В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" серпня 2022 р. Дніпровський районний суд м. Києва (далі - Суд)
у складі головуючої судді ОСОБА_1 одноособово,
за участю:
секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,
сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
та його учасників
потерпілої ОСОБА_6 ,
представника потерпілої ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16.09.2021 за № 0002660 за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, неодруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше, в силу статті 89 Кримінального Кодексу (далі КК) України, не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 126-1 КК України згідно із Законом № 2227-VIII від 06.12.2017 «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами»,

у с т а н о в и в :
Судом визнано доведеним, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , будучи особою, раніше неодноразово притягнутою до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства за ст. 173-2 КУпАП, діючи в порушення вимог ст. 28 Конституції України, згідно якої кожен має право на повагу до його гідності, ст. 29 Конституції України, відповідно до якої кожна людина має право на особисту недоторканість, а також в порушення вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», на підґрунті конфліктних сімейних відносин, умисно, систематично вчиняє психологічне насильство по відношенню до своєї матері ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з якою спільно проживає в одному помешканні, що призвело до психологічних страждань, емоційної залежності потерпілої.
А саме, ОСОБА_5 систематично, умисно, на підґрунті конфліктних сімейних відносин, вчиняв по відношенню до своєї матері ОСОБА_6 дії виражені у словесних образах, погрозах, висловлюваннях в її адресу словами нецензурної лайки, приниженні та залякуванні, тим самим викликав у ОСОБА_6 психологічну травму, яка має психосоматичні прояви у вигляді труднощів зі сном, головними болями та підвищенням тиску, а також розладом вегетативних функцій, розвинулось почуття провини та відчуття страху за своє життя.
Так, 11.01.2021 ОСОБА_5 знаходячись за місцем мешкання за адресою: АДРЕСА_1 вчинив домашнє насильство психологічного характеру по відношенню до своєї матері ОСОБА_6 , з якою спільно проживає в одному помешканні, в ході якого погрожував і висловлювалася в її адресу нецензурною лайкою, внаслідок чого було викликано працівників поліції, які по приїзду припинили протиправні дії ОСОБА_5 та склали відносно нього протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
25.02.2021 року постановою Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_5 визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу.
Крім того, 22.02.2021 близько 23 год. 00 хв. ОСОБА_5 знаходячись за місцем мешкання за адресою: АДРЕСА_1 вчинив домашнє насильство психологічного характеру по відношенню до своєї матері ОСОБА_6 , з якою спільно проживає в одному помешканні, в ході якого висловлювалася в її адресу нецензурною лайкою, внаслідок чого було викликано працівників поліції, які по приїзду припинили протиправні дії ОСОБА_5 та склали відносно нього протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
19.03.2021 року постановою Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_5 визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу.
У подальшому, будучи неодноразово притягнутим до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, ОСОБА_5 перебуваючи за адресою свого проживання: АДРЕСА_1 , маючи прямий умисел на подальше систематичне вчинення домашнього насильства на ґрунті конфліктних побутових сімейних відносин, систематично продовжив вчиняти домашнє насильство щодо своєї матері ОСОБА_6 .
Так, 05.08.2021 року близько 16 год. 00 хв. ОСОБА_5 знаходячись за місцем мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив домашнє насильство психологічного характеру до своєї матері ОСОБА_6 , з якою спільно проживає в одному помешканні, під час якого спровокував сімейну сварку та погрожував фізичною розправою останній, внаслідок чого було викликано працівників поліції, які по приїзду припинили протиправні дії ОСОБА_5 та склали відносно нього протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП.
30.09.2021 року постановою Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_5 визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу.
Надалі, 06 жовтня 2021 року близько 11 год. 00 хв. ОСОБА_5 знаходячись за місцем мешкання за адресою: АДРЕСА_1 продовжив систематично вчиняти домашнє насильство психологічного характеру по відношенню до своєї матері ОСОБА_6 , з якою спільно проживає в одному помешканні, що виразилося у наступних діях, а саме: ОСОБА_5 подзвонив на мобільний номер своєї матері ОСОБА_6 та почав вимагати грошові кошти у останньої, у ході чого висловлювалася в її адресу нецензурною лайкою та погрожував фізичною розправою ОСОБА_6 .
Вказані дії з боку ОСОБА_5 призвели до психологічних страждань потерпілої ОСОБА_6 та змусили звернутись за психологічною допомогою до Дніпровського районного в місті Києві центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді.
Відповідно до довідки вказаного Центру № 42/1075 від 08.10.2021 виіткає, що ситуація домашнього насильства з боку сина - ОСОБА_5 суттєво вплинула на самооцінку ОСОБА_6 викликавши у потерпілої пригнічений та тривожний психоемоційний стан. Ситуація домашнього насилля, а саме психологічного, з боку сина ОСОБА_5 привела до наступного, а саме: заниженої самооцінки та відчуттям провини. Постійні погрози зі сторони сина ОСОБА_5 , призвели до того, що ОСОБА_6 нездатна сама без допомоги медичних препаратів контролювати своє фізичне здоров`я. Постійний надлишковий артеріальний тиск, поганий сон, мають відображення на погіршення життєво важливих функцій. Результатом дій сина ОСОБА_5 та його агресивної поведінки, є психологічна травма потерпілої ОСОБА_6 , яка має психосоматичні прояви у вигляді труднощів зі сном, головними болями та підвищеним тиском, а також розладом вегетативних функцій. Розвинулося почуття провини та відчуття страху за своє життя.

