Іванівський районний суд Одеської області
Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 499/127/19
Провадження № 1-кп/499/4/22
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2022 року смт. Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника обвинуваченого ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_6 , представника потерпілого ОСОБА_7 , розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт кримінального провадження №0000700 внесеного до ЄРДР від 28.09.2018 року за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Опитне Біляївського району Одеської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину, офіційно не працюючого, раніше не судимого, у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Згідно обвинувального акту, ОСОБА_4 обвинувачується в тому, що 28.09.2018 року близько о 14 годині 00 хвилин ОСОБА_4 керуючи технічно справним автопоїздом у складі тягача «Volvo FH 12» д/н НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_8 з напівпричепом «Trailor SYY 3CXY», д/н НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_9 , рухався в умовах необмеженої видимості по асфальтованому, сухому, дорожньому покриттю автодороги «Київ-Одеса», з боку міста Київ у напрямку міста Одеса перевозячи на даному транспортному засобі 20 700 кг зерна. Наближаючись до 419 км. автодороги «Київ-Одеса» Іванівського району Одеської області, на прямій рівній ділянці, де організований двосторонній рух і проїзна частина має по дві смуги руху у протилежних напрямках, що поділені та позначені відповідною дорожньою розміткою 1.2. і 1.5., у правій смузі свого напрямку руху зі швидкістю не менше 69 км/год, водій ОСОБА_4 вкрай уважним не був, заходів, що виключають виникнення і розвиток аварійної ситуації не вжив, чим виявив злочинну самовпевненість, тобто передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків легковажно розраховував на їх відвернення, за дорожньою обстановкою та її зміною не слідкував, внаслідок чого не впорався з керуванням, виїхав за межі проїзної частини на праве за ходом руху узбіччя, де допустив наїзд передньою правою частиною тягача «Volvo FH 12» д/н НОМЕР_1 , на задню ліву бокову частину мікроавтобуса «IVECO», д/н НОМЕР_3 , який був припаркований за межами проїзної частини. Після наїзду мікроавтобус «IVECO», д/н НОМЕР_3 , відкинуло у правий за ходом руху кювет. В результаті ДТП водію мікроавтобуса «IVECO», д/н НОМЕР_3 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який знаходився поруч з мікроавтобусом «IVECO», д/н НОМЕР_3 , заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, які перебувають у прямому причинному зв`язку з його смертю на місці пригоди. Безпосередньою причиною смерті ОСОБА_10 став комбінований шок.

Таким чином, водій ОСОБА_4 грубо порушив пункти: 2.3; 10.1; 34.1.1 «Правил дорожнього руху», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, які зобов`язують водія:

п. 2.3. «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) «Бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

п.10.1 Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;

34.1.1 Вузька суцільна лінія поділяє транспортні потоки протилежних напрямків і позначає межі смуг руху на дорогах; позначає межі проїзної частини, на які в`їзд заборонено; позначає межі місць стоянки транспортних засобів, майданчиків для паркування і край проїзної частини доріг, не віднесених за умовами руху до автомагістралей.

Допущенні водієм ОСОБА_4 порушення вимог 10.1 та 34.1.1 Правил дорожнього руху знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної події та настанням суспільно-небезпечних наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілого.

Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

У судових дебатах прокурор вважав вину ОСОБА_4 доведеною, просив визнати його винним.

Потерпілий та його представник, який також є представником потерпілої ОСОБА_11 , яка у судове засідання не з`явилася, підтримали думку прокурора, звернули увагу на ту обставину, що обвинувачений своєї провини не визнає, та вказали що обвинувачений відшкодовує шкоду потерпілим.

Обвинувачений у судових дебатах свою провину не визнав, відзначив, що дійсно причетний до даної ДТП, йому дуже шкода, що так трапилося, попросив вибачення у потерпілих, однак він не міг уникнути даної дорожньо-транспортної пригоди, оскільки потерпілий перебігав дорогу перед його транспортним засобом та він був змушений вивертати кермо вправо та гальмувати, щоб уникнути наїзду на пішохода.

