УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 липня 2022 року

м. Київ
справа № 686/28717/20
провадження № 51-2098ск22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 11 травня 2022 року, які постановлені в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002927, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Баку республіка Азербайджан, зареєстрованого у АДРЕСА_1 , проживаючого у АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі КК України).
Суть питання
За вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької областівід 04 серпня 2021 року дії ОСОБА_6 судом перекваліфіковано з ч. 1 ст. 121 КК України на ст. 124 КК України і засуджено його за ст. 124 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік і покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України. Крім того, цим же вироком постановлено стягнути з ОСОБА_6 моральну шкоду у розмірі 25 тис. грн на користь потерпілого ОСОБА_4 .

За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за те, що він, 05 вересня 2020 року близько 20 год 50 хв, перебуваючи неподалік 1 під`їзду будинку АДРЕСА_3 і захищаючись від нападу ОСОБА_4 , який на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин наніс йому ОСОБА_6 декілька ударів руками в голову, спричинивши легкі тілесні ушкодження, перевищив межі необхідної оборони і наніс клинком ножа, якого дістав із правої кишені своїх штанів, ОСОБА_4 два удари в область поверхні грудної клітки зліва та пахвової ділянки зліва, заподіявши тілесні ушкодження, одне з яких відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як таке, що небезпечне для життя в момент заподіяння.
Не погоджуючись із вказаним рішенням місцевого суду, представник потерпілого оскаржив його до апеляційного суду.
Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 11 травня 2022 року змінив вирок місцевого суду в частині вирішення цивільного позову, постановив стягнути з ОСОБА_6 моральну шкоду у розмірі 40 тис. грн на користь потерпілого ОСОБА_4 . В решті вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_6 залишено без змін.
У касаційній скарзі представник потерпілого, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно надану оцінку доказам, і допущені, на його думку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати рішення апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Обґрунтовуючи наведене, захисник указує на те, що рішення апеляційного суду є незаконними, необґрунтованими і невмотивованими. Вважає, що дії ОСОБА_6 слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 121 КК України. Крім того, зазначає, що апеляційний суд належно не перевірив доводів його апеляційної скарги щодо неправильної кваліфікації дій засудженого ОСОБА_6 , з огляду на те, що судом йому було відмовлено у повторному дослідженні доказів зазначених в апеляційній скарзі, а тому постановлена судом апеляційної інстанції ухвала не відповідає вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) та є незаконною.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Згідно зі ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
За ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Попри те, що представник потерпілого посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, суть його касаційної скарги полягає в незгоді з наданою судами першої та апеляційної інстанції оцінкою доказів і, відповідно, встановленими судами фактичними обставинами. Зокрема, доводи касаційної скарги представника потерпілого фактично зводяться до переоцінки доказів, оцінених судами під час ухвалення рішення, що, виходячи з вимог ст. 438 КПК України, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Разом із тим, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК України, зроблено на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, яким суд надав відповідну оцінку з наведенням належної аргументації в мотивувальній частині вироку.
Не погоджуючись з вироком місцевого суду представник потерпілого подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно наданої оцінки доказам, які за своєю суттю є аналогічні доводам викладеним у касаційній скарзі.
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку, перевірив усі посилання й доводи, викладені засудженим у згаданій апеляційній скарзі, й вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
Зокрема, обґрунтовуючи свій висновок апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог закону, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав.
Так, апеляційний суд указав на те, що із фактичних обставин кримінального провадження, суд першої інстанції правильно встановив, що дії потерпілого ОСОБА_4 являли реальну загрозу для життя та здоров`я обвинуваченого ОСОБА_7 , що виразилось в його активній, зухвалій поведінці. Потерпілий 40 річного віку, фізично розвинутий чоловік спортивної тілобудови, поводячись зухвало, розпочав конфлікт, першим наніс обвинуваченому 60 річному чоловіку, який очевидно значно поступається йому у фізичному розвитку, декілька ударів руками в голову, від яких той неодноразово падав на землю, встав, а ОСОБА_4 знову намагався його вдарити.
Крім того, апеляційний суд зазначив, що доводи апелянта про невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, у зв`язку з чим місцевий суд необґрунтовано змінив правову кваліфікацію вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення з ч. 1 ст. 121 КК України на ст. 124 КК України, є безпідставними, адже вони спростовуються матеріалами кримінального провадження та добутими по кримінальному провадженню доказами, а саме: показаннями обвинуваченого, свідків безпосередньо допитаних місцевим судом та письмовими доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження.
Верховний Суд погоджується з такими висновками апеляційного суду та приходить до висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися при постановленні рішень.
Таким чином, хоч представник потерпілого і посилається у своїй касаційній скарзі на порушення судом апеляційної інстанції вимог ст. 419 КПК України, однак він не наводить конкретних доводів, які б дозволили Верховному Суду дійти таких же висновків.
Посилання представника потерпілого на те, що апеляційний суд, усупереч вимогам КПК України та його клопотанню, не дослідив повторно всіх письмових доказів, Верховний Суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями, та може (але не зобов`язаний) дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Разом з тим у ч. 2 ст. 23 КПК України зазначено, що не можуть бути визнані доказами відомості, які містяться в показаннях, речах та документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду. Але у разі, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засад безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, апеляційний суд не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції.
Таким чином, апеляційний суд виходив із того, що такі докази були предметом дослідження суду першої інстанції, а у клопотанні представника потерпілого щодо повторного дослідження доказів по справі, не наведено обґрунтування щодо не повного або з порушеннями дослідження цих доказів місцевим судом.
Отже, порушень вимог ч. 3 ст. 404 КПК України під час розгляду провадження в апеляційному порядку не вбачається, оскільки повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, необхідне тільки за умови, якщо судом першої інстанції відповідні докази досліджені судом неповністю або з порушеннями.
Верховний Суд зазначає, що сам по собі факт непогодження сторони кримінального провадження з висновками суду щодо оцінки доказів не свідчить про допущення істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, та не є підставою для їх повторного дослідження апеляційним судом.
При цьому представником потерпілого у касаційній скарзі не наведено належних доводів щодо необхідності повторного дослідження доказів апеляційним судом.
Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі представника потерпілого не наведено, а його незгода з оцінкою наданих суду доказів не може свідчити про те, що їх було досліджено з порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Твердження, які наведені представником потерпілого у касаційній скарзі, не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій, і не містять вагомих доводів, які би дозволили Верховному Суду дійти переконання, що рішення суду апеляційної інстанції було постановлено з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, яке може поставити під сумнів його законність.
Що стосується доводів представника потерпілого щодо стягнутої моральної шкоди апеляційним судом, яка на думку представника, є явно заниженою та не відповідає принципу виваженості, справедливості та розумності, то Суд вважає їх безпідставними з огляду таке.
Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
При цьому моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.
Розглядаючи вимоги цивільного позову, апеляційний суд врахувавглибину душевних страждань потерпілого з приводу вимушеного лікування внаслідок отримання тілесних ушкоджень, винуватцем яких є обвинувачений, що потерпілий відчув та продовжує відчувати фізичний біль та страждання, через що перебуває в стресовому стані, після отриманих травм, не міг повноцінно працювати, що призводило до матеріальних проблем в родинні та додаткових душевних страждань, був змушений змінити звичний ритм життя, звертатися до медичних установ, органів поліції та суду для захисту своїх прав, дійшов висновку про збільшення розміру моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню обвинуваченим ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_4 до 40 тис. грн.
З огляду на викладене Верховний Суд вважає, що переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність ухвали апеляційного суду в цій частині, представник потерпілого у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною представника потерпілого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 11 травня 2022 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3