Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

03 травня 2022 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:
судді-доповідача - ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
потерпілого ОСОБА_8 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівне кримінальне провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000240 від 19 травня 2020 рокуза апеляційними скаргами прокурора Володимирецького відділу Вараської окружної прокуратури ОСОБА_9 , потерпілого ОСОБА_8 на вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 31 травня 2021 року відносно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Городець Володимирецького району, мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, одруженого, непрацюючого, раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Володимирецького районного суду Рівненської області від 31 травня 2021 року ОСОБА_6 за ч.1 ст.125 КК України виправдано за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.
Позов ОСОБА_8 залишено без розгляду.
Відповідно до обвинувального акта ОСОБА_6 , 19.05.2020 року, приблизно о 11 год. 30 хв., в АДРЕСА_1 на ґрунті особистих неприязних відносин умисно наніс один удар взутою правою ногою по голові ОСОБА_8 , від якого останній втратив свідомість та впав на землю, вдарившись головою. При цьому ОСОБА_8 було заподіяно легкі тілесні ушкодження. Дії ОСОБА_6 кваліфіковано за ч.1 ст. 125 КК України.
В поданій апеляційній скарзі прокурор покликається на необґрунтованість виправдувального вироку стосовно ОСОБА_6 через невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Вважає, що суд невірно оцінив надані стороною обвинувачення докази і безпідставно виправдав ОСОБА_6 . Наведені у вироку докази не були ретельно перевірені, зіставлені та належно оцінені у їх сукупності.
На думку прокурора, судом безпідставно застосовано положення ст. 36 КК України щодо встановлення в діях ОСОБА_6 стану необхідної оборони, зважаючи на той факт, що потерпілий ОСОБА_8 ніякого кримінально-караного та суспільного небезпечного посягання не вчиняв, наміру вчиняти такі дії потепілий також не висловлював.
Виправдовуючи обвинуваченого, судом будь-яких фактів порушення охоронюваних законом прав та інтересів обвинуваченого також не наведено.
Зазначає, що жоден з учасників події на територію домоволодіння обвинуваченого ОСОБА_6 не проникав та такого наміру не висловлював. Потерпілий в ході конфлікту з обвинуваченим не становив для ОСОБА_6 будь-якої загрози і підстав для самозахисту або необхідності відвернення посягання на його майно з боку потерпілого в нього не виникало. Пи цьому характер та локалізація завданих тілесних ушкоджень потерпілому в область голови, переконливо свідчать про те, що обвинувачений усвідомлював можливість настання негативних наслідків своїх дій, у тому числі й ті, що фактично настали, тобто умисел був спрямований на заподіяння шкоди здоров`ю потерпілого, а тому його дії за ч.1 ст. 125 КК України кваліфіковано вірно, що суперечить висновкам суду першої інстанції про наявність у діях ОСОБА_6 стану необхідної оборони.
Вважає, що висновки суду першої інстанції не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, що свідчить про неповноту судового розгляду.
На думку прокурора, всі докази в своїй сукупності доводять наявність в діях обвинуваченого всіх елементів складу інкримінованого йому злочину.
Просить вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 31 травня 2021 року стосовно ОСОБА_6 за ч.1 ст. 125 КК України скасувати. Постановити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України та призначити покарання у виді 200 год. громадських робіт.

Повторно допитати обвинуваченого, потерпілого, свідків, дослідити відповідні письмові докази.

Потерпілий ОСОБА_8 в апеляційній скарзі покликається на незаконність, необґрунтованість і невмотивованість вироку суду першої інстанції з підстав невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Зазначає, що в порушення вимог ст.ст. 94, 374 КПК України, суд не навів мотивів того, чому він не взяв до уваги покази свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , зміст протоколу слідчого експерименту, зміст висновку експерта № 88, якими безпосередньо доводиться прямий умисел ОСОБА_6 на завдання йому тілесних ушкоджень на грунті особистих неприязних відносин.
На думку потерпілого, судом не взято до уваги його показів, в яких він зазначав про те, що він та інші односельчани, а також органи місцевого самоврядування неодноразово зверталися до ОСОБА_6 з проханням звільнити частину самовільно зайнятої громадської дороги шляхом демонтажу бетонних стовпчиків, на які обвинувачений не реагував.
Вказує, що судом не перевірялося чи мав можливість ОСОБА_6 запобігти його діям в інший спосіб ніж нанесення тілесних ушкоджень.
Вважає, що дії ОСОБА_6 вказують на те, що у останнього не було бажання відвернути напад та захиститися, а навпаки був злочинний умисел спричинити йому тілесні ушкодження.
Просить скасувати вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 31 травня 2021 року стосовно ОСОБА_6 за ч.1 ст. 125 КК України. Постановити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а цивільний позов задовольнити повністю.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 вказує, що суд констатував, що не доведено, що правопорушення вчинено з мотивів особистих неприязних відносин, оскільки судом встановлено, що правопорушення вчинено з мотивів захисту свого права власності. Суд не виправдовував ОСОБА_6 у зв`язку з відсутністю складу чи події порушення, а у зв`язку із заподіянням ним тілесних ушкоджень у стані необхідної оборони. Надана прокурором оцінка свідчень та доказів не переконує у неправильності висновів суду про наявність необхідної оборони.