Надав наступні покази по обставинам ДТП, яка відбулася 28.09.2018 року: ОСОБА_4 , 28.09.2018 року рухався по автодорозі Київ-Одеса в напрямку м. Одеса, керуючи на думку обвинуваченого технічно справним автомобілем «Volvo FH 12» з напівпричепом, на якому перебував вантаж у виді зерна, запакованого у мішки, приблизна маса перевезеного вантажу 20т. Приблизно о 14:00 год. він проїжджав ділянку дороги поблизу с. Білка Іванівського району, разом з ним в салоні автомобіля перебував його син ОСОБА_12 , погода була сонячна, асфальтоване покриття дороги було сухе, тобто погодні умови зі слів обвинуваченого були «ідеальними». Проїжджаючи вказану ділянку дороги, він рухався в правій крайній полосі, зі швидкістю приблизно 70 км/год, в цей час його обігнали два зерновози, які рухалися з більшою швидкістю, та після того, як дані вантажні автомобілі обігнали його та зайняли попереду смугу руху по якій він рухався (відстань між його авто та зерновозами складала приблизно 50-70 м., яка постійно збільшувалася через швидкісний режим останніх), на проїжджій частині він помітив чоловіка (який в подальшому виявився потерпілим ОСОБА_10 ), який стояв на посеред двох смуг руху в попутному напрямку (на лінії що їх розмежовує), а на асфальтованому узбіччі по праву сторону за його ходом руху, приблизно за 20 метрів від особи, стояв мікроавтобус та поруч з ним мішки з зерном. В цей час дана особа подивилася в його сторону та думаючи що встигне перебігти дорогу перед авто обвинуваченим (на думку самого обвинуваченого), почав перебігати дорогу. Не очікуючи таких дій від потерпілого, оскільки відстань між ними була не великою та не дозволила би потерпілому встигнути перетнути смугу руху, з метою уникнення наїзду на нього, ОСОБА_4 різко повернув кермо в праву сторону та почав гальмувати, після чого відбулося зіткнення правою частиною його автомобілю Volvo з лівою задньою частиною припаркованого автомобілю Iveco, внаслідок чого його авто дещо змінило напрямок та передньою частиною здійснило зіткнення з потерпілим ОСОБА_10 , який в той час закінчував перебігати дорогу, в результаті даного зіткнення на думку обвинуваченого потерпілого було відкинуто на асфальт з подальшим перекочуванням на трав`яне узбіччя, а його авто по інерції поїхало далі та йому вдалося його зупинити вже у полі, яке знаходилося за узбіччям. При цьому надати однозначної відповіді де саме відбулося зіткнення його автомобіля з потерпілим (на автодорозі чи на узбіччя) він не може, оскільки самого зіткнення не бачив через обмежений огляд лобового скла на його автомобілі. Після чого обвинувачений з сином відразу вийшли з автомобілю, він перевірив пульс у потерпілого, а його син викликав швидку допомогу. Таким чином, обвинувачений посилається на ту обставину, що не мав технічної можливості уникнути даної ДТП, оскільки на його шляху виникла раптова перешкода, на яку він відразу зреагував, однак уникнути ДТП не вдалося, з причин що від нього не залежали. Також на думку ОСОБА_4 тілесні ушкодження, які потерпілий отримав з лівого боку скоріш за все утворилися від падіння на асфальт, оскільки передня частина авто, яким він керував була зроблена з пластику та не міг удар об неї нанести такі ушкодження, крім того на передній частині машини не було жодних слідів крові, а тілесні ушкодження у виді перелому правої ноги потерпілий отримав від контактування з бампером його авто, який був залізним.

Додатково ОСОБА_12 вказав, що має стаж керування вантажними транспортними засобами приблизно 20 років, раніше не був учасником дорожньо-транспортних пригод.

Захисник обвинуваченого вважав вину ОСОБА_4 недоведеною, просив виправдати обвинуваченого та визнати недопустимим доказом висновок експерта №1248-А від 30.11.2018 року, оскільки при її складені було порушено право обвинуваченого на захист, а саме при призначені слідчим вказаної експертизи, яка була покладена в основу обвинувачення, слідчим не було запрошено обвинуваченого для надання своїх пояснень, обвинувачений був позбавлений можливості поставити свої питання на вирішення експерту. Захисник обвинуваченого вважає, що досудове розслідування було проведено поверхнево, тому не вбачається наявності законних підстав для ухвалення обвинувального вироку. Дану думку захисника підтримав обвинувачений.

В обґрунтування винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. ст. 286 КК України, сторона обвинувачення посилається на наступні докази, які були зібрані в ході досудового розслідування та ретельно перевірені і дослідженими в ході судового розгляду доказами, а саме:

Протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 28.09.2018 року, додатків до нього, ілюстративної фототаблиці та схеми до протоколу, з яких вбачається, що дорожньо-транспортна пригода мала місце у світлий час доби, в умовах необмеженої видимості, без опадів, по асфальтованому сухому дорожньому покриттю без нерівностей та пошкоджень, на автодорозі Київ-Одеса 419км. зі сторони м. Києва в сторону м. Одеса з двома смугами руху в протилежних напрямках, по дві смуги руху в попутному напрямку, на горизонтальній ділянці дороги. ДТП за участю двох автомобілів та пішохода. На автомобілі Volvo з напівпричепом Trailor наявні такі ушкодження: деформація передньої правої частини кабіни вантажівки, відірвані передні колеса з осі, на автомобілі IVECO наявні такі ушкодження: деформація задньої лівої сторони кузова, деформована ліва сторона та ліві дверцята. На місці події наявні сліди гальмування автомобілю Volvo. Також на місці ДТП було виявлено труп ОСОБА_10 , який знаходився за межами проїжджої частини.

Відповідно до протоколу перевірки технічного стану транспортного засобу від 02.07.2018 року, транспортний засіб «IVECO», д/н НОМЕР_3 був технічно справним на час здійснення огляду.

