобільний телефон Редмі, синього кольору, мобільний телефон Редмі, модель 220333 QNY, імей 1: НОМЕР_2 . Імей 2: НОМЕР_3 , мобільний телефон ZTE синього кольору, сенсорний, мобільний телефон Редмі, синього кольору, сенсорний, мобільний телефон Iphone 12 Pro max, сірого кольору у сірому чохлі, мобільний телефон Iphone 13 Pro max, золотого кольору у зеленому чохлі можливо зберегли на собі інформацію щодо вчинення кримінального правопорушення і можливо можуть бути використані як доказ вчинення кримінального правопорушення і підтверджувати причетність вищевказаних осіб до його вчинення, що встановлюється під час кримінального провадження шляхом проведення відповідних експертиз.

Станом на сьогоднішні день триває досудове розслідування кримінального провадження, встановлюються всі обставини вчинення кримінального правопорушення, встановлюється коло осіб, яке має відношення до вчинення кримінального правопорушення, здійснюються заходи щодо встановленні і інших осіб, які мають відношення до наведеного злочину, призначені експертизи.

Загалом, у клопотанні належним чином розкрито, яке відношення вилучені речі мають саме до цього кримінального провадження, у зв`язку з чим процесуальний статус зазначеного у клопотанні майна як речового доказу є визначеним відповідно до вимог ст. 98 КПК України, оскільки вилучені речі визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

Оцінюючи надані стороною обвинувачення докази слідчий суддя вважає їх належними та допустимими, їх сукупність та взаємозв`язок між ними достатній для прийняття процесуального рішення про арешт майна.

Слідчий довів, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Отже потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні.

Завдання, для виконання якого слідчий звертається із клопотанням, може бути виконане.

Незастосування арешту майна може привести до настання наслідків, що перешкоджатимуть збереженню речових доказів.

Тому дослідивши матеріли клопотання та надані суду матеріали кримінального провадження, слідчий суддя вважає клопотання обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню, оскільки дані, викладені у матеріалах кримінального провадження дають підстави для висновку, що з метою забезпечення кримінального провадження, виконання завдань та вимог кримінального провадження, попередження подальших злочинних дій, накладання арешту на зазначене майно є необхідним.

Згідно з ч. 4 ст. 173 КПК України у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна.

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 173 КПК України у разі задоволення клопотання, в ухвалі слідчого судді зазначається про заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно.

Разом з цим, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.).

Правовомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, передача в позику, знищення, переробка і т. ін.)

У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості. Причому інколи всі разом або деякі з них можуть належати і не власнику, а іншому володільцю майна, наприклад, довірчому власнику майна, орендатору тощо. На відміну від прав власника, правомочності іншого законного володільця, навіть зі схожими правомочностями власника, не тільки не виключають прав самого власника на це майно, а й зазвичай виникають із його волі і в передбачених ним межах (наприклад, договір найму, договір управління майном).

Згідно з нормою ст. 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.

Отже, правомочності власника та межі здійснення ним прав встановлені законом.

На переконання слідчого судді, будь-які умисні дії щодо майна включаються в поняття «розпорядження» - правомірності власника.

Враховуючи вищевикладене, слідчий суддя прийшов до висновку, що з метою збереження речових доказів застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт шляхом позбавлення права на розпорядження і користування майном, є необхідним та достатнім у даному кримінальному провадженні, оскільки сприятиме досягненню мети швидкого, повного, неупередженого досудового розслідування, а також запобігатиме настанню будь-яких негативних наслідків, зокрема, привести до неправомірного вибуття майна з власності.

А тому в задоволенні клопотання в частині накладання арешту на майно шляхом позбавлення права на використання слідчий суддя відмовляє.

Слідчий суддя визнає, що матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання неправомірного вибуття майна з власності та забезпечення кримінального провадження, та слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Щодо накладання арешту на свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_6 на ТЗ DAEWOO, д.н.нз. НОМЕР_7 , слідчий суддя звертає увагу, що в задоволенні клопотання про накладання арешту на ТЗ DAEWOO, д.н.нз. НОМЕР_7 було відмовлено, а тому в цій частині клопотання не підлягає задоволенню.

Щодо накладання арешту на ключ з написом «Н», слідчий суддя враховує те, що слідчий зазначив про помилковість віднесення до вилученого майна транспортного засобу марки «Honda Accord», державний номерний знак НОМЕР_1 , вказавши, що накладання арешту на нього в клопотанні надруковано помилково, а тому в частині накладання арешту на ключ від вказаного автомобіля слід відмовити.

