КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Провадження 11-кп/824/2268/2022 Категорія ч. 2 ст. 286КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 вересня 2022 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3
ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0000500, внесеного до ЄРДР 14 червня 2021 року по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за апеляційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Подільського районного суду м. Києва від 20 січня 2022 року, яким
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Києва, громадянин України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,
визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
за участю сторін апеляційного провадження:
прокурора ОСОБА_9
потерпілої ОСОБА_7
представника потерпілої ОСОБА_8
захисника ОСОБА_10
обвинуваченого ОСОБА_6
В С Т А Н О В И Л А :
Вироком суду ОСОБА_6 визнаний винуватим в тому, що 14 червня 2021 року приблизно о 02.37 год., керуючи технічно справним автомобілем марки «Nissan Sunny» державний номерний знак НОМЕР_1 , рухався в межах другої смуги проїзної частини пр-ту Правди у Києві зі сторони вул. Івашкевича в напрямку пр-ту Свободи, зі швидкістю 66.06 км/год. +/- 3.27 км/год. - 72.54 км/год. +/-3.61 км/год., яка перевищувала максимально допустиму швидкість на даній ділянці 50 км/год., та наближався до регульованого світлофорними об`єктами перехрестя з вул. Вишгородська, на якому в той час був увімкнений червоний (забороняючий рух) сигнал світлофору.
У цей час проїзну частину пр-ту Правди по регульованому пішохідному переході на забороняючий для пішоходів червоний сигнал світлофора, порушуючи вимоги п. 4.9 та підпункту «а» п. 4.14 Правил дорожнього руху України, розпочав перетинати пішохід ОСОБА_11 , який рухався зліва направо по ходу руху автомобіля «Nissan Sunny» державний номерний знак НОМЕР_1 .

Під час руху ОСОБА_6 допустив порушення вимог п. 1.5, підпункту «б» п. 2.3, підпункту «е» п. 8.7.3, п. 8.10, підпункту «б» п. 12.9 та дорожньої розмітки 1.12 Правил дорожнього руху України:

- п. 1.5: дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдати матеріальних збитків;
- підпункт «б» п. 2.3: для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, правильно реагувати на її зміни, стежити за правильністю розміщення і кріплення вантажу, технічним стан транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом в дорозі;
- підпунктом «е» 8.7.3: червоний сигнал, у тому числі миготливий, або два червоних миготливих сигнали забороняють рух;
- п. 8.10: у разі подання світлофором (крім реверсивного) або регулювальником сигналу, що забороняє рух, водії повинні зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія), дорожнім знаком 5.62 (місце зупинки), якщо їх немає - не ближче 10 метрів до найближчої рейки перед залізничним переїздом, перед світлофором, пішохідним переходом, а якщо і вони відсутні та в усіх інших випадках - перед перехрещуванню проїзною частиною, не створюючи перешкод для руху пішоходів»;
- п. 12.9 водієві забороняється:
-підпункт «б»: перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4, 12.5, 12.6 та 12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31 або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих Правил;
- п. 1.12 (стоп-лінія) - позначає місце, де водій повинен зупинитися за наявності знака 2.2 або при сигналі світлофора чи регулювальника, що забороняє рух.
Порушення вищевказаних вимог Правил дорожнього руху України з боку ОСОБА_6 виявилося в тому, що він, керуючи технічно справним автомобілем «Nissan Sunny» державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині пр-ту Правди зі сторони вул. Івашкевича в напрямку пр-ту Свободи зі швидкістю 66.06 км/год. +/- 3.27 км/год. - 72.54 км/год. +/-3.61 км/год., яка перевищувала максимально допустиму швидкість на даній ділянці 50 км/год., та, наближаючись до регульованого перехрестя з вул. Вишгородська, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не зупинився на червоний (забороняючий) сигнал світлофору перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінією) та, виїхавши на регульований пішохідний перехід, який знаходиться за регульованим перехрестям пр-т Правди та вул. Вишгородська у Києві, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_11 .

В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці пригоди.