Відповідно до копій ухвал слідчого судді Київського районного суду Одеської області від 02.10.2018 року на автомобілі учасники пригоди, а саме «Volvo FH 12» д/н НОМЕР_1 з напівпричепом «Trailor SYY 3CXY», д/н НОМЕР_2 та «IVECO», д/н НОМЕР_3 було накладено арешт.

Згідно акту судово-медичного дослідження №3232 від 25.10.2018 року були встановлені тілесні ушкодження, які були наявні на трупові ОСОБА_10 , та зазначено, що отримані поєднана травма голови, грудей, лівої верхньої кінцівки, правої нижньої кінцівки, поясу нижньої кінцівки зліва та лівої нижньої кінцівки утворилися незадовго до смерті і, таким чином були отримані 28.09.2018 року. Описані у акті ушкодження заподіяні діями тупих предметів та могли утворитися в результаті транспортної травми, зокрема, від зіткнення рухомого вантажного транспортного засобу з пішоходом. Всі ушкодження у потерпілого ОСОБА_10 утворилися практично одночасно або у вкрай короткий проміжок часу (тому визначити їх послідовність неможливо) та по одному механізму, таким чином, складають єдиний нерозривний морфологічний комплекс поєднаної травми голови, грудей, лівої верхньої кінцівки, правої нижньої кінцівки, поясу нижньої кінцівки зліва та лівої нижньої кінцівки, і, повинен оцінюватися в сукупності, який був небезпечний для життя, в тому числі і в момент заподіяння. Смерть ОСОБА_10 знаходиться в прямому причиино-наслідковому зв`язку з отриманою в результаті ДТП вищевказаною поєднаною травмою з переломом кісток черепа, крововиливами під м`яку оболонку головного мозку, множинними двосторонніми переломами ребер (місцями з розривами пристінкової плеври), забиттями легенів та з скупченням крові у плевральні порожнини, розривом лівого крижово-клубового зчленування із крововиливом у малому тазу та розривом стінки сечового міхура зліва, закритим багатоосколковим переломом лівої плечової кістки та відкритим багатоосколковим переломом обох кісток правої гомілки. Безпосередньою причиною смерті став комбінований шок (перш за все, травматичний, гіповолемічний; згідно даним результату гістологічного (мікроскопічного) дослідження, коефіцієнт вірогідності шоку становить 55%). Тільки за наявними даними, ознаки волочіння тіла, наїзду на тіло та переїзду через нього колесами автомобіля, відсутні. Утворення даних ушкоджень в умовах падіння з положення стоячи на ногах або близько до нього (тобто «з висоти власного росту») виключається. На питання слідчого: якою стороною свого тіла перебував ОСОБА_10 відносно транспортного засобу в момент первісного контакту, стояв чи йшов, яка була послідовність нанесення тілесних ушкоджень? Який характер і розташування слідів пошкодження на одязі і на трупі? Які пошкодження спричиненні в результаті безпосередньо удару частини автомобілю, що рухається, а які ушкодження виникли при наступному падінні? експерт відповіді не надав, та відзначив, що вони можуть бути вирішені шляхом проведення комплексної медико-автотехнічної експертизи. При судово-токсикологічному дослідженні крові трупа ОСОБА_10 етиловий спирт не виявлений.

Висновок комплексної медико-автотехнічної експертизи суду не надано.

Також було досліджено висновок експерта № 1522-3232/18 від 15.11.2018 року за результатами проведення судово-медичної експертизи, який за своєю суттю є ідентичним вищевказаному акту судово-медичного дослідження №3232 від 25.10.2018 року та містить ідентичні висновки.

Відповідно до висновку експерта №1076-А від 30.11.2018 року, наданого за результатами проведення автотехнічної експертизи щодо встановлення технічного стану автомобілю Volvo рульове керування, ходова частина, гальмова система та ліва фара автомобіля «Volvo FH 12» д/н НОМЕР_1 з напівпричепом «Trailor SYY 3CXY», д/н НОМЕР_2 на момент виникнення події цієї пригоди, знаходилися в працездатному стані та дозволяли водію автомобіля контролювати, змінювати напрямок та характер руху в залежності від ситуації, що виникає на дорозі. Встановити працездатність правої фари автомобіля не надається можливим з причин, зазначених в дослідницькій частині цього питання, а саме через те, що права фара була зруйнована, та отримала такі ушкодження, які можна віднести до отриманих внаслідок ДТП. Питання 2 не вирішувалося, оскільки питання звучить як: Якщо є та яке значення мала несправність у виникненні ДТП і чи мав водій можливість виявити несправності до відмови відповідної системи чи механізму? оскільки встановлено, що технічний стан транспортного засобу був справний.

Згідно висновку експерта №1077-А від 27.11.2018 року, наданого за результатами проведення транспортно-трасологічної експертизи, у момент контакту автомобіль «Volvo FH 12» д/н НОМЕР_1 з напівпричепом «Trailor SYY 3CXY», д/н НОМЕР_2 контактував передньою правою частиною із задньою лівою боковою частиною автомобіля «IVECO», д/н НОМЕР_3 .