Щодо накладання арешту на свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_4 на ТЗ БМВ 320 СІ, д.н.нз. НОМЕР_5 , слідчий у судовому засіданні також пояснив, що арешт на автомобіль марки «BMW 320CI», д.н.з. НОМЕР_5 , не накладався, орган досудового розслідування не звертався до слідчого судді із клопотанням про накладання арешту на майно, оскільки на його вилучення було надано дозвіл в ухвалі слідчого судді про проведення обшуку. Так, ухвалою слідчого судді від 15.08.2022 року надано дозвіл на проведення обшуку автомобіля марки «BMW 320CI», VIN № НОМЕР_9 , д.н.з. НОМЕР_5 , з метою відшукання та вилучення речей і документів, які зберегли на собі сліди вчинення кримінального правопорушення та містять відомості відносно нього, у т.ч. транспортного засобу автомобіля марки «BMW 320CI», VIN № НОМЕР_9 , д.н.з. НОМЕР_5 .

Отже, ухвалою слідчого судді прямо надано дозвіл на обшук і вилучення вказаного транспортного засобу, останній в ході обшуку вилучений, а тому підлягає задоволенню клопотання в частині накладання арешту на свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_4 на ТЗ БМВ 320 СІ, д.н.нз. НОМЕР_5 .

Щодо накладання арешту на ноутбук марки «Asus» G1N0CX04NO96038, model 7265NGW з зарядним пристроєм до нього, слідчий суддя має наступну думку.

Як повідомив адвокат ОСОБА_4 , обшук був проведений за його місцем проживання в ході якого вилучений його робочий ноутбук.

Також за його місцем мешкання проживав один із підозрюваних.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту.

При цьому має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Стаття 8 Конвенції про захист право людини та основоположних свобод захищає конфіденційність кореспонденції між окремими особами, вона також передбачає посилений захист обміну інформацією між адвокатами та їхніми клієнтами. Це обумовлено фундаментальною роллю адвокатів у демократичному суспільстві. Адвокати не зможуть виконувати це важливе завдання, якщо вони не можуть гарантувати тим, кого вони захищають, що обмін інформацією між ними залишиться конфіденційним. Для успішного виконання цієї місії важливо, щоб між адвокатом та його клієнтом була довіра, і саме для цього необхідна таємність. Право на справедливий суд, включаючи право звинуваченої особи не свідчити проти себе, не має прямого відношення до цього, але залежить від дотримання цієї умови.

Зважаючи на додатковий захист, який надає стаття 8 для дотримання конфіденційності відносин між адвокатом та клієнтом, а також підстави, на яких ця конфіденційність ґрунтується, ЄСПЛ вважає, що професійна таємниця адвокатів, накладаючи певні зобов`язання на них, має особливий захист за цією статтею» (Мішо проти Франції (Michaud v. France), рішення від 6 грудня 2012 року, §118119).

Слідчий суддя далі наводить рішення ЄСПЛ щодо обшуків у адвокатів.

Німітц проти Німеччини (Niemietz v. Germany) 16 грудня 1992 року

Справа стосувалася обшуку офісу адвоката під час кримінального провадження по обвинуваченню в образливій поведінці щодо третьої сторони. Заявник скаржився зокрема на те, що його право на недоторканність житла та кореспонденції було порушено.

Суд встановив, що було порушено статтю 8 Конвенції, виявивши, що втручання, яке становило предмет заяви, не було пропорційним переслідуваній легітимній меті, а саме запобіганню злочину та захисту прав інших людей, і таким чином не було необхідним у демократичному суспільстві. Суд зазначив зокрема, що, у той час як правопорушення, яке стало підставою для обшуку, охоплювало не тільки образливу поведінку, але й спробу вчинення тиску на суддю, не може бути класифіковане як несерйозне, з іншого боку, ордер був сформульований дуже широко. Крім цього, зважаючи на розглянуті матеріали, Суд дійшов висновку, що обшук становив втручання у професійну таємницю тією мірою, що не була пропорційною за цих обставин. У зв`язку з цим Суд нагадав, що у справах, які стосуються адвокатів, посягання на професійну таємницю може мати наслідки для належного відправлення правосуддя, а отже, прав, гарантованих статтею 6 (право на справедливий суд) Конвенції.

Тамусіс проти Сполученого Королівства (Tamosius v. the United Kingdom) 19 вересня 2002 року (рішення про прийнятність)

Ця справа стосувалась обшуку в офісі адвоката й вилучення матеріалів у справі в контексті розслідування податкових махінацій стосовно деяких його клієнтів. Заявник скаржився, зокрема, на те, що видача ордеру на обшук та його проведення становили порушення права на повагу до приватного життя та кореспонденції. Він скаржився на те, що серед іншого, законодавче визначення адвокатської таємниці було надто вузьким.