Просить апеляційну скаргу прокурора відхилити, а вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 31 травня 2021 року відносно ОСОБА_6 за ч.1 ст. 125 КК України залишити без змін.

В поданих в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 запереченнях на апеляційну скаргу потерпілого захисник ОСОБА_7 вказує, що суд у вироку проаналізував свідчення свідків та підсумував їх покази як такі, що підтвердили нанесення обвинуваченим одного удару в голову потерпілого, а також суд вказав, що факт нанесення удару стверджується і іншими доказами, а саме, висновком експертизи, слідчими експериментами. Причина нанесення на грунті особистих неприязних відносин ніяким чином не підтверджується вказаними доказами. Наявність неприязних відносин не спростовує можливості діяти з метою необхідної оборони.

Вважає що тлумачення потерпілого про те, що в обвинуваченого був умисел «розправитися» з ним, так як він неодноразово робив йому зауваження за паркан, безпідставні, так як дії ОСОБА_6 послідували безпосередньо після протиправних дій потерпілого, при настанні реальної загрози майну, були нагальними для відвернення шкоди.

Просить апеляційну скаргу прокурора відхилити, а вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 31 травня 2021 року відносно ОСОБА_6 за ч.1 ст. 125 КК України залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, потерпілого, який підтримав апеляційну скаргу, обвинуваченого і його захисника, які заперечили проти апеляційних скарг прокурора і потерпілого, перевіривши вирок суду в межах апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора і потерпілого не підлягають до задоволення з наступних підстав.
Згідно вимог ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В задоволенні клопотання прокурора щодо повторного дослідження відповідних обставин та доказів відмовлено за необґрунтованістю і безпідставністю.

Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Статтею 17 КПК установлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Статтею 22 КПК встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Частиною 3 вказаної статті визначено, що під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу. Згідно з ч. 6 ст. 22 КПК суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Відповідно до вимог ч.1 ст.373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Згідно з вимогами п.1 ч.3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку, у разі визнання особи виправданою, зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст.284 цього Кодексу.
Так, суд, на думку колегії суддів, розглядаючи кримінальне провадження стосовно ОСОБА_6 , повно, всебічно та об`єктивно встановив фактичні обставини провадження, детально дослідив та дав належну юридичну оцінку кожному доказу, що були надані стороною обвинувачення, з точки зору допустимості, достовірності і належності, а їх сукупність з точки зору достатності і взаємозв`язку, дослідив показання обвинуваченого, свідків, письмові докази та обґрунтовано виправдав останнього, дійшовши правильного висновку, що в хроді досудового розслідування та судового розгляду не доведено, що ОСОБА_6 заподіяв легкі тілесні ушкодження потерпілому умисно та на грунті особистих неприязних відносин, а діяв в стані необхідної оборони.
Такий висновок суду детально проаналізований і належним чином вмотивований у вироку, з чим погоджується і апеляційна інстанція.
Допитаний в судовому засіданні під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 заперечив свою вину у вчинені кримінального правопорушення, пояснивши, що коли ОСОБА_8 з кувалдою підійшов до огорожі і почав розбивати залиті цементні стовпчики, він з метою захисту своєї власності, щоби припинити незаконні дії потерпілого почав виривати кувалду з рук останнього, і в ході цього ОСОБА_8 отримав удар в голову. Будь-якого умислу на заподіяння ушкоджень ОСОБА_8 . ОСОБА_6 не мав, хотів захистити своє майно.
При апеляційному перегляді оскаржуваного вироку в обґрунтування заперечень апеляційних скарг, не заперечуючи своїх дій щодо нанесення потерпілому ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, вказав, що такі дії були спровоковані протиправними діями потерпілого ОСОБА_8 , який розбивав його паркан за допомогою кувалди і на його прохання припинити свої дії не реагував. Працівники поліції не вживали заходів щодо припинення дій потерпілого ОСОБА_8 . Тому він діяв з метою відвернення реальної загрози своєму майну з боку потерпілого.
Судом першої інстанції встановлено, що потерпілий ОСОБА_8 ствердив, що він дійсно при обставинах, які мали місце 19 травня 2020 року, розбивав кувалдою цементні стовпчики, зведені ОСОБА_6 , на його думку, з порушенням закону. Діяв з власної ініціативи за підтримки інших мешканців села, оскільки він є активістом.
Не заперечив факт розбивання цементних стовпчиків ОСОБА_8 і в судовому засіданні апеляційної інстанції при обґрунтуванні доводів апеляційної скарги.
Як вбачається з вироку суду першої інстанції судом встановлено з показань обвинуваченого, потерпілого, свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_10 , ОСОБА_16 , досліджених письмових доказів, зокрема, заяви потерпілого, даних протоколів слідчих експериментів з потерпілим та зі свідками ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , висновку судово-медичної експертизи № 88 від 11.06.2020 року доведеним факт нанесення обвинуваченим з мотивів захисту свого права власності удару ногою в голову потерпілому, що призвело до заподіяння останньому легких тілесних ушкоджень.
Разом з тим, суд з врахуванням сукупності досліджених доказів, прийшов до обґрунтованого висновку про недоведеність заподіяння ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_8 при встановлених судом обставинах легких тілесних ушкоджень умисно та на грунті особистих неприязних відносин, оскільки обвинувачений діяв у стані необхідної оборони від суспільно-небезпечного посягання, заподіявши при цьому шкоду особі, яка посягала, що у відповідності до змісту ст. 36 КК України виключає його кримінальну відповідальність за заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень.
При цьому суд прийшов до переконливого висновку, врахувавши що потерпілому ОСОБА_8 заподіяні легкі тілесні ушкодження, що обвинувачений ОСОБА_17 не допустив перевищення меж необхідної оборони і в його діях відсутні ознаки будь-якого складу злочину.
На думку колегії суддів доводи апеляційних скарг прокурора і потерпілого щодо неправильного застосування Закону України про кримінальну відповідальність є необґрунтованими.
Так, відповідно до ч.1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Визначення стану необхідної оборони в кожному конкретному випадку повинно оцінюватися судом із врахуванням всіх обставин вчиненого кримінального правопорушення, підтверджених належними та допустимими доказами.

На переконання колегії суддів, у даному кримінальному провадженні є підстави констатувати, що обвинувачений ОСОБА_6 перебував у стані необхідної оборони, оскільки його дії вчинялися з метою захисту свого майна, так як з боку потерпілого була створена реальна загроза руйнування паркану, який розпочав кувалдою розбивати цементні стовпчики, а тому для відвернення загрози і зупинення протиправних дій потерпілого обвинуваченим вживались своєчасні і необхідні дії, оскільки потерпілий на прохання припинити свої дії не реагував. Дії обвинуваченого були достатніми за своїм характером, так як припинення поведінки потерпілого одним ударом, що спричинив легкі тілесні ушкодженя, свідчить про те, що оборона, яку застосував обвинувачений відповідала суспільній небезпеці посягання та обстановці захисту.

Тобто дії обвинуваченого у даному кримінальному провадженні свідчать про спрямованість на відвернення протиправних дій потерпілого, а спричинені легкі тілесні ушкодження заподіяні під час перебування у стані необхідної оборони.

З оглядку на викладене позов потерпілого залишено без розгляду у відповідності до положень ч.3 ст. 129 КПК України.
За таких обставин, доказів на спростування висновків суду першої інстанції прокурором і протерпілим в апеляційних скаргах не наведено, матеріалами кримінального провадження не встановлено, і в ході судового засідання апеляційної інстанції не здобуто.

Вирок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, є законнним, обгрунтованим й вмотивованим, а тому правових підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 31 травня 2021 року, яким ОСОБА_6 за ч.1 ст.125 КК України виправдано за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, залишити без зміни, а апеляційні скарги прокурора і потерпілого ОСОБА_8 ? без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3