Номер провадження: 11-сс/813/1217/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретарів с/з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

підозрюваного ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 29 серпня 2022 року про продовження підозрюваному ОСОБА_10 строку тримання під вартою у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0001157 від 21 жовтня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 29 серпня 2022 року задоволено клопотання старшого слідчого-криміналіста СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , підозрюваному у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.27, ч.2 ст.28, ч.4 ст.189 КК України, продовжений строк тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» до 27 жовтня 2022 року.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді захисник ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про продовження ОСОБА_10 строку тримання під вартою.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, досудове розслідування у кримінальному провадженні здійснюється неефективно, а у клопотанні слідчого наведений абсолютно узагальнений перелік процесуальних і слідчих дій, які начебто необхідно виконати для завершення досудового розслідування.

Клопотання слідчого про продовження строку тримання під вартою було подане менш ніж за 5 днів до закінчення строку дії попередньої ухвали.

Сам підозрюваний перед початком судового засідання не отримував від слідчого копію клопотання разом із додатками.

Крім того слідча суддя безпідставно відмовила в задоволенні клопотання сторони захисту про ознайомлення з матеріалами провадження, що безумовно свідчить про її упередженість.

Захисник зазначив і про те, що підозра ОСОБА_10 є необґрунтованою, а слідча суддя не розглянула питання про можливість застосування до ОСОБА_10 альтернативних, більш м`яких запобіжних заходів, не взявши до уваги дані про особу підозрюваного, який перебуває у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу має двох дітей, постійно проживає в м.Рені Одеської області. Починаючи з 2001 року ОСОБА_10 був зареєстрований та по теперішній час продовжує здійснювати діяльність як фізична особа-підприємець.

Позиції учасників апеляційного провадження

Захисник ОСОБА_12 та підозрюваний ОСОБА_13 підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_7 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити оскаржену ухвалу слідчого судді без змін.

Мотиви апеляційного суду

Заслухавши суддю доповідача, учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали за клопотанням слідчого та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Згідно з вимогами ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч.2 ст.177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Слід зазначити, що найбільш значущою гарантією прав людини, встановленою ст.29 Конституції України, є право на свободу та особисту недоторканність. Відповідно до цієї статті передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суддя-доповідач апеляційного суду вважає за необхідне застосувати Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до ст.5 Конвенції, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури встановленої законом: п.с) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчинені нею правопорушення, або обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Згідно з приписами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з положеннями ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст.176 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст.184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді про те, що підозра ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.27, ч.2 ст.28, ч.4 ст.189 КК України є обґрунтованою.

Так, за версією органу досудового розслідування, в 2000-их роках, точні дата та час під час досудового розслідування не встановлені, у невстановленої особи виник умисел на вирощування нарковмісних речовин, а саме посівів конопель під виглядом самосівів на не оброблюваних землях сільськогосподарського призначення Ізмаїльського та Ренійського району Одеської області.

До здійснення вказаного напрямку діяльності вказана особа залучила ряд невстановлених осіб з числа місцевих жителів вказаних районів за відповідну грошову винагороду (відомості про вказані кримінальні правопорушення внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18.08.2015 за № 00000447 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України; 20.07.2018 за № 0001884 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 310 КК України; 18.08.2018 за № 0002200 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 310 КК України).

Однак, у зв`язку із тим, що землі, на яких вирощувалися посіви конопель, належали жителям Ренійського та Ізмаїльського районів Одеської області на праві власності та є землями сільськогосподарського призначення і відповідно до договорів оренди передані для проведення обробки та вирощування сільськогосподарських культур фермерським господарством, невстановлена особа зазнала значних фінансових втрат.

З метою відновлення джерела надходження коштів, орієнтовно в 2015 році, точні дата та час під час досудового розслідування не встановлено, у невстановленої особи виник умисел на заволодіння грошовими коштами в особливо великих розмірах у очільників сільськогосподарських підприємств ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , у оренді яких знаходилися зазначені землі, шляхом вимоги передачі грошових коштів з погрозою насильства над ними чи їх близьких родичів, пошкодження чи знищення їхнього майна або майна, яке перебуває у їх віданні чи під охороною, розробила злочинний план його реалізації, не маючи при цьому на них законних прав.

