ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 635/4237/21 Номер провадження 11-кп/814/1170/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 червня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:
головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора захисника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції судове провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 19 травня 2022 року,

ВСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26 лютого 2021 року за №0000162, продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 07 липня 2022 року, обвинуваченому

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянину України, уродженцю та проживаючому в АДРЕСА_1 , неодноразово судимому, останній раз
31 жовтня 2018 року Дзержинським районним судом м. Харків за ч.2 ст.186, ст.71 КК України на 4 роки 1 місяць позбавлення волі.

Відмовлено в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну ОСОБА_8 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт.

Приймаючи таке рішення місцевий суд урахував: наявність ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились, а саме те, що обвинувачений може: переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілу та свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення, тяжкість інкримінованого ОСОБА_8 кримінального правопорушення й передбаченого за його вчинення покарання, особу обвинуваченого та неможливість інших більш м`яких запобіжних заходів запобігти встановленим вище ризикам.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , просить скасувати ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 19 травня 2022 року та постановити нову ухвалу, якою обрати ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що суд першої інстанції не врахував те, що:

прокурором не доведено наявність заявлених ризиків, передбачених ст.177 КПК України, та неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, щоб забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, який визнає вину у вчиненому, активно сприяв органу досудового розслідування в розкритті кримінального правопорушення, має на утриманні 3 малолітніх дітей, матір, яка хворіє, незадовільний стан здоров`я, неофіційно працює та позитивно характеризується за місцем проживання;

дії ОСОБА_8 органом судового розслідування кваліфіковані неправильно;

прокурором подано клопотання про продовження запобіжного заходу за 3 дні до закінчення дії попередньої дії ухвали про тримання під вартою з порушенням встановленого ч.1 ст.199 КПК України п`ятиденного строку.

За Указом Президента України №341/2022 від 17 травня 2022 року продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Обвинувачений ОСОБА_8 утримується в ДУ «Харківський слідчий ізолятор» і є неможливим забезпечення його участі в апеляційному розгляді в режимі відеоконференції (через відсутність інтернет зв`язку з даною установою попереднього ув`язнення) чи шляхом етапування та доставки до приміщення апеляційного суду в силу воєнного стану в Україні.

Захисник ОСОБА_7 не заперечував щодо розгляду провадження без участі його підзахисного.

Ураховуючи зазначені вище виняткові обставини та скорочені строки перегляду ухвали суду про продовження запобіжного заходу, яка обмежена строком її дії, апеляційний розгляд здійснюється за відсутності обвинуваченого.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку захисника, який просив задовольнити апеляційну скаргу, міркування прокурора про заперечення щодо апеляційної скарги, перевірила матеріали судового провадження, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України регламентовано, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Постановляючи ухвалу за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, апеляційний суд вирішує питання щодо запобіжного заходу в порядку, передбаченому главою 18 розділу II цього Кодексу.

Так, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст.177, 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

За приписами ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Окрім того, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відовідно ж до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується у тому, що він 26 лютого 2021 року з 00 години 30 хвилини до 01 години 30 хвилини проник у житло по АДРЕСА_2 , де з метою заволодіння чужим майном вчинив на ОСОБА_9 напад, поєднаний із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я останньої, в ході якого заволодів належними ОСОБА_9 грошовими коштами й золотими виробами на загальну суму 30 336 гривень 27 копійок.

Такі дії ОСОБА_8 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч.3 ст.187 КК України.

Як убачається з оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції, продовжуючи строк тримання під вартою обвинуваченого, оцінив у сукупності обставини, що враховуються при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою, передбачені ст.ст. 177,183,197, 199 та 331 КПК України, та продовжив ОСОБА_8 зазначений запобіжний захід.

Сама ж необхідність застосування обвинуваченому запобіжного заходу в апеляційній скарзі не оспорюється.

Разом з цим під час вирішення клопотання прокурора місцевий суд правильно встановив, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились, бо є всі підстави вважати, що перебуваючи на волі ОСОБА_8 може: переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілу та свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення, врахувавши те, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання від 7 до 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна, неодноразово судимий і відбував покарання в місцях позбавлення волі, не працює, не має законного джерела доходу та міцних соціальних зв`язків.