Суд визнав заяву неприйнятною відповідно до статті 8 Конвенції як явно необґрунтовану, з`ясувавши, що обшук у такому разі не був непропорційним легітимним цілям, що переслідувались, зокрема запобіганню злочинам та заворушенням, а також для забезпечення економічного благополуччя країни, та що під час процесу було забезпечено належні правові гарантії. Крім того, було зазначено, що обшуки проводили згідно з ордером, виданим суддею і під наглядом ради, завданням якої було визначити, які документи були захищені адвокатською таємницею і не могли бути вилучені. Надалі, зважаючи на визначення адвокатської таємниці у національному законодавстві, Суд встановив, що заборона вилучення документів, захищених адвокатською таємницею, була дуже чіткою гарантією проти втручання у професійну таємницю, спрямованою на здійснення правосуддя, і враховувала те, що вилучення таких документів могло бути оскаржено у судовому порядку та заявники потенційно могли вимагати відшкодування нанесеної шкоди.

Петрі Саллінен та інші проти Фінляндії (Petri Sallinen and Others v. Finland) 27 вересня 2005 року

Справа стосувалася обшуку житла першого заявника, адвоката, і вилучення деяких матеріалів. Поліція зберегла копію одного з його жорстких дисків, який містив, окрім іншого, приватну інформацію про трьох його клієнтів у відповідний час, які також подали заяви до Суду.

Суд постановив, що було порушено статтю 8 Конвенції, встановивши, що втручання, на яке скаржилися заявники, не відповідало вимогам закону. У зв`язку з цим Суд зазначив, що законодавство Фінляндії не надавало належних правових гарантій і не містило чітких вказівок щодо умов, за яких можна проводити обшук та вилучати матеріали, що не підлягають розголошенню.

Смірнов проти Росії (Smirnov v. Russia) 7 червня 2007 року

Заявник, адвокат, скаржився на те, що у його квартирі було проведено обшук та вилучено багато документів і процесор його комп`ютера для отримання доступу до оцифрованих документів його клієнтів, яких підозрювали в участі в організованому злочинному угрупованні, та доказів проти них.

Суд постановив, що було порушено статтю 8 Конвенції, встановивши, що обшук порушив професійну таємницю у тій мірі, що не була пропорційною будь-якій легітимній меті. Зазначаючи, зокрема, що самого заявника не підозрювали у жодних кримінальних правопорушеннях, Суд вирішив, що обшук було проведено без достатніх та відповідних підстав для втручання у професійну таємницю, ордер на обшук містив надто широкі формулювання, надаючи повну свободу поліції у питанні визначення, що підлягає вилученню.

Дивіться також: Алєксанян проти Росії (Aleksanyan v. Russia), рішення від 22 грудня 2008 року; Колесніченко проти Росії (Kolesnichenko v. Russia), рішення від 9 квітня 2009 року; Юдітская та інші проти Росії (Yuditskaya and Others v. Russia), рішення від 12 лютого 2015 року.

Wieser and Bicos Beteiliaunaen GmbH проти Австрії (Wieser and Bicos Beteiliaunaen GmbH v. Austria) 16 жовтня 2007 року

Заявники, товариство з обмеженою відповідальністю, його власник та генеральний директор, що також був адвокатом, скаржилися на те, що приміщення компанії обшукали і вилучили електронні дані у межах розслідування кримінальної справи про незаконну торгівлю медичними препаратами. Вони безуспішно скаржилися до національних судів на те, що обшук та вилучення електронних даних порушували обов`язки першого заявника щодо дотримання професійної таємниці.

Суд вирішив, що було порушено статтю 8 Конвенції, з`ясувавши, що неспроможність працівників поліції дотриматися певних процесуальних гарантій, що мають на меті запобігання свавільності й захист професійної таємниці, зробила обшук та вилучення електронних даних першого заявника непропорційним переслідуваній легітимній меті, а саме меті запобігання злочинам. Представник асоціації адвокатів, зокрема, що був присутнім під час обшуку, не зміг належним чином проконтролювати цю частину обшуку, протокол був складений надто пізно, й ані першого заявника, ані представника асоціації адвокатів не було поінформовано про результати обшуку. Суд також зазначив, що, попри те, що перший заявник не був захисником другого заявника, він був адвокатом низки інших компаній, акціями яких він володів. Окрім того, велика частина вилучених електронних даних містила таку ж інформацію, що і паперові документи, деякі з яких суддя повернув першому заявникові, оскільки вони містили професійну таємницю. Таким чином, можна дійти очевидного висновку, що вилучені електронні дані також містили таку інформацію.

Ілія Стефанов проти Болгарії (Iliya Stefanov v. Bulgaria) 22 травня 2008 року

У межах розслідування кримінальної справи за звинуваченнями у вимаганні поліція обшукала офіс заявника юриста у присутності двох його сусідів. Вони вилучили комп`ютер заявника та всі його дискети. Розслідування пізніше було припинено, і було видано наказ про повернення всіх вилучених матеріалів заявникові. Заявник скаржився, зокрема, на незаконність цього обшуку та вилучення.