Вказаних висновків Суд дійшов провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходячи з наступного.
Відповідно до положень ст. 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Тобто, докази - це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел. Фактичні дані - це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (див. постанову ККС ВС від 28.03.2019 у справі № 154/3213/16).
У той час, як процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (ч. 2 ст. 84 КПК).

Так, обвинувачений ОСОБА_5 будучи допитаним, у порядку ст. 351 КПК, дав покази, в яких підтвердив обставини викладені в установочній частині вироку, зокрема в частині часу, місця та способу вчинення кримінального правопорушення.
Вказавши в т.ч. що дійсно вчиняв по відношенню до потерпілої домашнє насильство в дати наведені судом вище.
В цей час переоцінив своє відношення до життя та зрозумів, що такі діє є неприйнятними у відношенні матері з боку сина, розкався.

Указані показання обвинуваченого є дійсними та відповідають фактичним обставинам справи.

Так, будучи допитаною з дотриманням правил, передбачених частиною другою, третьою, пятою-чотирнадцятою статті 352 КПК України, у судовому засіданні та попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання потерпіла ОСОБА_6 надала суду показання в яких підтвердила обставини скоєння кримінального правопорушення відносно себе, викладені в установочній частині вироку, зокрема в частині часу, місця та способу вчинення.

Та власне в т.ч. указала, що ОСОБА_5 є її сином та систематично на підґрунті конфліктних сімейних відносин, за місцем мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , вчиняє по відношенню до неї дії виражені у словесних образах, погрозах, висловлюваннях в її адресу словами нецензурної лайки, приниженні та залякуванні в т.ч. такі дії мали місце в наступні дати:

11.01.2021 року ОСОБА_5 вчинив домашнє насильство психологічного характеру в ході якого погрожував і висловлювалася в її адресу нецензурною лайкою, внаслідок чого було викликано працівників поліції, які по приїзду припинили протиправні дії останнього та склали відносно нього протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. 25.02.2021 року постановою суду ОСОБА_5 визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності.;

22.02.2021 року близько 23 год. 00 хв. ОСОБА_5 вчинив домашнє насильство психологічного характеру в ході якого висловлювалася в її адресу нецензурною лайкою, внаслідок чого було викликано працівників поліції, які по приїзду припинили протиправні дії ОСОБА_5 та склали відносно нього протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. 19.03.2021 року постановою суду його визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності;