З метою реалізації своїх злочинних намірів, а саме вимагання грошових коштів в особливо великих розмірах у ОСОБА_14 на загальну суму орієнтовно 500 000 доларів США та ОСОБА_15 на загальну суму орієнтовно 800 000 доларів США у якості відшкодування, як, на її думку, отриманих фінансових втрат внаслідок діяльності останніх по обробці земель та щорічної сплати грошових коштів у розмірі 20 відсотків від отриманого прибутку за здійснення безперешкодної сільськогосподарської діяльності на землях Ренійського та Ізмаїльського районів Одеської області, невстановлена особа залучила до вчинення вказаних дій ряд невстановлених осіб у тому числі ОСОБА_10 та ОСОБА_16 , які, будучи місцевими жителями вказаних районів, знайомі з їх жителями.

В свою чергу ОСОБА_10 та ОСОБА_16 надали свою згоду на вчинення вимагання стосовно очільників сільськогосподарських підприємств ОСОБА_14 та ОСОБА_15 за грошову винагороду у невстановленому досудовим слідством розмірі, вступивши у попередню змову з невстановленою особою.

Відповідно до розробленого злочинного плану щодо вимагання передачі грошових коштів в особливо великих розмірах у керівників сільськогосподарських підприємств ОСОБА_14 та ОСОБА_17 у період з 2015 по 2020 років, точні місце, дата та час під час досудового не встановлені, невстановлена особа разом із іншими невстановленими особами, шляхом неодноразових особистих зустрічей з ОСОБА_14 та ОСОБА_17 , постійних телефонних розмов та листування з останніми, шляхом погроз, вимагала передачі на її користь грошових коштів у особливо великих розмірах у якості відшкодування, як, на її думку, отриманих фінансових втрат внаслідок діяльності останніх по обробці земель та щорічної сплати грошових коштів у розмірі 20 відсотків від отриманого прибутку за здійснення безперешкодної сільськогосподарської діяльності на землях Ренійського та Ізмаїльського районів Одеської області.

Діючи відповідно до розробленого злочинного плану та розподілених ролей, ОСОБА_10 , усвідомлюючи не лише суспільно небезпечний характер особисто вчинюваних ним діянь, а й факту їх вчинення спільно з іншими співучасниками, які діяли при цьому кожен окремо, однак об`єднуючи при цьому свої зусилля на досягнення взаємообумовленого злочинного результату, у період з 2015 по 2021 роки, у різні періоди часу, неодноразово прибував до місць проживання ОСОБА_14 та ОСОБА_17 , до місць здійснення ними сільськогосподарської діяльності, а також до осіб, які працюють разом з ними на території Ренійського та Ізмаїльського районів Одеської області.

При цьому, ОСОБА_10 висував їм вимоги невстановленої особи щодо передачі на користь останньої (вимагала передачі на її користь грошових коштів) у особливо великих розмірах у якості відшкодування, як, на думку невстановленої особи, отриманих фінансових втрат внаслідок діяльності останніх по обробці земель та сплати грошових коштів у сумі 20 відсотків від отриманого прибутку при здійсненні сільськогосподарської діяльності, щорічно.

Висування вказаних вимог супроводжувалося пропозицією погодитися на них та надавався час на прийняти певного рішення - виконувати чи не виконувати цю вимогу.

У разі незгоди ОСОБА_14 та ОСОБА_17 прийняти вимогу, ОСОБА_10 у словесній формі висловлював погрози щодо заподіяння шкоди останнім або їх близьким родичам у вигляді погроз насильством (наприклад, нанести побої), пошкодженням чи знищенням їхнього майна або майна, що перебуває в їхньому віданні чи під охороною (спалити техніку, врожай), тим самим вчиняючи дії щодо залякування ОСОБА_14 та ОСОБА_17 . Прагнув до того, щоб у них склалося переконання про реальність, дійсність реалізації цієї погрози, якщо вони не виконають пред`явлені вимоги.

