ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/1253/22 Справа № 202/4443/20 Суддя у 1-й інстанції - Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_1
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:
головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря
судового засідання ОСОБА_4 огли
прокурора ОСОБА_5
підозрюваної ОСОБА_6
захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою прокурора відділу Дніпропетровської області прокуратури на ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 серпня 2022 року про відмову в задоволенні клопотання прокурора про арешт майна по кримінальному провадженні № 0000039, -
В С Т А Н О В И В:
Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.
Ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 серпня 2022 року відмовлено в задоволенні клопотання прокурора про арешт майна по кримінальному провадженні № 0000039.
Мотивуючи ухвалене рішення, слідчий суддя посилався на те, що прокурором не доведено, не надано доказів того, що ОСОБА_9 та ОСОБА_6 вчинялись будь-які діях, щодо приховування, пошкодження, псування чи знищення вказаного в клопотанні майна.
Зазначає, що відсутні розумні підстави вважати, що зазначене в клопотанні майно зберегло на собі сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. У клопотанні прокурора із цього приводу не надано будь-якого мотивування, не зазначено, як саме не застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виду арешту може перешкодити у використанні його як доказу.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора задовольнити повністю.
Вимоги апеляційної скарги, обґрунтовує тим, що є обґрунтованим та необхідним накладення арешту на майно підозрюваних на підставі п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України з метою конфіскації майна як виду покарання.
Зазначає, що відмовивши у застосуванні арешту, ОСОБА_6 вживатиме заходів по перереєстрації майна на третіх осіб.
В доповненнях до апеляційної скарги прокурор зазначає, що слідчим суддею безпідставно зазначено, що прокурором не зазначено та не доведено, що об`єкти майна визнані речовим доказом і зберегли на собі сліди злочину, або містять відомості, які можуть бути використані як доказ факту та обставин, які встановлюються під час кримінального провадження.

Позиції учасників судового провадження.
Прокурор підтримав апеляційну скаргу, просили її задовольнити.
Підозрюваний ОСОБА_6 та його захисника заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора.

Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, учасників провадження, перевіривши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого висновку.
Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Частиною 2 статті 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою, зокрема, забезпечення конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи.
Згідно з ч. 5 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Так, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що слідчий суддя при розгляді клопотання слідчого не дотримався вищевказаних вимог закону.
Так, з наданих суду матеріалів провадження вбачається, що СУ ГУНП в Дніпропетровській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні відомості якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02 серпня 2016 року під № 0000039, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 209 КК України.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.
В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Нечипорук та Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Вказана позиція відображена, зокрема й в рішенні Суду від 30 серпня 1990 року у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства».
Як убачається з матеріалів провадження, наданих слідчому судді, які обґрунтовують клопотання, зазначені у клопотанні прокурора обставини підозри ОСОБА_6 могли мати місце і підтверджуються на цьому етапі розслідування достатньою сукупністю даних та доказами. Тобто існують обґрунтовані підстави підозрювати ОСОБА_6 у вчиненні згаданих кримінальних правопорушень.
Крім того, на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні кримінального правопорушення, то на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів лише можна визначити, що причетність ОСОБА_6 до скоєння кримінальних правопорушень, підозра у яких йому повідомлена, є вірогідною та достатньою для застосування слідчим суддею щодо нього такого обмежувального заходу, як арешт майна.
Статтею 98 КПК України визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення..
Згідно статті 100 КПК України, на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, слідчий суддя, суд накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.
Відповідно ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Як вбачається з наданих матеріалів справи, вказане у клопотанні прокурора майно, в повній мірі відповідають ознакам речового доказу, є предметом кримінального правопорушення та одержані внаслідок його вчинення.
При цьому, враховуючи вимоги ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.
Арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна, колегія суддів дійшла об`єктивного висновку про наявність правової підстави для задоволення вказаного вище клопотання сторони обвинувачення та накладення арешту на майно.
З матеріал клопотання прокурора вбачається, що кв. АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 визнані речовим доказом і зберегли на собі сліди злочину, або містять відомості, які можуть бути використані як доказ факту та обставин, які встановлюються під час кримінального провадження.
Під час апеляційного перегляду, встановлено наявність неодноразового перепродажу об`єктів кв. АДРЕСА_3 .
Так, квартира АДРЕСА_4 зберегла на собі сліди злочину, а саме включення до його площі комунального нежитлового приміщення № 17 по АДРЕСА_5 , та реєстрацію як штучно створеного обєкту нерухомості під виглядом квартири АДРЕСА_1 .
Квартира АДРЕСА_2 , зберегла на собі сліди злочину, а саме включення до його площі комунального нежитлового приміщення № 18 та частини іншого нежитлового приміщення по АДРЕСА_5 , та реєстрацію як штучно створеного обєкту нерухомості під виглядом квартири АДРЕСА_5 ..
Ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 25.04.2019 року було накладено арешт на кв. АДРЕСА_5 , право власності на яку на той час зареєстровано на ТОВ Лайн-М, 50 % статутного капіталу якого належало підозрюваному ОСОБА_6 .
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 27.05.2019 року було скасовано вищезазначена ухвала слідчого судді.
В подальшому, 06.08.2019 року ОСОБА_6 уклав договір про відступлення частки в розмірі 50 % статутного капіталу ТОВ Лайн-М з ОСОБА_10 та здійснив діях з нотаріального посвідчення акта від 06.08.2019 року приймання-передачі частки статутного капіталу ТОВ Лайн-М ОСОБА_10 .
Далі, ОСОБА_10 здійснив дії з внесення кв. АДРЕСА_1 до статутного капіталу Коспанії Сівілком Лімітед, Кіпр, м. Ларнака.
Тобто із наведеного вище вбачається наявність правової підстави, передбаченої п. 1 ч.2, ч. 3 ст. 170 КПК України, для арешту вказаного майна.
Крім того, згідно вимог ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном може бути застосована лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Що стосується іншого майна, на яке вказує прокурор, то згідно з п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально - правового характеру щодо юридичної особи. У випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна (ч. 5 ст. 170 КПК України).
Тобто, накладення арешту на майно підозрюваного, з метою його конфіскації як виду покарання, можливе у випадку здійснення провадження щодо такої особи та за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна.
27 липня 2022 року ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 209 КК України. Санкція кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 209 КК України передбачає додаткове покарання у вигляді конфіскації майна.
На думку апеляційного суду ОСОБА_6 , усвідомлюючи наслідки відповідальності за вказані вище кримінальні правопорушення, в тому числі конфіскації майна у випадку доведеності вини, має реальну можливість через рідних,знайомих, чи уповноважених осіб вільно розпорядитися вказаним майном, вивезти, заховати чи в інший спосіб перешкодити його вилученню і збереженню, що поставить під загрозу досягнення завдання кримінального провадження.
Колегія суддів при вирішенні питання про накладення арешту на майно, також враховує той факт, що в даному випадку обмеження права власності є розумним і співрозмірним завданням кримінального провадження, а тому з метою забезпечення збереження доказів у даному кримінальному провадженні та подальшої можливості конфіскації майна, вважає за необхідне накласти арешт на вказане у клопотанні прокурора майно.
Будь-яких суттєвих негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження колегією суддів не встановлено.
При цьому колегія суддів враховує і те, що у відповідності до вимог ст. 174 КПК України законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна, а також і те, що арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
З урахуванням вказаних обставин, та з метою забезпечення збереження речових доказів, уникнення негативних наслідків, які можуть перешкодити проведенню всебічного та повного досудового розслідування, запобігання можливості приховування майна в даному кримінальному провадженні, колегія суддів вважає, що у відповідності до вимог ст.ст. 132, 170-173 КПК України, необхідно накласти арешт на вказане в клопотанні прокурора майно.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 422 КПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу прокурора відділу Дніпропетровської області прокуратури задовольнити.
Ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 серпня 2022 року про відмову в задоволенні клопотання прокурора про арешт майна по кримінальному провадженні № 0000039 скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000039 задовольнити.
Накласти арешт на об`єкти нерухомого майна, а саме:
- земельну ділянку :02:008:0117 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 14), житловий будинок загальною площею 408 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 214) за адресою: АДРЕСА_6 ;
- 423/800 частки домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_7 (реєстраційний номер нерухомого майна № 20912420);
- гараж, розташований за адресою: АДРЕСА_8 (реєстраційний номер нерухомого майна № 01);
- земельну ділянку для будівництва житлових будівель і споруд загальною площею 0,09 га, кадастровий номер :02:008:0157, реєстраційний номер нерухомого майна: 020;
- земельну ділянку для будівництва житлових будівель і споруд загальною площею 0,9 га, кадастровий номер :02:008:0067, реєстраційний номер нерухомого майна: 020;
- квартиру з підвальним приміщенням, розташовану за адресою: АДРЕСА_9 , загальною площею 68,7 кв.м. (загальна площа підвального приміщення 196,6 кв. м), реєстраційний номер обєкту нерухомого майна 01;
- квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_10 , загальною площею 154,5 кв.м. ( реєстраційний номер обєкту нерухомого майна );
- квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_11 (реєстраційний номер об`єкта майна: );
Об`єкти рухомого майна, а саме:
- автомобіль Mersedes-Benz Sprinter 316, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2014 року випуску, VIN-код: НОМЕР_2 ;
- автомобіль Porshe Cayenne, реєстраційний номер НОМЕР_3 , 2015 року випуску, VIN-код: НОМЕР_4 , - шляхом заборони відчуження вказаного майна.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3