05.08.2021 року близько 16 год. 00 хв. ОСОБА_5 вчинив домашнє насильство психологічного характеру під час якого спровокував сімейну сварку та погрожував фізичною розправою, внаслідок чого було викликано працівників поліції, які по приїзду припинили протиправні дії ОСОБА_5 та склали відносно нього протокол про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП. 30.09.2021 року постановою суду ОСОБА_5 визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності;

06 жовтня 2021 року близько 11 год. 00 хв. ОСОБА_5 вчинив домашнє насильство психологічного характеру, а саме: ОСОБА_5 подзвонив їй на мобільний номер та почав вимагати грошові кошти, у ході чого висловлювалася в її адресу нецензурною лайкою та погрожував фізичною розправою.

Вказані дії з боку ОСОБА_5 призвели до психологічних страждань та змусили звернутись за психологічною допомогою до Дніпровського районного в місті Києві центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді.

Потерпіла зауважила, що спільне проживання з сином кривдником, який чинить по відношенню до неї фізичне та психологічне насилля, надалі стає неможливим, тому вона в певний період опинилася у притулку тимчасового перебування.

Постійні погрози зі сторони сина ОСОБА_5 , який є особою залежною від психоактивних речовин, призвели до того, що вона нездатна сама без допомоги медичних препаратів контролювати своє фізичне здоров`я.

Постійний надлишковий артеріальний тиск, поганий сон, мають відображення на погіршення життєво важливих функцій.

У підсумку вказала, що результатом дій її сина ОСОБА_5 та його агресивної поведінки, є її психологічна травма, яка має психосоматичні прояви у вигляді труднощів зі сном, головними болями та підвищеним тиском, а також розладом вегетативних функцій.

Унеї розвинулося почуття провини та відчуття страху за своє життя.