Кут (а) між повздовжніми осями транспортних засобів у момент первинного контакту був 5°...20°, при відліку кута від повздовжньої осі автомобіля «Volvo FH 12» д/н НОМЕР_1 проти ходу годинникової стрілки до повздовжньої осі автомобіля «IVECO», д/н НОМЕР_3 .

Питання: Де знаходилося місце зіткнення (наїзду) автомобілів учасників ДТП та як вони розміщувалися відносно ширини проїзної частини в момент зіткнення? - не вирішувалося експертом через те, що слідчим не надані матеріали, а саме протокол огляду місця пригоди та схеми до нього.

Питання: У статичному чи динамічному стані знаходився «IVECO», д/н НОМЕР_3 під час контакту з «Volvo FH 12» д/н НОМЕР_1 ? експертом не вирішувалося, через неможливість сформулювати його у категоричній формі, оскільки результати досліджень свідчать про нерухомий стан даного авто, однак не виключають можливість руху з невеликою швидкістю.

Допитаний у судовому засіданні експерт ОСОБА_13 підтвердив висновки, викладені ним у вищевказаних експертизах, відзначив, що йому не було надано на дослідження протокол огляду та схема місця ДТП, які він запитував у слідчого, однак його запит залишився без виконання понад 30 днів, та висновки були надані з урахуванням наявних даних, які вказані були в ухвалі про проведення експертизи.

Суд констатує, що при проведенні даної експертизи, у зв`язку з відсутністю поставлення слідчим на розгляд експерту питання щодо визначення місця наїзду (зіткнення) автомобіля Volvo з потерпілим, дана обставина експертом не досліджувалася та не встановлювалася.

Відповідно до висновку експерта №1248-А від 30.11.2018 року, наданого за результатами проведення судової автотехнічної експертизи швидкість руху автопотяга «Volvo FH 12» д/н НОМЕР_1 перед наїздом на автомобіль «IVECO», д/н НОМЕР_3 становила не менше 69 км/год.

Згідно з комплексом вихідних даних та обставин події, зазначених в ухвалі про призначення судової експертизи, у даній дорожній ситуації водій автопотяга «Volvo FH 12» ОСОБА_4 , повинен був діяти відповідно до вимог п.п. 10.1 та 34.1.1 Правил дорожнього руху України.

Згідно з комплексом вихідних даних та обставин події, зазначених в ухвалі про призначення судової експертизи, у даній дорожній ситуації, водій автопотяга «Volvo FH 12» ОСОБА_4 дотримуючись вимог п. 10.1 та 34.1.1 Правил дорожнього руху України мав технічну можливість уникнути настання цієї дорожньо-транспортної події.

Допитаний у судовому засіданні експерт ОСОБА_14 підтримав надані ним висновки, відзначив, що вихідні дані для проведення експертизи ним були взяті з ухвали про призначення експертизи та матеріалів кримінального провадження, а саме протоколу огляду місця ДТП та схеми до нього, можливо ознайомлювався з показами обвинуваченого, наданими під час досудового розслідування, однак до уваги їх не брав, з яких причин суду не відзначив.

Також судом було допитано безпосереднього свідка ДТП ОСОБА_12 , який в момент ДТП перебував у салоні автомобілю «Volvo FH 12» та являється сином обвинуваченого, у зв`язку з чим ОСОБА_12 не попереджався про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві свідчення, однак у зв`язку з відсутністю заперечень з боку сторін кримінального провадження був допитаний та склав присягу свідка. Так, свідок показав суду, що він разом з батьком ОСОБА_4 , 28.09.2018 року виїхав з м. Одеса на автомобілі «Volvo FH 12» з напівпричепом на попрямували до с. Старі Маяки, де їх авто було завантажено мішками з зерном, після чого вони рухалися по автодорозі Київ-Одеса в напрямку м. Одеса, керував автомобілем його батько ОСОБА_4 , на думку свідка авто було технічно справним, приблизна маса перевезеного вантажу 20т. Приблизно о 14:00 год. вони рухалися по автодорозі Київ-Одеса в напрямку м. Одеси в правій крайній полосі, зі швидкістю приблизно 70 км/год, в цей час їх обігнали два зерновози, які рухалися з більшою швидкістю, та після того, як дані вантажні автомобілі обігнали їх авто та зайняли попереду смугу руху по якій вони рухалися, на проїжджій частині він помітив чоловіка в синій куртці, який стояв на посеред двох смуг руху в попутному напрямку (на лінії що їх розмежовує), а на асфальтованому узбіччі по праву сторону за його ходом руху стояв мікроавтобус. В цей час дана особа подивилася в сторону їх авто (як здалося свідку) та почав перебігати дорогу. Оскільки такі дії були раптові, ОСОБА_4 різко повернув кермо в праву сторону та почав гальмувати, після чого відбулося зіткнення з припаркованим автомобілем Iveco, після чого свідок зі страху заплющив очі та зіткнення з потерпілим не бачив, та він і не зміг би його побачити, оскільки лобове скло вантажного автомобілю має обмежений кут видимості. Авто, яким керував обвинувачений зупинилося на полі, після чого він разом з обвинуваченим відразу вийшли з автомобілю, батько перевіряв пульс у потерпілого, а він викликав швидку допомогу. Також показав, що поруч не було жодних зупинок, інших автомобілів, які б стояли. Відзначив, що покази які він надав у судовому засіданні повністю ідентичні тим, які були ним надані у період досудового розслідування, однак на місці пригоди його не допитували.