Цим вироком цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 , яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та неповнолітнього ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 в рахунок відшкодування моральної шкоди 76000 грн.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в рахунок відшкодування моральної шкоди 126000 грн.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в рахунок відшкодування моральної шкоди 126000 грн.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 в рахунок відшкодування шкоди, пов`язаною зі смертю потерпілого, як особі, яка має дитину до чотирнадцяти років, - 181900 грн. Вказана сума підлягає пропорційній сплаті щомісяця до досягнення наймолодшою дитиною 14-ти років - ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в рахунок відшкодування шкоди, пов`язаною з втратою годувальника, - 169058, 64 грн. Вказана сума підлягає пропорційній сплаті щомісяця до досягнення дітьми повноліття.
В задоволенні позову в іншій частині відмовлено.
Речові докази у кримінальному провадженні:
автомобіль «Nissan Sunny» державний номерний знак НОМЕР_1 , який 8 липня 2021 року передано на зберігання ОСОБА_6 , - залишено у його володінні.
Стягнуто на користь держави з обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , витрати на проведення експертиз від 13 липня 2021 року № СЕ-19/111-21/29817, 19 липня 2021 року № СЕ-19/111-21/28422-ІТ, що становить 6864, 80 грн.

В апеляційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. Цивільний позов ОСОБА_7 в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей задовольнити повністю.

З посилання на положення ст. ст. 12, 65, 66, 75 КК України, п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», апелянт обґрунтовує вимоги апеляційної скарги тим, що місцевий суд при призначенні покарання не врахував: наслідки, що настали у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_11 ; поведінку обвинуваченого ОСОБА_6 , який не відшкодував завдану шкоду, знаючи, що вчиненим злочином двоє неповнолітніх дітей померлого залишились без годувальника - батька; думку потерпілої щодо призначення обвинуваченому міри покарання.
На переконання апелянта, призначене судом покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого ОСОБА_6 і є явно несправедливим за своєю м`якістю.
Що стосується часткового задоволення цивільного позову, то представник потерпілої акцентує увагу на тому, що потерпіла ОСОБА_7 не погоджується щодо розміру стягнення моральної шкоди з ОСОБА_6 , не зважаючи на часткове задоволення цивільного позову, оскільки, враховуючи встановлені судом моральні страждання потерпілих, розмір моральної шкоди, визначений судом, не відповідає ступеню моральних страждань і має бути набагато більшим.
Посилаючись на вимоги ч. 1 та ч. 3 ст. 119, ч. 1 ст. 124 КПК України, представник вказує на те, що у вироку суд правильно встановив розмір процесуальних витрат понесених потерпілою в розмірі 32750 грн. за договором про надання правової (правничої) допомоги, який укладений з АО «Константа-Лекс», але при визначенні критерію розумності судових витрат суд згадав принципи справедливості та верховенства права, про що не було згадано при призначенні покарання засудженому за вчинений злочин.
Крім того, апелянт зауважує, що суд у вироку не указав про можливість компенсації процесуальних витрат за рахунок коштів Державного бюджету. Також, на думку апелянта, зазначаючи у мотивувальній частині вироку про задоволення витрат на правову допомогу в сумі 7000 грн., місцевий суд не вказав про ці витрати у резолютивній частині вироку, чим позбавив потерпілу права на відшкодування правової допомоги.

Заслухавши доповідь судді, позицію:
- представника потерпілої ОСОБА_14 , який підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, зазначивши про те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам, покарання є несправедливим, просив вирок суду скасувати вирок в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, цивільний позов задовольнити, оскільки підстав для застосування положень ст. 75 КК України до обвинуваченого ОСОБА_6 у суду не було. Розмір моральної шкоди має бути більшим, враховуючи моральне страждання потерпілої, про що документи були надані суду, а також те, що було сплачено страховою компанією;
- потерпілу ОСОБА_7 , яка повністю підтримала свого представника, щодо моральної шкоди не змогла пояснити, однак вважала, що обвинувачений ОСОБА_6 , мабуть, повинен відбувати покарання реально, що він не намагався вирішити питання щодо відшкодування шкоди, ;
- захисника ОСОБА_10 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив вирок суду залишити в силі та відмовити у задоволенні апеляційної скарги, вважаючи, що суд першої інстанції прийняв обґрунтоване рішення, обвинувачений є сиротою та на даний час є студентом, щиро кається у скоєному;
- обвинуваченого ОСОБА_6 , який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, вказавши, що вирок суду є об`єктивним для нього. Особисто не намагався вирішити питання щодо відшкодування потерпілій, оскільки він не має можливості. Щиро розкаюється у вчиненому. До 4 років він жив у повноцінній сім`ї, потім загинула матір. Батько з тіткою домовились про те, що він буде навчатись у тітки в школі, де й він закінчив 9 класів. Батько потім також загинув. Він разом із своєю сестрою перебував і перебуває на утриманні тітки. На момент ДТП йому було 18 років, працював кур`єром біля місяця, більше ніде не працював, оскільки навчається на денній формі. На даний час вступив до Транспортного університету на контракт, сподіваючись у подальшому перевестися на бюджет. На даний час не має джерел доходу для відшкодування шкоди. Пенсію по втраті годувальника не отримував, оскільки, як потім з`ясувалось, її отримував батько;
- прокурора ОСОБА_9 , який підтримав апеляційну скаргу в частині м`якості призначеного покарання, вказавши, що судом першої інстанції не враховано наслідки правопорушення, те, що двоє дітей залишилось без батька;
- дослідивши матеріали провадження, обговоривши та перевіривши доводи апеляційної скарги та провівши апеляційний розгляд в її межах, колегія суддів доходить такого висновку.
Як встановлено з матеріалів судового провадження та журналу судового засідання, фактичні обставини кримінального правопорушення під час судового розгляду ніким не оспорювались і докази відносно них, згідно з ч. 3 ст. 349 КПК України, не досліджувалися. Фактичні обставини кримінального правопорушення ніким з учасників судового розгляду не оспорюються як в апеляційній скарзі, так і під час апеляційного розгляду кримінального провадження, а тому висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального правопорушення відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України перевірці апеляційним судом не підлягають.
За визнаних судом першої інстанції встановленими та доведеними фактичні обставини кримінального правопорушення дії обвинуваченого правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги представника потерпілої про те, що призначене судом покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого ОСОБА_6 і є явно несправедливим за своєю м`якістю, то колегія суддів доходить такого висновку.