Як наслідок, цими процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст. 84 КПК, в їх сукупності, підтверджуються обставини регламентовані ст. 91 того ж Кодексу, в т.ч. те, що обвинувачений є сином потерпілої.
При цьому слід зауважити, що статтею 126-1 КК України передбачено кримінальну відповідальність за вчинення домашнього насильства, тобто умисне систематичне вчинення фізичного, психологічного або економічного насильства щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах, що призводить до фізичних або психологічних страждань, розладів здоров`я, втрати працездатності, емоційної залежності або погіршення якості життя потерпілої особи.
У п. «b» ст. 3 Конвенція Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами (далі - Стамбульська конвенція) визначає домашнє насильство як всі акти фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, які відбуваються в лоні сім`ї чи в межах місця проживання або між колишніми чи теперішніми подружжями або партнерами, незалежно від того, чи проживає правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні або незалежно від того, чи проживав правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні (див. постанову Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі № 453/225/19).
Стаття 126-1 КК хоча і має назву «Домашнє насильство», однак вона передбачає відповідальність не за всі діяння, пов`язані з домашнім насильством у розумінні названого вище Закону № 2229-VIII, а лише за форми фізичного, психологічного або економічного домашнього насильства, що вчиняються систематично (див. постанову ВС від 10 березня 2020 року в справі № 531/270/19).
З урахуванням того, що об`єктивну сторону зазначеного кримінального правопорушення складають діяння, що виражаються в систематичному насильстві в формах фізичного, психологічного та економічного насильства. Сексуальне насильство виходить за межі цих форм і за наявності підстав кваліфікується за відповідними статтями КК України.
Шкода фізичному або психологічному здоров`ю потерпілої особи, передбачена 173-2 КУпАП, саме з метою відмежування від шкоди, визначеної ст. 126-1 КК України, не охоплюється поняттям «фізичні або психологічні страждання, втрата працездатності, емоційна залежність, погіршення якості життя потерпілої особи» (див. постанову Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 25 лютого 2021 року в справі № 583/3295/19).
В постанові ВС від 14 червня 2022 року в справі № 585/3184/20 зауважено, що ознакою об`єктивної сторони зазначеного кримінального правопорушення є систематичність фізичного, психологічного та економічного насильства, застосовуваного до подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах.
Сама ж систематичність характеризується як кількісним критерієм (багаторазовість періодично здійснюваних дій), так і якісним, яким є взаємозв`язок, внутрішня єдність, що утворює наполегливу протиправну поведінку винуватої особи стосовно певного потерпілого чи потерпілих.
За вчинення одиничних діянь, які мають ознаки домашнього насильства, насильства за ознакою статі, невиконання термінового заборонного припису або неповідомлення про місце свого тимчасового перебування, винувата особа може бути притягнута до відповідальності за ст. 173-2 КУпАП.
Іншими словами адміністративним проступком, відповідальність за який наступає за ст. 173-2 КУпАП, може визнаватися вчинення домашнього насильства, яке не є тривалим чи систематичним.
Натомість систематичність як ознака кримінально-караного діяння означає повторюваність тотожних чи схожих дій чи бездіяльності, кожне з яких само по собі може створювати враження незначного, але їх вчинення у своїй сукупності досягають того рівня якості, коли у цілому діяння набувають ознак кримінального правопорушення, призводячи до наслідків, визначених диспозицією ст. 126-1 КК (фізичні або психологічні страждання, розлади здоров`я, втрата працездатності, емоційна залежність або погіршення якості життя).
Тобто для кваліфікації дій винуватої особи важливо, що насильницькі дії вчиняються систематично, а систему може становити як неодноразово застосована одна із трьох форм насильства, зазначена у ст. 126-1 КК, так і різна варіативність поєднання як фізичного, так і психологічного та економічного насильства щодо однієї і тієї самої потерпілої особи чи осіб.
При цьому кількісний критерій систематичності як ознака домашнього насильства полягає в учиненні трьох і більше актів насильства, про що раніше зазначав Верховний Суд (справа №583/3295/19, провадження №51-6189 км 20).
Ця ознака кримінального правопорушення поряд з іншими, визначеними ч. 1 ст. 91 КПК, підлягає доказуванню в установленому законом порядку.
Згідно з ч. 2 ст. 92 КПК обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, покладається на слідчого, прокурора.
Норми кримінального процесуального законодавства не передбачають необхідності доведення факту домашнього насильства якимось певним видом доказів. Діяння та наслідки, зазначені у ст. 126-1 КК, підлягають доказуванню і оцінці, виходячи з положень статей 84, 92, 94 КПК.
Тобто факт документування домашнього насильства має значення для доказування систематичності, але не більше ніж інші передбачені законом докази, тому не має значення, чи було відображено в адміністративному протоколі поліції, в обмежувальному приписі чи в іншому документі факти актів насильства.
Відповідно систематичність домашнього насильства, яке наполегливо продовжує вчиняти винувата особа, у тому числі, але не виключно, може бути підтверджена попереднім притягненням її до адміністративної відповідальності не менше двох разів за вчинення правопорушення, передбаченого статтею 173-2 КУпАП.
Що власне і має місце в цій справі.
Так, згідно постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 25.02.2021 у справі № 755/2107/21 обвинуваченого визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення визначеного ч. 1 ст. 173-2 КУпАП у відношенні потерпілої 11.01.2021 за адресою: АДРЕСА_1 , та накладено на кривдника адміністратвине стягнення у виді штрафу в розмірі 170 грн.
Згідно даних суду станом на 09.03.2021 (дата видачі постанови стороні обвинувачення) ця постанова набрала законноїх сили.
Відповідно до даних постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 19.03.2021 у справі № 755/3731/21 обвинуваченого визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення визначеного ч. 1 ст. 173-2 КУпАП у відношенні потерпілої 22.02.2021 приблизно о 23:00 год. за адресою: АДРЕСА_1 , та накладено на кривдника адміністратвине стягнення у виді штрафу в розмірі 170 грн.