Суд постановив, що було порушено статтю 8 Конвенції, встановивши, що обшук порушив професійну таємницю заявника тією мірою, що була непропорційною за таких обставин. У той час як Суд визнавав, що ордер на обшук був виданий на основі обґрунтованих підозр, що випливали із заяв декількох свідків, він зазначив, що формулювання в ордері були надто широкими і що він дозволив поліції вилучити та протягом двох місяців утримувати комп`ютер заявника і його дискети, які містили матеріали, захищені адвокатською таємницею. Крім того, сумнівно, що сусіди, які не мали юридичної кваліфікації, могли забезпечити ефективну гарантію проти надмірного втручання поліції у професійну таємницю заявника. Оскільки згідно з законодавством Болгарії не було процедури, що дозволяла б оскаржити законність обшуку та вилучення, Суд установив, що також порушено статтю 13 (право на ефективний засіб правового захисту) Конвенції.

Дивіться також: Головань проти України (Golovan v. Ukraine), рішення від 5 липня 2012 року.

Андре та інший проти Франції (Andre and Another v. France) 24 липня 2008 року

Справа стосувалася обшуку офісів заявників, обоє з яких є адвокатами, податковими органами, що сподівалися віднайти докази для звинувачення компанії, яка була клієнтом адвокатів і яку підозрювали в ухиленні від сплати податків. Було вилучено велику кількість документів, включаючи рукописні замітки з коментарями, зробленими першим заявником. Голова Асоціації адвокатів зазначив, що це були особисті документи заявника, і відтак вони були захищені правилом повної професійної конфіденційності й не могли бути вилучені. Заявники скаржилися, зокрема, на порушення професійної конфіденційності й на відсутність ефективних засобів правового захисту, які дозволили б їм оскаржити законність обшуків та виїмок в офісах.

Суд постановив, що було порушено статтю 8 Конвенції, встановивши, що обшук та вилучення були непропорційними переслідуваній легітимній меті, зокрема запобіганню заворушеннням та злочинам. Суд, зокрема, зазначив, що обшуки та вилучення в офісі адвокатів, безумовно, становлять втручання у професійну таємницю, що лежить в основі конфіденційності стосунків між адвокатом та його клієнтом і суперечить праву клієнта адвоката не свідчити проти себе. Таким чином, якщо національне законодавство дозволяє проведення таких обшуків, вони повинні обов`язково проводитись зі спеціальними гарантіями. У цьому разі вимогу наявності спеціальної процесуальної гарантії було виконано, оскільки обшуки проводили у присутності голови Асоціації адвокатів, членами якої були заявники. Його присутність і його зауваження щодо конфіденційності вилучених документів були зафіксовані у відповідному протоколі. Однак суддя, що надав дозвіл на обшук, був відсутній, а присутність голови Асоціації адвокатів та його заперечення, які він висловив, не завадили офіцерам, що проводили обшук, переглянути всі документи в офісі та вилучити їх. Щодо вилучення рукописних заміток першого заявника, вони були особистими документами адвоката і таким чином були захищені професійною таємницею. Крім цього, податкові інспектори та старший офіцер поліції отримали широкі повноваження завдяки ордеру на обшук, що був сформульований надто широко. Наприкінці Суд зазначив, що у контексті податкової перевірки компанії, яка була клієнтом заявників, податкова інспекція обшукувала заявників виключно через те, що для неї було складно провести відповідні перевірки і знайти документи, які могли підтвердити підозри в ухиленні від сплати податків. Самих заявників при цьому ніколи не звинувачували у правопорушенні або участі у махінаціях, якими займалася їхня компанія-клієнт.

Дивіться також: Ксавьє Да Сільвейра проти Франції (Xavier Da Silveira v. France) рішення від 21 січня 2010 року.

Робатін проти Австрії (Robathin v. Austria) 3 липня 2012 року

Заявник, практикуючий адвокат, позивався у зв`язку з обшуком, проведеним у його офісі, та вилученням документів і також усіх його електронних даних у межах розслідування кримінальної справи проти нього за підозрою у крадіжці, викраденні та шахрайстві стосовно своїх клієнтів. Зрештою всі звинувачення з нього було знято.

Суд визнав, що було порушено статтю 8 Конвенції. Суд також зазначив, що у той час як заявник мав змогу користуватися великою кількістю процесуальних гарантій, наглядова палата, до якої він звернувся у своїй справі, надала виключно короткий та досить загальний виклад причин для дозволу вивчення всіх електронних даних, що були в офісі адвоката, а не тільки тих, які стосувалися винятково його відносин зі стверджуваними жертвами його злочинів. Зважаючи на специфічні обставини, наявні в офісі адвоката, слід було навести конкретні причини, щоб дозволити подібний всеосяжного обшук. За відсутності таких причин, Суд змушений констатувати, що вилучення та перевірка всіх даних виходила за межі того, що було необхідним для досягнення легітимної мети, зокрема запобігання злочинам.