Апеляційний суд вважає, що обґрунтованість підозри ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.27, ч.2 ст.28, ч.4 ст.189 КК України, підтверджується долученими до клопотання слідчого доказами, зокрема:

- показаннями потерпілого ОСОБА_17 , який повідомив про факти пошкодження його техніки, транспорту, вбивання арматур в його поля та зазначив, що причетним до вчинення вказаних дій є саме ОСОБА_18 та особи з його оточення, оскільки останній неодноразово йому погрожував. ОСОБА_17 зазначив, що він зустрічався з ОСОБА_18 01.10.2020 року в м. Галац (Румунія), на зустрічі були присутні «Коба», ОСОБА_19 , ОСОБА_10 , ОСОБА_20 («Зюма»), зустріч відбувалася в ресторані та ОСОБА_18 , повідомляючи про те, що він має високе положення в кримінальному світі вимагав аби ОСОБА_17 частину доходу від своєї фермерської діяльності віддавав йому, на що свідок не погодився та особи з оточення ОСОБА_18 почали перешкоджати його сільськогосподарській діяльності, розставляти на полі арматуру, погрожувати фізичною розправою йому та членам його сім`ї. В ході допиту свідок повідомив, що на його телефоні збереглися фотознімки з зустрічі та інша інформація, яка може мати значення для кримінального провадження;

- показаннями свідка ОСОБА_21 який пояснив, що він є власником ПП «Влахом», яке розташоване на території Орловської ОТГ, та займається вирощуванням с/г продукції, а саме зернових. На протязі декількох років, на його адресу надходили неодноразові пропозиції від ОСОБА_18 щодо сплати йому 20 відсотків від прибутку ФГ «Арна» за те, що він працює на «його землі». Крім того, до нього неодноразово приїжджали у різний період часу ОСОБА_10 , ОСОБА_22 , ОСОБА_19 та пропонували погодитися на пропозицію ОСОБА_18 та попереджали про те, що у разі незгоди стосовно нього та членів його родини буде чинитися фізичне насилля та господарство не зможе повноцінно функціонувати. В липні 2021 року, при проведенні збиранню врожаю зернових на полях, розташованих в районі сіл Орлівка та Новосільське, були виявлені чисельні фрагменти металевої арматури внаслідок чого сталося пошкодження техніки, що потягло за собою перевищення строків збирання врожаю та спричинення матеріальних збитків;

- показаннями свідка ОСОБА_23 який пояснив, що у 2016-2017 від ОСОБА_18 надходили погрози фізичної розправи. Крім того, з ним неодноразово зустрічався ОСОБА_16 та ОСОБА_10 які наполегливо пропонували погодитися з пропозиціями ОСОБА_18 та не конфліктувати з ним;

- показаннями свідка ОСОБА_14 , який повідомив про факти пошкодження його техніки, транспорту, вбивання арматур в його поля та зазначив, що причетним до вчинення вказаних дій є саме ОСОБА_18 та особи з його оточення, оскільки останній неодноразово йому погрожував. ОСОБА_14 зазначив, що він зустрічався з ОСОБА_18 в м. Галац (Румунія), на зустрічі були присутні ОСОБА_19 , ОСОБА_20 («Зюма»), зустріч відбувалася в ресторані та ОСОБА_18 , повідомляючи про те, що він має високе положення в кримінальному світі, вимагав аби він частину доходу від своєї фермерської діяльності віддавав йому, на що свідок не погодився та особи з оточення ОСОБА_18 почали перешкоджати його сільськогосподарській діяльності, розставляти на полі арматуру, погрожувати фізичною розправою йому та членам його сім`ї. Крім того, останній мав багато розмов з ОСОБА_24 , який неодноразово пропонував йому погодитися на пропозиції ОСОБА_25 . В ході допиту свідок повідомив, що на його телефоні збереглися фотознімки з зустрічі та інша інформація, яка може мати значення для кримінального провадження;

- іншими матеріалами кримінального провадження в їх сукупності.

Апеляційний суд зазначає, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, № 182), (Erdagoz v. Turkey (Ердагоз проти Туреччини).

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі "Мюррей проти Сполученого Королівства", зазначив що факти, які викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеня, необхідного для засудження або навіть для пред`явлення обвинувачення, що являється завданням наступних етапів кримінального процесу.

Апеляційний суд вважає, що на даному етапі досудового розслідування зазначені докази є вагомими та достатніми для обґрунтування підозри ОСОБА_10 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.27, ч.2 ст.28, ч.4 ст.189 КК України. При цьому, відповідно до статей 89, 94 КПК України та Глави 28 КПК України питання про встановлення вини ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому злочину, оцінка зібраних доказів на предмет їх достовірності і допустимості відноситься до компетенції суду за наслідками судового розгляду кримінального провадження по суті обвинувачення, а підстав для визнання доказів недопустимими, відповідно до ст.87 КПК України, в ході апеляційного розгляду не встановлено та стороною захисту в апеляційній скарзі не наведено.