Згідно даних суду станом на 30.03.2021 (дата видачі постанови стороні обвинувачення) ця постанова набрала законноїх сили.
Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 30.09.2021 у справі № 755/16388/21 обвинуваченого визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення визначеного ч. 2 ст. 173-2 КУпАП у відношенні потерпілої 05.08.2021 за адресою: АДРЕСА_1 , та накладено на кривдника адміністратвине стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн.
Тим самим, за наслідками розгляду епізоди за 11.01.21, 22.02.21, 05.08.21 є доведеними. При цьому, за таких обставин те, що особу раніше притягували до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП, не виключає наявності в її діях складу кримінального правопорушення, якщо вона продовжує вчиняти домашнє насильство, кількість епізодів яких загалом не менше трьох і ці систематичні дії потягли наслідки, визначені ст. 126-1 КК, та що власне і має місце в цій справі ураховуючи показання потерпілої щодо епізоду від 06.10.21.
Тобто попереднє притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства за умови подальшої повторюваності вчинення протиправних дій щодо певної потерпілої особи чи осіб і настання конкретних наслідків, які визначені законодавцем як більш тяжкі, ніж ті, що зазначені в законодавстві України про адміністративні правопорушення, не свідчить про подвійне притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, як про це вказано в ухвалі суду апеляційної інстанції, а підтверджує, в цій ситуації, систематичність дій винуватої особи.
Відповідно обов`язковою ознакою об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК, є також наслідки у вигляді фізичних або психологічних страждань, розладів здоров`я, втрати працездатності, емоційної залежності або погіршення якості життя потерпілої особи.
А в цій ситуації установлено, що згідно даних Дніпровського районного в місті Києві центру соціальних служб від 08.10.2021 № 42/1075 у ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за період співпраці спостерігався знижений емоційний фон.
Ситуація домашнього насильства з боку сина - ОСОБА_5 суттєво вплинула на самооцінку ОСОБА_6 викликавши у потерпілої пригнічений та тривожний психоемоційний стан.
Ця ситуація домашнього насилля привела до: заниженої самооцінки та відчуттям провини. Вегетативні прояви на ґрунті психоемоційного напруження ОСОБА_5 постерігаються дуже яскраво у вигляді почервоніння обличчя, тремтіння кінцівок та сп`ятніння долонь. Стан в якому ОСОБА_6 наразі опинилася дуже напружений, має відображення на психічному та фізичному здоров`ї.
Спільне проживання з сином кривдником, який чинить по відношенню до неї фізичне та психологічне насилля, надалі стає неможливим, тому ОСОБА_6 опинилася у притулку тимчасового перебування.
Постійні погрози зі сторони сина ОСОБА_5 , який є особою залежною від психоактивних речовин, призвели до того, що ОСОБА_6 нездатна сама без допомоги медичних препаратів контролювати своє фізичне здоров`я.
Постійний надлишковий артеріальний тиск, поганий сон, мають відображення на погіршення життєво важливих функцій.
Тим самим, можливо зробити висновок, що результатом дій її сина ОСОБА_5 та його агресивної поведінки, є психологічна травма потерпілої ОСОБА_6 , яка має психосоматичні прояви у вигляді труднощів зі сном, головними болями та підвищеним тиском, а також розладом вегетативних функцій. Розвинулося почуття провини та відчуття страху за своє життя.
Ці ж дані установлено і з показнь потерпілої, як наслідок, є установленим факт шкоди визначений ст. 126-1 КК.
Також відповдіно до довідки Київського імського центру гендерної рівності, запобігання та протидії насильству від 28.08.2021 потерпіла перебувала в Кімнаті кризового реагування для осіб, постраждалих від домашнього насильства з 13.08.21 по 01.09.21.
При цьому шкода фізичному або психологічному здоров`ю потерпілої особи, яка могла бути чи завдана потерпілій особі, передбачена як наслідок адміністративного правопорушення, передбаченого 173-2 КУпАП, не охоплюється поняттям «фізичні або психологічні страждання, втрата працездатності, емоційна залежність, погіршення якості життя потерпілої особи», що є наслідком кримінально-караних діянь, визначених ст. 126-1 КК, на чому також раніше наголошував Верховний Суд (справа № 583/3295/19, провадження № 51-6189 км 20).
Одночасно за встановленими судом обставинами, обвинувачений перебуваючи за місцем проживання вчиняв з потерпілою сварки, висловлювався на її адресу нецензурною лайкою, внаслідок чого умисно завдав шкоди психологічному здоров`ю потерпілої, за що указаними постановами суду був притягнутий до адміністративної відповідальності за скоєння правопорушень, передбачених ч.1 ст. 173-2, ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, з накладенням на нього адміністративних стягнень у виді штрафу в розмірі 170, 340 грн відповідно.
Однак, незважаючи на неодноразове притягнення до адміністративної відповідальності, обвинувачений належних висновків для себе не зробив та 06 жовтня 2021 року близько 11 год. 00 хв., знаходячись за місцем мешкання за адресою: АДРЕСА_1 продовжив систематично вчиняти домашнє насильство психологічного характеру по відношенню до своєї матері ОСОБА_6 , з якою спільно проживає в одному помешканні, а саме подзвонив на мобільний номер матері та почав вимагати грошові кошти у останньої, у ході чого висловлювалася в її адресу нецензурною лайкою та погрожував фізичною розправою.
Систематичні протиправні дії обвинуваченого призвели до психологічних страждань останньої та погіршення якості її життя, яке виразилося у формі втоми, фізичного дискомфорту, негативних переживань, втрати повноцінного сну, відпочинку, позитивних емоцій.
Відповідно до встановлених судом обставин, вчиняючи домашнє насильство щодо своєї матері обвинуваечний кожного разу завдавав шкоди її психологічному здоров`ю, проте він продовжив свої протиправні дії, знову вчиняв домашнє насильство, і систематичність застосованого до потерпілої психологічного насильства викликало у неї психічні страждання та погіршення якості її життя.
Що власне указує на доведеність у діях обвинуваченого ознак кримінального правопорушення за ст. 126-1 КК.