Vinci Construction та GMT Genie Civil and Services проти Франції (Vinci Construction and GMT Genie Civil and Services v. France) квітень 2015 року

Справа стосувалася обшуку та виїмок, які провели слідчі з Департаменту з питань конкуренції, захисту прав споживачів та боротьби із шахрайством у приміщеннях двох компаній. Заявники скаржилися, серед іншого, на непропорційне втручання у їхнє право на захист і право на повагу до житла, приватного життя та кореспонденції, зокрема в аспекті конфіденційності відносин між адвокатом та клієнтом у зв`язку з масштабністю і невибірковим характером вилучення предметів, а також відсутністю детального переліку вилучених речей.

Суд встановив порушення статті 8 Конвенції, відзначивши, що перевірки та виїмки у приміщеннях компаній були непропорційними переслідуваній легітимній меті, зокрема економічному добробуту країни та запобіганню заворушенням та злочинам. Суд, зокрема, зазначив, що гарантії, надані в межах національного законодавства, які регулювали обшуки та виїмки у зв`язку з підозрою у непрозорій конкуренції, цього разу не було застосовано у практичний та ефективний спосіб, особливо за умови, що серед вилучених документів було листування між адвокатом та його клієнтами, яке користується особливим захистом. З огляду на це Суд узяв до уваги, що суддя, який мав розглядати скаргу на вилучення окремих документів, і оскільки вони не стосувалися розслідування або були захищені адвокатською таємницею, він або вона повинні були вирішити, що робити з документами після їх детального вивчення, розглянути питання пропорційності й видати розпорядження про повернення документів за відповідних умов. Суд також визначив, що було порушено пункт 1 статті 6 (право на справедливий суд), оскільки заявники не мали змоги подати повноцінну апеляцію проти рішення, яке дозволяло проведення обшуку та виїмки.

Servulo & Associados - Sociedade de Advogados, RL проти Португалії (Servulo & Associados - Sociedade de Advogados, RL v. Portugal) вересня 2015 року

Справа стосувалася обшуків офісів юридичної фірми та вилучення файлів з комп`ютерів, а також електронних листів під час розслідування звинувачень у корупції, незаконному заволодінні інформацією та відмиванні грошей у зв`язку з придбанням Урядом Португалії двох субмарин у німецького консорціуму.

Суд встановив, що у цій справі не було порушення статті 8 Конвенції. Суд дійшов висновку, що, попри масштаби обшуків та виїмок, механізми захисту, надані заявникам проти зловживань, свавілля та порушень професійної таємниці, були відповідними та достатніми. Таким чином, операції обшуків та виїмок не були втручанням, непропорційним переслідуваній легітимній меті, зокрема запобіганню заворушенням та злочинам. Суд узяв до уваги те, що після перегляду вилучених комп`ютерних файлів та електронних листів суддя Центрального суду кримінальних розслідувань наказав видалити 850 записів, які він визначив як приватні, захищені професійною таємницею або ж як такі, що не стосуються справи. Суд не побачив підстав ставити під сумнів оцінку судді, якого залучили для встановлення питання законності обшуків та виїмок, а також для захисту професійної таємниці. Крім того, у відповідь на заперечення заявників, які стверджували, що їм не повернули комп`ютерні записи, Суд зазначив, що оригінали було повернуто і що не було обов`язку повертати копії, які можуть зберігатися упродовж усього строку давності за ці злочини.

Lindstrand Partners Advokatbvrњ AB проти Швеції (Lindstrand Partners Advokatbvrњ AB v. Sweden) 20 грудня 2016 року

Справа стосувалась обшуку, проведеного в приміщенні юридичної фірми-заявника податковою інспекцією в ході аудиту, що проводився стосовно двох інших компаній. Податкова інспекція мала підозри у тому, що значні суми грошей приховували від податкової системи Швеції завдяки нерегулярним транзакціям між компанією-клієнтом заявника та швейцарською компанією. Заявник скаржився, зокрема на те, що право на приватність фірми було порушено тим, що податкова інспекція надала доступ для обшуку її приміщень і вилучення носіїв даних, що, за їхніми припущеннями, належали цій фірмі.

Суд постановив, що не було порушення статті 8 Конвенції, встановивши, що обшук офісу компанії-заявника не був непропорційним переслідуваній легітимній меті, зокрема економічному добробуту країни. Суд зазначив зокрема, що матеріали, які вилучила або скопіювала податкова інспекція, не містили інформації, що підпадає під визначення професійної таємниці. Суд встановив, однак, що було порушено статтю 13 (право на ефективний засіб правового захисту) Конвенції у поєднанні зі статтею 8, узявши до уваги, що заявник був позбавлений правового статусу у провадженні щодо надання дозволу на проведення обшуку їх приміщень, і таким чином не мав доступу до будь-якого засобу правового захисту для розгляду його заперечень проти обшуку.