Так, відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі , яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Згідно з роз`ясненнями, наведеними у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» (із змінами), при призначенні покарання за відповідною частиною статті 286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 75 КК України, у випадках, передбачених частинами першою, другою цієї статті, суд ухвалює звільнити засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки, і, у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався вищевказаних вимог закону.

Визначаючи вид та розмір покарання обвинуваченому, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого, - щире каяття у вчиненому кримінальному правопорушенні та визнання вини, відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого.
З урахуванням суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, наслідків вчиненого кримінального правопорушення, суд вважав необхідним призначити обвинуваченому ОСОБА_6 за вчинене кримінальне правопорушення покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді позбавлення волі на строк п`ять років, що, на переконання колегії суддів, не є м`яким покаранням. При цьому колегія суддів враховує, що кримінальне правопорушення ОСОБА_6 вчинено з необережності,
Разом з тим, суд першої інстанції взяв до уваги усі обставини кримінального правопорушення, зокрема, те, що обвинувачений ОСОБА_6 кримінальне правопорушення, пов`язане з порушенням правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, вчинив вперше, без обтяжуючих обставин, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, навчається, беззаперечно визнав себе винуватим та щиро розкаявся у скоєному, його поведінку до, під час та після його скоєння злочину та його ставлення до вчиненого, та дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 можливе без його ізоляції від суспільства та без реального відбування покарання, а тому вважав можливим та доцільним, в порядку виключення, призначити ОСОБА_6 покарання з випробуванням згідно ст. 75 КК України, з покладанням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Також місцевим судом враховано те, що ОСОБА_6 керував транспортним засобом, порушуючи Правила дорожнього руху України, характер цих порушень, настання непоправних наслідків у виді смерті людини, у зв`язку з чим застосував відносно ОСОБА_6 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

З таким рішенням суду першої інстанції погоджується й колегія суддів та враховує, що всупереч доводів апеляційної скарги, суд обґрунтував призначене обвинуваченому як основне, так і додаткове покарання.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що потерпіла ОСОБА_7 не погоджується в частині розміру стягнення моральної шкоди з ОСОБА_6 , колегія суддів зазначає таке.

Так, положення статті 16 ЦК України закріплюють, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів кожної особи є відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав передбачене Цивільним кодексом України, Конституцією України та багатьма іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з ч. 2 ст. ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Відповідно до п. 3 постанови пленуму Верховного Суду України у п. 3 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з положеннями ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від: характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.
При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
При цьому колегія суддів приймає до уваги, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується юридичної особи. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним.

Отже, на думку колегії суддів, рівень моральних страждань визначається не тільки видом правопорушення та його складністю, а й моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди.