Також Суд аналізуючи дотримання в цілому порядку визначеного КПК, зауважує, що Верховний Суд колегією Першої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 20.03.2018 в справі № 753/11828/13-к указав, що у змагальному процесі повинні розглядатися не лише докази, які безпосередньо стосуються фактів справи, а й інші докази, які можуть стосуватися допустимості, достовірності та повноти останніх.
У ракурсі того, що порядок, встановлений КПК (процесуальний порядок, форма, процедура), - це певна послідовність (кроки) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій (див. Верховний суд України постанова від 16.03.2017 у справі № 671/463/15-к).
У цій справі порядок, встановлений КПК дотримано.
Так, підстав для визнання доказів недопустимими не установлено, так як не було з`ясовано факту істотних фундаментальних порушень прав і свобод учасників провадження регламентованих ст. 87 КПК.
При формуванні такого підходу Суд ураховує те, що постановою від 15 лютого 2018 року в справі № 357/14462/14-к Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду указав, що не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону ситуація, при якій підставою для визнання доказів недопустимими виступає якість змісту документів.
Та те, що у постанові від 8 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду вирішуючи питання про застосування правил статті 87 КПК до наданих сторонами доказів, указав, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті. … суд, вирішуючи питання щодо допустимості доказу з точки зору статті 87 КПК, має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим, але ці обставини у даній справі судом не установлені.
Так, порушень вимог ст. 87 КПК України не установлено.
Відповідно ж до статті 85 КПК належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Згідно диспозиції статті 126-1 КК домашнім насильством є систематичне вчинення фізичного, психологічного або економічного насильства. Таким чином, обов`язковою ознакою цього складу злочину є систематичність вчинення насильства, тобто повторюваність його епізодів протягом певного часу.
На стороні обвинувачення лежить обов`язок довести цю складову злочину, для чого вона може надати відповідні докази систематичності домашнього насильства, у тому числі, але не виключно, підтвердження притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого статтею 173-2 КУпАП.
Таким чином, будь-які попередні епізоди домашнього насильства входять до предмету доказування обвинувачення за статтею 126-1 КК і докази, що стосуються цих епізодів, є належними, оскільки стосуються обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Цього ж підходу при оцінці доказів, котрі надано на підвердження системності дійшов у постанові від 21 грудня 2021 року в справі № 236/2450/20 і Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду указавши, що будь-які попередні епізоди домашнього насильства і докази, що стосуються цих епізодів, є належними, оскільки стосуються обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
В цьому ж рішенні ВС указав, що повідомлення про новий епізод домашнього насильства, який стався 13 липня 2020 року після того, як 8 липня 2020 року вже розпочалося розслідування за статтею 126-1 КК, вимагало внесення в ЄРДР нового запису про кримінальне правопорушення. Враховуючи характер злочину, передбаченого статтею 126-1 КК, який за визначенням включає ознаку систематичності і повторюваності, окремі епізоди такого насильства можуть не утворювати окремого злочину, а становлять продовження домашнього насильства у значенні статті 126-1 КК.
В такому випадку нові епізоди такого насильства під час триваючого розслідування цього злочину не обов`язково вимагають внесення нового запису до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Очевидним є той факт, що діяння є тотожними та були об`єднані єдиним умислом, а отже не становлять двох окремих складів злочину, передбаченого 126-1 КК, а є епізодами одного триваючого кримінального правопорушення.