Колегія суддів також ураховує, що обвинувачений має 3 дітей, батьків похилого віку, які є пенсіонерами, між тим, з огляду на відсутність у ОСОБА_8 працевлаштування та даних про наявність інших законних джерел доходу, доводи апеляційної скарги про перебування на утриманні в обвинуваченого осіб є непереконливими. Усупереч твердженням захисника, встановлені під час розгляду клопотання обставини в їх сукупності не дають підстав уважати, що ОСОБА_8 має такі соціальні зв`язки, які би могли слугувати достатнім стримуючим фактором для забезпечення його належної процесуальної поведінки.

Посилання ж апелянта на незадовільний стан здоров`я обвинуваченого не знаходять свого підтвердження в матеріалах провадження, не надано відповідних медичних даних, що свідчили би про неможливість перебування ОСОБА_8 у місцях попереднього ув`язнення, й захисником у суді апеляційної інстанції. Тим не менше, слід зазначити, що відповідно до ст.49 Конституції України обвинувачений не обмежений у реалізації права на охорону здоров`я шляхом звернення за медичною допомогою до адміністрації установи, в якій він утримується.

Відповідно до ст.178 КПК України, враховуючи доведеність ризиків, передбачених п.п.1,,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, які зі сплином часу не зменшилися, обставини інкримінованого обвинуваченому особливо тяжкого злочину, що має надзвичайно високу суспільну небезпеку, та дані про особу ОСОБА_8 , на думку колегії суддів, лише такий запобіжний захід як тримання під вартою здатен забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, що виключає можливість обрання останньому більш м`якого запобіжного заходу, в тому числі й домашнього арешту, як просить апелянт.

Апеляційний суд уважає законним та обгрунтованим судове рішення суду першої інстанції щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, оскільки наявне об`єктивне існування обставин, які виправдовують подальше обмеження прав останнього перебувати на волі.

Пунктом 1 ч.4 ст.183 КПК України передбачено, що суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину із застосуванням насильства.

Зважаючи на викладене вище та враховуючи встановлені судом такі, що не зменшилися ризики, передбачені п.п.1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України, обставини, визначені ст. 178 КПК України, місцевий суд на підставі п.1 ч.4 ст.183 КПК України при постановленні оскаржуваної ухвали правомірно не визначив розмір застави у даному кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 .

Доводи захисника, які зводяться до надання власної правової оцінки діям обвинуваченого крізь призму показань потерпілої, не стосуються процесуальних повноважень суду апеляційної інстанції при апеляційному перегляді ухвали суду про продовження запобіжного заходу, постановленої до ухвалення остаточного рішення по справі.

Суд у ході розгляду зазначеного питання не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема оцінювати докази з точки зору їх допустимості, належності, достовірності та достатності для визнання особи винною чи невинною у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення.

Між тим, з урахуванням наведеного колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до змісту обвинувального акту, всупереч доводам апеляційної скарги, пред`явлене обвинувачення обґрунтоване викладеними в обвинувальному акті фактами та інформацією, які у своїй сукупності здатні переконати пересічного об`єктивного спостерігача у тому, що причетність ОСОБА_8 до вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України, є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього обмежувального заходу.
У ч.1 ст.199 КПК України зазначено, що клопотання про продовження строку тримання під вартою має право подати прокурор, слідчий за погодженням з прокурором не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Цей строк носить виключно процедурний (організаційно-забезпечувальний) характер і ч.5 ст.199 КПК України не пов`язує обов`язок суду відмовити у продовженні строку тримання під вартою у зв`язку з його недотриманням.

Виходячи ж з положень ч.2 ст.331, ч.4 ст.199 КПК України суд зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали. Дана норма є імперативною.

Більше того, під час судового провадження з`ясування питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу продовженого строку входить в обов`язки суду, незалежно від наявності клопотань (ч.3 ст.331 КПК України).

З матеріалів провадження видно, що суд першої інстанції розглянув клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_8 до закінчення строку дії попередньої ухвали та спливу продовженого строку, як того вимагають приписи кримінального процесуального закону. До того ж, інформації про те, що захисник заявляв клопотання про відкладення судового засідання чи оголошення перерви з метою надання часу для підготовки в матеріалах провадження немає та апелянтом не наведено.

Таким чином, мотиви апеляційної скарги з посиланням на недотримання прокурором визначеного ч.1 ст.199 КПК України строку (на 1 день) не ставлять під сумнів законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, через це відсутні підстави для її скасування.

Отже, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст.376, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення, а ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 19 травня 2022 року щодо ОСОБА_8 без зміни.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4