Тухеява проти Франції (Tuheiava v. France) 28 серпня 2018 року (рішення про прийнятність)

Ця справа стосувалась адвоката, який скаржився на візит голови Асоціації адвокатів до його офісу під час відсутності заявника. Заявник стверджував, зокрема, що візит під час його відсутності порушував його право на повагу до житла.

Суд встановив, що заява на неповагу до житла заявника є неприйнятною, оскільки вона є явно необґрунтованою. Суд визначив зокрема, що у цій справі не порушено професійної таємниці. Оскільки візит відбувся не з боку органів влади, що не мали відношення до професії, а навпаки, з боку голови Асоціації адвокатів, який сам є адвокатом і зв`язаний професійною таємницею, яку повинен був захищати в інтересах усіх членів Асоціації. Суд зазначив, що візит відбувся у зв`язку з потребою зберегти стосунки довіри між адвокатами та їхніми клієнтами. Він повторно наголосив, що особливий статус адвокатів надав їм центральне місце у відправленні правосуддя в якості посередників між суспільством та судами. У підсумку, в той час як адвокатам повинен гарантуватися особливий захист під час виконання ними професійних обов`язків, від них вимагається дотримання стандартів поведінки під наглядом та керівництвом Асоціацій адвокатів.

Леоцакос проти Греції (Leotsakos v. Greece) 4 жовтня 2018 року

Справа стосувалася проведення обшуку на місці роботи заявника, адвоката, та вилучення декількох предметів і документів у межах розслідування кримінальної справи, ініційованої проти нього. Заявник скаржився на умови, за яких відбувався обшук його офісу.

Суд постановив, що мало місце порушення статті 8 Конвенції. Суд встановив зокрема, що процесуальні порушення були настільки серйозними, що обшук та виїмка, проведені в офісі заявника, не могли вважатися пропорційними переслідуваній легітимній меті (запобігання злочинам), зважаючи на зацікавленість демократичного суспільства забезпечувати повагу до житла інших. З-поміж інших проблем, заявник жодного разу не був присутній під час обшуку, що тривав 12 днів, а органи влади конфіскували комп`ютери та сотні документів, включаючи файли клієнтів, захищені професійною таємницею. Присутність сусідки як незалежного свідка не була достатньою гарантією, оскільки вона не мала юридичних знань та не була у змозі ідентифікувати документи, що стосувалися справ клієнтів.

Кірдок та інші проти Туреччини (Kэrdцk and Others v. Turkey) 3 грудня 2019 року 20192

Заявники, які є адвокатами, скаржилися на вилучення їх електронних даних судовими органами для цілей кримінального провадження проти іншого адвоката, з яким вони мали спільний офіс.

Суд визнав, що мало місце порушення статті 8 Конвенції, встановивши, що заходи, застосовані до заявників (вилучення їх електронних даних і відмова повернути або знищити їх), не відповідали нагальній суспільній потребі, не були пропорційними легітимним цілям, які переслідувались (запобігання заворушенням, запобігання кримінальним правопорушенням і захист прав і свобод інших осіб), і не були необхідними в демократичному суспільстві. Суд, зокрема, зазначив, що після того, як заявники подали клопотання про повернення електронних даних, спираючись на професійну таємницю обмінів між адвокатами та їх клієнтами, судові органи були зобов`язані негайно оцінити вилучені дані та повернути дані захищені такою таємницею, або, залежно від обставин, знищити ці дані. Однак національне законодавство та практика були нечіткими щодо наслідків будь-якого невиконання судовими органами цього зобов`язання. Суд присяжних категорично відмовився повернути або знищити вилучені копії даних, спираючись на аргументи щодо законності обшуків, проведених в юридичних офісах, і не відреагував на конкретне твердження про порушення конфіденційності спілкування між адвокатами та їхніми клієнтами. Складається враження, що суд присяжних побічно прийняв підстави, висунуті прокуратурою, щоб обґрунтувати відмову повернути вилучені дані, в тому сенсі, що, оскільки дані, про які йде мова, ще не були розшифровані, було неможливо встановити їх справжніх власників. Суд визнав, що така підстава для відмови не тільки не була чітко прописана в законі, а й була несумісна з сутністю професійної таємниці, що захищає спілкування між адвокатами і їх клієнтами. У будь-якому разі не можна було зробити висновок про те, що розгляд клопотання заявників судовими органами відповідав зобов`язанням щодо забезпечення особливо суворої перевірки заходів, що стосуються даних, на які поширюється професійна таємниця.