При кваліфікації дій обвинуваченого, Суд ураховує, що Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 05.04.2018 в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому КК, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.
За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.
З огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, Суд кваліфікує дії ОСОБА_5 за ст. 126-1 КК України, оскільки він вчинив домашнє насильства, тобто умисне систематичне вчинення психологічного насильства щодо своєї матері ОСОБА_6 , з якою перебуває у сімейних відносинах, що призводить до психологічних страждань потерпілої.
Підстав для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, Суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому Суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
З урахуванням того, що за частиною другою статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: […] призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим […].
Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину […] (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини) .
З огляду на наведене Конституційний Суд України в рішенні від 15.06.2022 № 4-р(II)/2022 зазначає, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності […] має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, […].
Відповідно покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.
Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (див. постанову Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18).
В цій ситуації, обставин, що пом`якшуюють покарання або ж обтяжують його, відповідно до ст.ст. 66, 67 КК, не установлено.
Що стосується щирого каяття, то Суд зауважує, що воно характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (див. п. 3 ПП ВСУ від 23.12.2005 № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).
Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див. постанову ККС ВС від 22.03.2018 у справі № 759/7784/15-к).
Цих обставин у справі не установлено.
Також, Суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває; має місце проживання, стан здоров`я, спосіб життя (див. дані установочної частині цього рішення), що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає неприйнятні соціальні зв`язки; позицію сторони обвинувачення та потерпілої щодо необхідної міри покарання (висловили думку про прийнятність покарання у виді громадських робіт на строк 180 годин); відношення обвинуваченого до вчиненого, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме: класифікацію за ст. 12 КК, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції статті 126-1 КК у виді громадських робіт, оскільки, Суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання, є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Крім того, Суд, керуючись вимогами ст. 91-1 КК України в редакції Закону № 2227-VIII від 06.12.2017, яка регламентує, що в інтересах потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством, одночасно з призначенням покарання, […], суд може застосувати […], один або декілька обмежувальних заходів, відповідно до якого (яких) на засудженого можуть бути покладені такі обов`язки: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання з особою, яка постраждала від домашнього насильства; […] 3) заборона наближатися на визначену відстань до місця, де особа, яка постраждала від домашнього насильства, може постійно чи тимчасово проживати, […]; 4) заборона листування, телефонних переговорів з особою, яка постраждала від домашнього насильства, інших контактів через засоби зв`язку чи електронних комунікацій особисто або через третіх осіб; 5) направлення для проходження програми для кривдників або пробаційної програми, та вважає за доцільне застосувати до обвинуваченого наведені обмежувальні заходи, а саме передбачені п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 91-1 КК України, на строк 3 місяці (за потреби можуть бути продовжені на визначений судом строк, але не більше як на 12 місяців), з покладенням контролю, у порядку ч. 4 ст. 91-1 КК за поведінкою засудженого, до яких застосовано обмежувальні заходи, наорган пробації за місцем його проживання, адже зоборони визначені ч. 2 указаної статті відсутні.