Дані докази були дослідженні судом з дотриманням засад кримінального провадження безпосередньо.

Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Суд відмічає, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Диспозиція сформульованих у ст. 286 КК України норм є бланкетною.

Обвинуваченням ОСОБА_4 інкримінуються порушення Правил дорожнього руху затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306, зокрема пунктів п. п. 2.3 (б), 10.1, 34.1.1 ПДР.

Підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно-небезпечного діяння, яке містить склад злочину. Обов`язковими елементами складу злочину є об`єкт злочину; об`єктивна сторона злочину; суб`єктивна сторона злочину та суб`єкт злочину.

Відсутність хоча б одного з цих елементів свідчить про те, що дії або бездіяльність особи, поведінка якої оцінюється у конкретному випадку не є злочином.

Безпосереднім об`єктом злочину ст. 286 КК України є безпека руху й експлуатації автомобільного та деяких інших видів транспорту, а додатковим обов`язковим об`єктом - життя і здоров`я особи.

Об`єктивна сторона, злочину включає обов`язкові ознаки діяння, обстановку, наслідки та причинний зв`язок між діянням і наслідками.

Суб`єкт злочину, осудна особа, яка досягла шістнадцятирічного віку і керує транспортним засобом.

Суб`єктивна сторона злочину - ставлення винного до наслідків і в цілому характеризується необережною виною.

При виявленні причинного зв`язку необхідно врахувати як дії (бездіяльність) особи, яка керує транспортним засобом, так і неналежну( у тому числі невинне) поводження інших учасників руху, що також може виключити відповідальність водія.

Крім того, при вирішенні питання про причинний зв`язок ураховується наявність у водія технічної можливості уникнути шкідливого наслідку. Якщо такої можливості не було і встановлено, що аварійну ситуацію викликано не ним, то відповідальність водія виключається.

З обвинувачення сформульованого ОСОБА_4 його вина виражена у формі необережності у виді злочинної самовпевненості, тобто останній передбачав можливість настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), однак легковажно розраховував на їх відвернення.

Відповідно до ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання та інше. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 КПК України, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого. Обов`язок доказування належності та допустимості доказів, даних щодо розміру процесуальних витрат та обставин, які характеризують обвинуваченого, покладається на сторону, що їх подає (ст.92 КПК України).

Згідно ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Згідно рекомендацій, які містяться в п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.

Тому суд, перевіряючи на предмет допустимості та належності даних, які містяться в письмових доказах, долучених до матеріалів кримінального провадження, зазначає наступне.

Так, судом було встановлено, що 28.09.2018 року близько о 14 годині 00 хвилин ОСОБА_4 керуючи технічно справним автопоїздом у складі тягача «Volvo FH 12» д/н НОМЕР_1 з напівпричепом «Trailor SYY 3CXY», д/н НОМЕР_2 рухався в умовах необмеженої видимості по асфальтованому, сухому, дорожньому покриттю автодороги «Київ-Одеса», з боку міста Київ у напрямку міста Одеса перевозячи на даному транспортному засобі 20 700 кг зерна. Наближаючись до 419 км. автодороги «Київ-Одеса» Іванівського району Одеської області, на прямій рівній ділянці, де організований двосторонній рух і проїзна частина має по дві смуги руху у протилежних напрямках, що поділені та позначені відповідною дорожньою розміткою 1.2. і 1.5., у правій смузі свого напрямку руху зі швидкістю не менше 69 км/год, водій ОСОБА_4 раптово виїхав за межі проїзної частини на праве за ходом руху узбіччя, де допустив наїзд під кутом 5°...20°, при відліку кута від повздовжньої осі автомобіля «Volvo FH 12» д/н НОМЕР_1 проти ходу годинникової стрілки до повздовжньої осі автомобіля «IVECO», д/н НОМЕР_3 , передньою правою частиною тягача «Volvo FH 12» д/н НОМЕР_1 , на задню ліву бокову частину мікроавтобуса «IVECO», д/н НОМЕР_3 , який був припаркований за межами проїзної частини. Після наїзду мікроавтобус «IVECO», д/н НОМЕР_3 , відкинуло у правий за ходом руху кювет. В результаті ДТП потерпілому ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, які перебувають у прямому причинному зв`язку з його смертю на місці пригоди. Безпосередньою причиною смерті ОСОБА_10 став комбінований шок.