Суд першої інстанції, вирішуючи розмір моральної шкоди, заподіяної потерпілим, прийняв до уваги, що внаслідок кримінального правопорушення настала смерть ОСОБА_11 , тобто, ОСОБА_7 втратила чоловіка, а діти - батька. Суд також враховував, що неповнолітні діти перебувають у такому віці, що вони були здатні відчувати моральні страждання, усвідомлюючи втрату батька, розуміючи, що вони втратили його назавжди, і в подальшому будуть позбавлені можливості відчувати батьківську любов і турботу. В судових дебатах потерпіла наголосила на тому, що після смерті чоловіка її самопочуття погіршилося, вночі вона погано спить; її менший син почав боятися самостійно спати.
Місцевий суд вважав можливим оцінити заподіяну моральну шкоду потерпілій в розмірі 100000,00 грн., дітям - по 150000,00 грн., і, на переконання місцевого суду, вказана сума кореспондує глибині та силі страждань, про які потерпіла повідомила суд, а з урахуванням того, що страховою компанією було частково здійснено відшкодування заподіяної моральної шкоди в розмірі 72000,00 грн. на трьох осіб, з обвинуваченого на користь потерпілої стягнута сума в розмірі 76000,00 грн. (100000,00 (визначений судом розмір) - 24000,00 (відшкодування страхової компанії), на корить дітей по 126000,00 грн. (150 000,00 - 24000,00).

З таким висновком місцевого суду погоджується колегія суддів.

З встановлених судом фактичних обставин кримінального правопорушення встановлено, що подія відбулась внаслідок порушення Правил дорожнього руху як з боку обвинуваченого, так і з боку загиблого ОСОБА_11 .

Відповідно до положень ст. 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.
Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.
Суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням кримінального правопорушення.

З урахуванням встановлених обставин, рівня, характеру, тривалості, обсягу душевних та психічних страждань, тяжкість вимушених змін у житті потерпілих, з огляду на вимоги співразмірності, розумності і справедливості, враховуючи дані про особу обвинуваченого, який є сиротою, навчається, не працює, колегія суддів погоджується з висновком суду про часткове задоволення цивільного позову потерпілої в частині стягнення з обвинуваченого заподіяної моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд в оскаржуваному вироку не указав щодо можливості компенсації процесуальних витрат за рахунок коштів державного бюджету, колегія суддів вважає необґрунтованими, з таких підстав.

Відповідно до ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. За відсутності в обвинуваченого коштів, достатніх для відшкодування зазначених витрат, вони компенсуються потерпілому за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом для компенсації шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
До таких витрат відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 118 цього Кодексу належать витрати на правову допомогу.

Вирішуючи питання про відшкодування процесуальних витрат, понесених потерпілою на оплату допомоги її представника, суд встановив, що між потерпілою та Адвокатським об`єднанням «Константа-Лекс» 1 липня 2021 року було укладено договір про надання правової (правничої) допомоги № 10/КП. Відповідно до п. 3.1 договору за ведення справи клієнт сплачує гонорар в розмірі 32750,00 грн. В матеріалах справи міститься квитанція про сплату потерпілою на користь Адвокатського об`єднання «Константа-Лекс» гонорару в розмірі 32750,00 грн. за вказаним договором.
В судовому засіданні адвокатом надано Акт приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт) від 8 листопада 2021 року, підписаний потерпілою та Адвокатським об`єднанням «Константа-Лекс».
Разом з тим, керуючись принципами справедливості та верховенства права, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, виходячи з обставин кримінальної справи, взявши до уваги фінансовий стан обвинуваченого, який є студентом, дійшов висновку, що розумним та справедливим розміром понесених потерпілим витрат на правову допомогу слід вважати витрати на суму 7 000 грн., які підлягають стягненню з обвинуваченого на користь потерпілої. Суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу на вказану суму є співмірними зі складністю цієї справи, наданими адвокатом обсягом послуг, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Колегія суддів вважає, що витрати на професійну правничу допомогу на вказану суму є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Окрім того, колегія суддів враховує, що судом першої інстанції встановлено і не заперечується представником потерпілої відсутність в обвинуваченого коштів, достатніх для відшкодування зазначених витрат.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 (із змінами та доповненнями) передбачено граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави, тобто, порядок відшкодування судових витрат у кримінальному провадженні вказаною постановою не передбачений.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясував всі обставини кримінального провадження, перевірив їх у визначеному обсязі доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості та дослідженими в судовому засіданні у їхній сукупності й оціненими з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку, та постановив законний та обґрунтований вирок, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги представника потерпілої колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , - залишити без задоволення, вирок Подільського районного суду м. Києва від 20 січня 2022 року щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України, - без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 3 місяців з дня її оголошення.

Судді:

_______________________ __________________ __________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4