Розкриття банківської інформації у кримінальних провадженнях
Бріто Ферріньо Бексіа Вілла-Нова проти Португалії (Brito Ferrinho Bexiga Villa-Nova v. Portugal) 1 грудня 2015 року

У цій справі заявниця скаржилася, що її банківські виписки вивчали у межах відкритого проти неї кримінального провадження стосовно податкових махінацій. Вона стверджувала, що було порушено професійну таємницю, яка поширювалася на неї, оскільки заявниця була адвокатом.

Відзначивши недостатність процесуальних гарантій та ефективного судового контролю за заходами, на які скаржилася заявниця, Суд дійшов до висновку, що органи влади Португалії у цій справі не змогли справедливо збалансувати суспільний інтерес та вимоги захисту прав заявниці на повагу до її приватного життя. Відтак Суд встановив, що було порушено статтю 8 Конвенції. Суд зазначив зокрема, що вивчення банківських виписок заявниці було рівноцінним втручанню у професійну таємницю, яка підпадає під визначення приватного життя. Також Суд зазначив, що процесуальні дії, що передбачали втручання у професійну таємницю, відбулися без участі заявниці, яка не мала змоги надати свої аргументи. Також усупереч вимогам національного законодавства під час цих дій органи влади не запитали думку Асоціації адвокатів. Окрім того, Суд виявив, що вимоги ефективного контролю, зазначеної у статті 8, не було виконано.

Перехоплення письмової кореспонденції між адвокатом та клієнтом
Лорен проти Франції (Laurent v. France)

Справа стосувалася перехоплення офіцером поліції паперів, які заявник адвокат передавав своїм клієнтам, що перебували під супроводом поліції у вестибюлі суду. Заявник стверджував, що перехоплення офіцером поліції паперів, які він передав своїм клієнтам, порушувало його право на повагу до кореспонденції.

Суд встановив, що було порушено статтю 8 Конвенції, визначивши, що перехоплення та розкриття кореспонденції адвоката, призначеної його клієнтам, не відповідало нагальній суспільній потребі, а отже, не було необхідним у демократичному суспільстві у значенні статті 8. Суд зазначив зокрема, що складений аркуш паперу, на якому адвокат написав своє повідомлення і передав клієнтам, є захищеною кореспонденцію згідно зі статтею 8 Конвенції. Суд також зауважив, що зміст документів, перехоплених офіцером поліції, був неістотним, зазначаючи, що, незалежно від мети, кореспонденція між адвокатом та клієнтами є приватною та конфіденційною. У цій справі заявник, як адвокат, написав та передав документи з питаннями клієнтам, не ховаючись від старшого офіцера, який їх супроводжував, і не намагався приховати своїх дій. Якщо немає жодної підозри щодо спроби вчинення протиправних дій, таке перехоплення документів є невиправданим.

Прослуховування телефонних ліній юридичних компаній
Копп проти Швейцарії (Kopp v. Switzerland)

Справа стосувалася прослуховування телефонних ліній юридичної фірми заявника, що відбувалося за наказом федерального прокурора у зв`язку з розслідуванням кримінальної справи, у якій заявник був третьою стороною.

Суд визнав, що було порушено статтю 8 Конвенції, встановивши, що законодавство Швейцарії не давало достатньо чіткого визначення меж повноважень органів влади у цьому питанні та способів їх реалізації. Відтак Суд дійшов висновку, що заявнику, як адвокату, не користувався мінімальними гарантіями законодавчого захисту, передбаченими у демократичному суспільстві. Суд зазначив зокрема, що навіть попри те, що прецедентна практика Федерального суду Швейцарії встановила принцип, який, крім того, був загальновизнаним, адвокатська таємниця у ньому стосувалася тільки стосунків адвоката з клієнтами. Закон не давав чіткого визначення того, як, за яких умов та ким проводиться розмежування питань, безпосередньо пов`язаних з роботою адвоката зі стороною судового процесу, та питань, що стосуються діяльності, відмінної від діяльності адвоката. Крім того, щонайменше дивним видалося те, що цю роль повинен був виконувати чиновник юридичного відділу поштового відділення (виконавчої гілки влади), без нагляду з боку незалежного судді, особливо у такій делікатній сфері конфіденційних відносин між адвокатом та клієнтами, які безпосередньо стосуються прав захисту.

Прутеану проти Румунії (Pruteanu v. Romania)

3 лютого 2015 року

Справа стосується перехоплення телефонних розмов адвоката, його неспроможності оскаржити законність цього заходу та домогтися знищення записів. Заявник скаржився на порушення свого права на повагу до приватного життя та кореспонденції.

Суд встановив, що порушено статтю 8 Конвенції, виявивши, що втручання, на яке скаржився заявник, було непропорційним переслідуваній легітимній меті спробі з`ясувати істину в кримінальній справі й таким чином запобігти правопорушенням. Також було встановлено що у заявника, відповідно, не було ефективних засобів, як того вимагає закон, здатних обмежити оскаржуване втручання до міри, необхідної у демократичному суспільстві. Суд також нагадав, що прослуховування розмов між адвокатом та його клієнтом, без сумніву, порушує професійну таємницю, яка є основою довіри між адвокатом та його клієнтом.