Однак, при розгляді справи судом, стороною обвинувачення не було доведено та у судовому засідання не встановлено поза розумним сумнівом наявності в діях ОСОБА_4 суб`єктивної та об`єктивної сторони кримінального правопорушення.

Надані суду та досліджені у судовому засіданні письмові докази лише підтверджують факт ДТП, при цьому жоден доказ не підтверджує вину обвинуваченого в його скоєні.

Досліджуючи протокол огляду місця ДТП, фототаблиці до нього та схему ДТП, суд відзначає, що вони не містять важливої слідової інформації по факту ДТП, а саме не відзначено місце зіткнення транспортних засобі, місце наїзду на потерпілого, при цьому у зв`язку з ненаданням слідчим експерту ОСОБА_13 , який проводив транспортно-трасологічну експертизу, за його клопотанням, матеріалів кримінального провадження при її проведення призвело до неможливості встановлення цих обставин експертним шляхом.

Також при призначені транспортно-трасологічної експертизи перед експертом взагалі не ставилося питання щодо визначення місця наїзду на потерпілого ОСОБА_10 .

Разом з тим, згідно Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року №53/5 до експертної установи (експерту) надаються: документ про призначення експертизи (залучення експерта), об`єкти, зразки для порівняльного дослідження та, за клопотанням експерта, - матеріали справи (протоколи оглядів з додатками, протоколи вилучення речових доказів тощо).

А основним завданням, окрім іншого, транспортно-трасологічної експертизи є визначення взаємного розташування ТЗ у момент їх контактування; визначення місця зіткнення ТЗ і місця наїзду на перешкоду (пішохода), установлення механізму утворення слідів; розташування ТЗ відносно проїзної частини на момент контактування.

Вирішення цих завдань здійснюється шляхом дослідження слідів, виявлених на місці ДТП, пошкоджень транспортних засобів. Тому призначати транспортно-трасологічну експертизу доцільно лише тоді, коли є можливість надати експертові об`єкти, які перебували в контакті, або матеріали справи, у яких зафіксовано сліди.

Таким чином, при проведенні транспортно-трасологічної експертизи зі сторони слідчого, який був суб`єктом звернення щодо її проведення не було дотримано вимог Інструкції, що призвело до неповноти висновку.

Прокурором було відзначено, що наявність з боку ОСОБА_4 порушення вимог п.10.1 та п.34.1.1 ПДР підтверджується наданим висновком експерта №1248-А від 30.11.2018 року, наданої за результатами проведення судової автотехнічної експертизи, оскільки згідно п.3 даного висновку «Згідно з комплексом вихідних даних та обставин події, зазначених в ухвалі про призначення судової експертизи, у даній дорожній ситуації, водій автопотяга «Volvo FH 12» ОСОБА_4 дотримуючись вимог п. 10.1 та 34.1.1 Правил дорожнього руху України мав технічну можливість уникнути настання цієї дорожньо-транспортної події.»

Відповідно до вказаного висновку, експертом бралися вихідні дані зазначені в ухвалі про проведення експертизи та додатку до неї, дослідивши вихідні дані які відзначені у постанові про призначення експертизи, суд констатує ту обставину, що їх джерелом є протокол огляду місця події та схема до нього, в яких було зафіксовано лише кінцеве положення транспортних засобів після ДТП, при цьому при проведенні експертизи експертом не було взято до уваги покази обвинуваченого та свідка щодо можливих причин виконання маневру та з`їзду з проїжджої частини, не досліджено відомості про технічних стан ТЗ учасників пригоди. При цьому надаючи оцінку діям водія автомобілю «Volvo FH 12» експерт прийшов до висновку, що у разі дотримання п.10.1 ПДР «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху» та п.34.1.1 «вузька суцільна лінія) - поділяє транспортні потоки протилежних напрямків (осьова розмітка) на дорогах з двома чи трьома (2 + 1) смугами руху в обох напрямках, позначає межі смуг руху у попутному напрямку (розділювальна розмітка), позначає межі проїзної частини, на які в`їзд заборонено (напрямні острівці та острівці безпеки)» водій ОСОБА_4 мав технічну можливість уникнути ДТП, однак надаючи вказані висновки, експерт не дослідив та до уваги не взяв тієї обставини, що ОСОБА_4 керував транспортним засобом на рівній ділянці дороги, по асфальтованому сухому дорожньому покриттю без нерівностей та пошкоджень, в умовах необмеженої видимості, тобто без жодних перешкод, які б могли вплинути на дії водія та здійснити зміну напрямку руху, в результаті чого перетнути вузьку суцільну лінію та здійснити зіткнення з припаркованим автомобілем, не зверталася увага на дані обставини й під час проведення досудового розслідування та визначення слідчим переліку питань, які необхідно поставити перед експертом. Тобто, виникає об`єктивне питання, що могло стати підставою для зміни напрямку руху автомобілю «Volvo FH 12», при цьому відповідь на дане питання було надано в своїх показах обвинуваченим та свідком, однак їх версія подій, які передували виникненню ДТП під час досудового розслідування до уваги не бралася та не перевірялася на її спроможність, та з яких причин у висновку не вказано, під час допиту експертом ОСОБА_14 на дані причини не відзначено, що в свою чергу свідчить про однобічний та неповний підхід до встановлення обставин ДТП.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що висновок експерта №1248-А від 30.11.2018 року, наданого за результатами проведення судової автотехнічної експертизи не може бути підтвердженням наявності в діях обвинуваченого порушення вимог п.10.1 та п.34.1.1 ПДР, оскільки суд не вважає його об`єктивним, оскільки по перше, в супереч вимог Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року №53/5 при призначені та проведені експертизи не було встановлено момент виникнення небезпеки для руху, який, як правило, має зазначатися у документі про призначення експертизи (залучення експерта). Якщо у документі про призначення експертизи (залучення експерта) момент виникнення небезпеки не зазначений, то експерт, виходячи з аналізу дорожньої обстановки, може визначити його за даними, що містяться в матеріалах справи, тобто в даному випадку на який вказував обвинувачений та свідок, по друге згідно вказаної Інструкції, у документі про призначення автотехнічної експертизи (залучення експерта) повинні бути зазначені дані про параметри і стан дорожньої обстановки, дорожнього покриття та обставини щодо дій учасників події, з яких має виходити експерт при проведенні досліджень (вихідні дані), однак вихідних даних щодо дій учасників події в документі про призначення експертизи слідчим не вказано, експертом з матеріалів кримінального провадження не взято, що в свою чергу призвело до однобічного дослідження обставин ДТП.