У справі «Ферарі-Браво проти Італії», ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою».

Ураховуючи наведене, ОСОБА_10 обґрунтовано підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину за який передбачена відповідальність у виді позбавлення волі на строк від восьми до дванадцяти років з конфіскацією майна.

Таким чином, ураховуючи тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_10 у разі доведеності його вини, існує ризик того, що підозрюваний може переховуватись від органів досудового розслідування та суду з метою уникнути кримінальної відповідальності.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Також, в рішенні у справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Разом з тим, враховуючи кваліфікуючі ознаки даного діяння, які ставляться у вину підозрюваному, зокрема вимагання в особливо великих розмірах з погрозою насильства над потерпілими чи їх близьких родичів, пошкодження чи знищення їхнього майна або майна, яке перебуває у їх віданні чи під охороною (вимагання), свідчить про існування обґрунтованого ризику здійснення певного впливу підозрюваним на потерпілих та свідків, які мешкають з ним в одній місцевості та, яких останній знає особисто, з метою схилити їх змінити свої показання в суді, для уникнення або мінімізації можливої кримінальної відповідальності за інкриміноване кримінальне правопорушення.

При встановленні наявності ризику впливу на потерпілих та свідків, слідчим суддею правильно враховано встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є потерпілими та свідками у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК).

Водночас, апеляційний суд зазначає, що навіть з урахуванням того, що свідки, показання, яких надані стороною обвинувачення в обґрунтування клопотання, у вказаному кримінальному провадженні допитані з урахуванням ч. 11 ст. 615 КПК України, у будь-якому випадку, у разі, коли національне законодавство дозволяє використовувати досудові показання, їх можна використовувати з урахуванням усталеної практики ЄСПЛ. Згідно з його практикою, право обвинуваченого на допит свідків, гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачає право перехресного допиту. Допит свідка, потерпілого слідчим, прокурором, найчастіше, проводиться за відсутності сторони захисту (зокрема, й до повідомлення про підозру). Тому суду необхідно вживати заходів щодо забезпечення права на перехресний допит. Лише в крайньому випадку за неможливості явки свідка, потерпілого (наприклад, унаслідок смерті), можна використовувати досудові показання. Як правило, за неможливості провести перехресний допит, досудові показання можуть бути використані лише в сукупності з іншими доказами (тобто коли досудові показання не є єдиним або вирішальним доказом). Відповідні питання допустимості показань свідка розглядаються через призму так званого тесту Al-Khawaja, що наводиться в рішенні Великої Палати ЄСПЛ в справі Al-Khawaja and Tahery v. the United Kingdom (2011).

Апеляційний суд погоджується з думкою слідчого судді, який зазначив про те, що з огляду на фактичні обставини справи, зокрема період інкримінованого кримінального правопорушення, а саме 2015-2021 роки, свідчить про актуальність ризику можливого продовження злочинної діяльності.

Апеляційний суд приймає до уваги те, що ОСОБА_10 перебуває у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу має двох дітей, постійно проживає в м. Рені, Одеської області, здійснює діяльність як фізична особа-підприємець, однак вважає, що, з урахуванням обставин вчинення інкримінованого ОСОБА_10 злочину, зазначені соціальні фактори не спростовують викладені в ухвалі висновки слідчого судді та не дають достатніх підстав вважати, що вони можуть мати стримуючу дію та сприятимуть зменшенню існуючих ризиків.

Вищенаведене в сукупності з встановленими ризиками свідчить про те, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів аніж тримання під вартою на даному етапі досудового розслідування не зможе запобігти заявленим слідчим ризикам та не дозволить контролювати місце перебування ОСОБА_10 , який у випадку застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу цілком ймовірно може вдатись до спроб зникнути з поля зору правоохоронного органу.

Разом з тим, апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника про те, що суд першої інстанції не розглянув питання щодо можливості застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Так, відповідно до оскарженої ухвали, слідча суддя зазначила про те, що підстав для застосування інших більш м`яких запобіжних заходів відносно підозрюваного ОСОБА_10 в судовому засіданні встановлено не було, зокрема, застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту та особистого зобов`язання є недоцільним, з огляду на м`якість, а також встановлені в судовому засіданні ризики, не забезпечать належне виконання підозрюваним обов`язків (а.к.п.214).