Версіні-Кампінчі та Краснянські проти Франції (Versini-Campinchi and Crasnianski v. France) 16 червня 2016 року

Заявниками були адвокат і його молодший колега. На момент подій, під час кризи, спричиненої епідемією коров`ячого сказу, вони представляли інтереси директора компанії, яку підозрювали у порушенні ембарго на імпорт яловичини зі Сполученого Королівства. Справа стосувалася використання у якості доказів у дисциплінарному провадженні проти другої заявниці стенограми телефонної розмови, яка відбулася між нею та її клієнтом, і у якій заявниця розкривала інформацію, захищену адвокатською таємницею.

Суд встановив, що не було порушення статті 8 Конвенції стосовно другої заявниці, вирішивши, що оскаржуване втручання не було непропорційним переслідуваній легітимній меті зокрема попередженню заворушень, і може вважатися необхідним у демократичному суспільстві. Суд також зазначив, що запис розмови між заявницею та її клієнтом здійснювався через підозру в тому, що заявниця сама скоїла правопорушення. Національні суди підтвердили, що такий запис не порушував права її клієнта на захист, а те, що заявниця була його адвокатом, не становило достатньої підстави для визнання наявності порушення статті 8.

Таємне стеження
Класс та інші проти Німеччини (Klass and Others v. Germany) 6 вересня 1978 року

Заявники, п`ять німецьких адвокатів, скаржилися, зокрема, на законодавство Німеччини, що надає повноваження органам влади контролювати їхню кореспонденцію і телефонні розмови без обов`язку влади згодом інформувати їх про заходи, вжиті проти них.

Суд встановив, що у цьому випадку не було порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що органи влади Німеччини могли справедливо вважати, що таке втручання у реалізацію права, гарантованого пунктом 1 статті 8, було необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки та заради запобігання заворушенням чи злочинам (пункт 2 статті 8). Суд також зазначив, що таємне стеження за громадянами, характерне для поліцейської держави, може бути допустимим згідно з Конвенцією, тільки якщо воно є суворо необхідним для забезпечення функціонування демократичних інститутів. Зазначаючи, однак, що демократичні суспільства наразі перебувають під загрозою вельми витончених форм шпигунства й тероризму, внаслідок чого держава повинна бути в змозі ефективно протидіяти таким загрозам, здійснювати таємне стеження за підривними елементами, що діють на її території. Суд вважає, що наявність законодавства, яке надає легітимність таємному стеженню за електронними скриньками, поштою і телекомунікаціями є, за виняткових обставин, необхідним для забезпечення національних інтересів та безпеки та/або для запобігання заворушенням чи злочинам.

З огляду на вищевказані рішення ЄСПЛ, накладання арешту на ноутбук марки «Asus» G1N0CX04NO96038, model 7265NGW, який є робочим ноутбуком адвоката, за відсутності критеріїв, зазначеним у ст.98 КПК України, та недоведення його злочинного походження та призначення для вчинення кримінального правопорушення, на переконання слідчого судді, свідчить про неможливість задоволення клопотання в цій частині.

Керуючись ст.ст. 110, 168-169, 170-173 КПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання слідчого задовольнити частково.

Накласти арешт шляхом позбавлення права на розпорядження та користування до скасування у встановленому КПК України порядку на предмети і речі, вилучені в ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

-Мобільний телефон Tecno Pap5 зеленого кольору,

-Мобільний телефон Редмі, синього кольору,

-Мобільний телефон Редмі, модель 220333 QNY, імей 1: НОМЕР_2 . Імей 2: НОМЕР_3 ,

-Мобільний телефон ZTE синього кольору, сенсорний,

-Мобільний телефон Редмі, синього кольору, сенсорний,

-Мобільний телефон Iphone 12 Pro max, сірого кольору у сірому чохлі,

-Мобільний телефон Iphone 13 Pro max, золотого кольору у зеленому чохлі,

-Свідоцтво про реєстрацію ТЗ НОМЕР_4 на ТЗ БМВ 320 СІ, д.н.нз. НОМЕР_5 ,

-Ключ з написом БМВ.

В задоволенні інших вимог клопотання відмовити.

Відповідно до ч. 3 ст. 173 КПК України, відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.
У відповідності до ст. 175 КПК України ухвала про арешт майна виконується негайно слідчим, прокурором.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту її проголошення, а особами, що були відсутні при її проголошенні, в той же строк з моменту отримання її копії. Подання апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.
Підстави для скасування арешту майна визначені в ст. 174 КПК України.

Слідчий суддя ОСОБА_1