Отже, приймаючи рішення про недоведеність наявності в діях ОСОБА_4 порушення п.10.1 та 34.1 ПДР, суд не знаходить підстав для констатації порушення обвинуваченим п.2.3 (б) ПДР, відповідно до якого, водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі, оскільки недоведеність порушень п.10.1 та 34.1.1 ПДР виключає ту обставину, що ОСОБА_4 не був уважний, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не зреагував на її зміну.

Досліджуючи акт судово-медичного дослідження №3232 від 25.10.2018 року, суд звертає увагу, що на питання слідчого: якою стороною свого тіла перебував ОСОБА_10 відносно транспортного засобу в момент первісного контакту, стояв чи йшов, яка була послідовність нанесення тілесних ушкоджень? Який характер і розташування слідів пошкодження на одязі і на трупі? Які пошкодження спричиненні в результаті безпосередньо удару частини автомобілю, що рухається, а які ушкодження виникли при наступному падінні? експерт відповіді не надав, та відзначив, що вони можуть бути вирішені шляхом проведення комплексної медико-автотехнічної експертизи. Даний висновок суду наданий не був, тобто під час досудового розслідування не було встановлено в повній мірі характер виникнення тілесних ушкоджень у потерпілого та механізм їх утворення.

При цьому суд звертає увагу, що згідно обвинувального акту ОСОБА_4 обвинувачується у порушенні пунктів ПДР, що стало причиною зіткнення з мікроавтобусом Iveco та як наслідок заподіянні водію мікроавтобуса ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень, які знаходяться у причинному зв`язку з його смертю, однак згідно п.1.10 ПДР водій особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі. Разом з тим, матеріалами кримінального провадження, зібраними під час досудового розслідування не встановлено тієї обставини, що потерпілий ОСОБА_10 в момент ДТП керував транспортним засобом Iveco, перебував в салоні автомобілю, чи здійснював на ньому рух, тобто був у статусі водія, також не перевірялася версія перебування ОСОБА_10 в момент ДТП у статусі пішохода, про що відзначав свідок та обвинувачений, а відсутність висновку комплексної медико-автотехнічної експертизи позбавило суд можливості встановити дані обставини у судовому засіданні та підтвердити або спростувати версію сторони захисту щодо вчинення ДТП обвинуваченим в умовах відсутності технічної можливості її уникнення через виникнення раптової перешкоди на проїжджій частині у виді пішохода.

Тобто, вищевказані висновки експертів у своїй сукупності не дають суду змоги дійти висновку про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Не підтверджують винуватість ОСОБА_4 у сукупності зі згаданими вище висновками експертиз і протокол огляду місця події від 28.09.2018 року зі схемою та ілюстрованими таблицями до нього, оскільки вони лише доповнюють фактичні обставини ДТП.

Таким чином оцінюючи наведені вище докази, які були дослідженні судом безпосередньо, кожен окремо та в їх сукупності, суд вважає що досудовим розслідуванням не доведено вину обвинуваченого ОСОБА_4 в порушенні вимог п.п.2.3 б), 10.1 та 34.1. ПДР.