Крім того, слідчий суддя зазначила про те, що досліджені під час судового засідання ризики свідчать, що менш суворий запобіжний захід, не пов`язаний з тимчасовою ізоляцією, може негативно відобразитися на здійсненні досудового розслідування і руху кримінального провадження, з огляду на суспільний інтерес у швидкому, повному і об`єктивному досудовому розслідуванні цього кримінального провадження, яке можливе за умов нівелювання ризиків кримінального провадження.

Щодо нездатності більш м`яких запобіжних заходів запобігти існуючим ризикам, апеляційний суд зазначає про таке.

Більш м`якими запобіжними заходами, у порівнянні з триманням під вартою, є: а) особисте зобов`язання; б) особиста порука; в) застава; г) домашній арешт.

В п. 62 у справі «Боротюк проти України» (Khayredinov v. Ukraine) Європейський Суд з прав людини вказав, що «У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів».

Домашній арешт та тримання під вартою є ізоляційними запобіжними заходами, проте рівень ізоляції особи за ними суттєво відрізняється з огляду на умови, пов`язані з позбавленням (обмеженням) волі підозрюваного. У цьому контексті домашній арешт є менш жорсткою формою ізоляції підозрюваного та, зокрема, не запобігає можливості вільного спілкування підозрюваного як особисто, так і за допомогою засобів телекомунікації з іншими підозрюваними, свідками та потерпілими, з метою схилити їх змінити свої показання в суді, для уникнення або мінімізації можливої кримінальної відповідальності за інкриміноване кримінальне правопорушення. Таким чином, апеляційний суд вважає, що застосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту не зможе ефективно запобігти вказаному ризику.

Застава (як альтернатива триманню під вартою) з урахуванням обставин злочину, а саме інкримінування підозрюваному вчинення злочину із погрозою застосування насильства, з урахуванням положень ч. 4 ст. 183 КПК України, надає слідчому судді право не застосувати відносно ОСОБА_10 альтернативний запобіжний захід у виді застави.

Застосування запобіжних заходів у виді особистого зобов`язання та особистої поруки, з огляду на їх м`якість, а також встановлені в судовому засіданні ризики, на думку апеляційного суду, не забезпечать належне виконання підозрюваним обов`язків.

Виходячи із вищенаведених положень, апеляційний суд погоджується з висновком слідчої судді про те, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не забезпечить можливості здійснення дієвого контролю за поведінкою підозрюваного та виконання ним процесуальних обов`язків. Доказів, які б спростовували зазначені висновки слідчої судді, стороною захисту надано не було.

Обставин передбачених ч.2 ст.183 КПК України, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як слідчим суддею, так і апеляційним судом не встановлено.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку про те, що на даному етапі досудового розслідування лише запобіжний захід у виді тримання під вартою буде необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного ОСОБА_10 та зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, на які слідчий посилається у своєму клопотанні.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, та на підставі повного та всебічного дослідження всіх обставин провадження дійшов обґрунтованого висновку про неможливість застосування до ОСОБА_10 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Разом з тим, слідчий суддя, враховуючи положення ч.4 ст.183 КПК України, а також те, що ОСОБА_10 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.27, ч.2 ст.28, ч.4 ст.189 КК України, прийшов до переконання, про продовження строку тримання ОСОБА_10 під вартою, без визначення розміру застави.

Відносно доводів апеляційної скарги захисника про те, що підозрюваний перед початком судового засідання не отримував від слідчого копію клопотання разом з додатками, апеляційний суд зазначає про те, що відповідно до клопотання слідчого, убачається, що 25.08.2022 року в умовах ДУ «Одеський слідчий ізолятор», підорюваний ОСОБА_10 отримав клопотання з додатками, однак відмовився засвідчити це своїм підписом. (а.к.п.13)

За таких обставин, доводи захисника ОСОБА_9 про наявність підстав для відмови у задоволенні клопотання слідчого про продовження ОСОБА_10 строку триманням під вартою є необґрунтованими, а слідчий суддя правильно встановив обставини, передбачені ч.3 ст.199 КПК України, що в свою чергу свідчить про наявність правових підстав для продовження строку тримання під вартою підозрюваного ОСОБА_10 .

Частиною 3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржену ухвалу слідчого судді без змін.

Керуючись статтями 177, 178, 183, 197, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 29 серпня 2022 року, якою ОСОБА_10 , підозрюваному у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.27, ч.2 ст.28, ч.4 ст.189 КК України, продовжений строк тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» до 27 жовтня 2022 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4