Дане покарання із застосуванням обмежувальних заходів у порядку ст. 91-1 КК на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).
Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основну мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо Суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.
Таке покарання із застосуванням обмежувальних заходів у порядку ст. 91-1 КК перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, в той час, як покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинений злочин, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами, зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду, з урахуванням того, що оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого (див. постанову ВС від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18), що власне і має місце, в цій ситуації, при застосуванні наведеного судом покарання щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення.
У той час, як призначення будь-якого іншого виду покарання, в цій ситуації, в ключі характеристик особи, вчинюваного кримінального правопорушення, поведінки після, Суд сприймає, як діяння, яке б указувало на те, що саме у цій ситуації, та обставинах при яких було вчинено злочин, воно сприймалося б, як грубо непропорційне (діяння та покарання), як наслідок, сприймалося б як жорстоке поводження.

Застосовуючи обмежувальні заходи у порядку п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 91-1 КК Суд зауважує, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить три окремі норми: перша (міститься в першому реченні абз. 1) має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма (в другому реченні того ж абзацу) охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма (сформульована в абз. 2) визнає право договірних держав, зокрема, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited v. Ukraine», N 19336/04, § 166168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також,чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними; якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, розглядатиметься як порушення статті1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, та інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального зхаоду у порядку, визначеному ст. 91- КК, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. Під час вирішення питання щодо застосування такого заходу Суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи з урахуванням того, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

Суд, враховуючи принцип пропорційності, відповідність вимог заявника щодо застосування заходів тимчасового обмеження прав кривдника ч. 1 ст. 91-1 КК, дійшов висновку про те, що заходи визначені п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 91-1 КК в т.ч. щодо заборони кривднику перебувати у квартирі місці проживання потерпілої, заборони кривднику наближатися на визначену відстань до 1 км до цього місця проживання, заборони комунікації з цією особою встановлюють справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, та інтересами особи, яка зазнає втручання в її право, тобто є пропорційними.

На підставі викладеного та керуючись ст. 91-1 КК України, ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, Суд
у х в а л и в :
ОСОБА_5 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ст. 126-1 КК України згідно із Законом № 2227-VIII від 06.12.2017 «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами» та призначити покарання у виді громадських робіт на строк 170 (сто сімдесят) годин.
Відповідно до ч. 1 ст. 56 КК України громадські роботи мають полягати у виконанні засудженим у вільний від роботи чи навчання час безоплатних суспільно корисних робіт, вид яких підлягає визначенню органами місцевого самоврядування.

На підставі п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 та ч. 3 ст. 91-1 КК України в редакції згідно із Законом № 2227-VIII від 06.12.2017 «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами» застосувати відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , декілька обмежувальних заходів, відповідно до яких на засудженого покласти строком на три місяці такі обов`язки:

1) заборонити перебувати в місці спільного проживання за адресою: АДРЕСА_1 з особою, яка постраждала від домашнього насильства, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

2) заборонити наближатися на відстань 1 км до місця, де особа, яка постраждала від домашнього насильства, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,постійно проживає, а саме за адресою: АДРЕСА_1 ;

3) заборонити листування, телефонні переговори з особою, яка постраждала від домашнього насильства, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , їх інші контакти через засоби зв`язку чи електронні комунікацї особисто або через третіх осіб;

4) направити до Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, розташованої, за адресою м. Київ, Харківське шосе, 4А, для проходження програми для кривдників.

Контроль за поведінкою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у частині застосованих обмежувальних заходів, відповдіно до ч. 4 ст. 91-1 КК України в редакції згідно із Законом № 2227-VIII від 06.12.2017 «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами», здійснювати Дніпровському районному відділу філії Державної установи «Центр пробації» у місті Києві та Київській області.

Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва.
Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

С у д д я Оксана БІРСА