Під час досудового та судового слідства стороною обвинувачення також не було заявлено клопотань про проведення слідчих експериментів, комплексних та додаткових експертиз з метою встановлення спроможності версії сторони захисту та встановлення місця, розвитку ДТП щодо наїзду на потерпілого, внаслідок чого останній отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Суд зосереджує увагу, що під час судового розгляду сторони кримінального провадження повідомляли, що в ході судового слідства не встановлено нових обставин, які б не були їм відомі під час досудового розслідування та клопотань про проведення слідчих експериментів та нових експертиз не заявляли.

Підсумовуючи вищевказане, суд прийшов до висновку, що під час судового розгляду та здійснення досудового розслідування по встановлення фактичних обставин справи стороною обвинувачення було застосовано спрощений підхід, що стало наслідком відсутності доказів здобутих під час проведення досудового та судового розслідування, які б, поза розумним сумнівом, вказували на наявність у діях обвинуваченого ОСОБА_4 суб`єктивної та об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Щодо клопотання захисника обвинуваченого про визнання недопустимим доказом висновок експерта №1248-А від 30.11.2018 року, наданого за результатами проведення судової автотехнічної експертизи через порушення права обвинуваченого на захист, то суд не знаходить підстав для задоволення даного клопотання, оскільки в ході судового розгляду захисник обвинуваченого підтвердив ту обставину, що протягом досудового розслідування обвинувачений мав захисника, тобто право на захист його підзахисного порушено не було.

У ст.129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплено, зокрема, такі, як рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості, забезпечення обвинуваченому права на захист.

Згідно ст.62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою не винуватість у вчиненні злочину. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Визнання обвинуваченим своєї вини може бути покладено в основу обвинувачення лише при підтвердженні цього визнання сукупністю доказів, що є у справі. Відповідно до ч.3 ст.62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

За ст.6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України Законом від 17 липня 1997 року №457/97/ВР, при визначенні кримінального обвинувачення кожному гарантовано право на справедливий розгляд справи щодо нього незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону, та застосування презумпції невинуватості.

Пункт 2 статті 6 вищевказаної Конвенції проголошується право на презумпцію невинуватості. В основі цього права лежить принцип, згідно з яким особа, яку обвинувачують у вчиненні кримінального правопорушення, має право на виправдувальний вирок у разі нестачі доказів проти неї і тягар подання достатніх доказів для доведення вини покладається на сторону обвинувачення. Недопустимість порушення таких принципів Європейський суд з прав людини засвідчив у справі «Тельфнер проти Австрії» від 20 березня 2001 року та «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства» від 08 лютого 1996 року.

Зазначені конституційні положення та положення чинних міжнародних договорів відображені в кримінально-процесуальному законодавстві України.

В статті 7 КПК України закріплені найважливіші засади кримінального провадження, серед яких є верховенство права, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Статтею 8 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципів верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

В статті 17 КПК України закріплено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Згідно ч.3 ст.373 КПК України, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, а в разі якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України ухвалюється виправдувальний вирок.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно ст.94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Судом приймались всі заходи для розгляду кримінального провадження шляхом ретельного допиту обвинуваченого, свідка, експертів та дослідження письмових доказів, тобто вичерпані всі можливості по збору доказів по справі.

Розшук нових доказів після проведення всіх можливих процесуальних дій не входить до компетенції суду.

Аналізуючи встановлені обставини та наведені норми діючого законодавства, суд приходить до беззаперечного висновку, що під час судового розгляду не встановлені достатні докази для доведення винуватості ОСОБА_4 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та вичерпані можливості їх отримання, а під час судового розгляду стороною обвинувачення не доведено наявності в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення, тому на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України суд ухвалює виправдувальний вирок.

Запобіжний захід ОСОБА_4 як під час судового розгляду кримінального провадження, не обирався.

Судові витрати у кримінальному провадженні належить віднести на рахунок держави.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Долю речових доказів вирішити в порядку ст.100 КПК України.

На підставі вищезазначеного та керуючись ст.ст. 369-374 КПК України,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та виправдати його у зв`язку з недоведеністю, що в його діях є склад даного кримінального правопорушення.

Арешт, накладений відповідно до ухвал слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 02.10.2018 року на вантажний сідловий тягач-Е VOLVO FH 12 д/н НОМЕР_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 належить ОСОБА_8 , на напівпричіп Н/ПР- платформа Е «TrailorSYY 3CXY», д/н НОМЕР_2 , на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 належить ОСОБА_9 , фургон маловантажний В Вантажний «IVECO», д/н НОМЕР_3 , який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 належить ОСОБА_15 скасувати.

Речові докази, а саме вантажний сідловий тягач-Е VOLVO FH 12 д/н НОМЕР_1 , напівпричіп Н/ПР- платформа Е «TrailorSYY 3CXY», д/н НОМЕР_2 , фургон маловантажний В Вантажний «IVECO», д/н НОМЕР_3 повернути власникам.

Витрати на залучення експертів віднести на рахунок держави.

Цивільний позов по справі не заявлявся.

Зарпобіжний захід обвинуваченому судом не обирався.

Вирок може бути оскаржений до Одеського апеляційного суду через Іванівський районний суд Одеської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1