УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 вересня 2022 року

м. Київ
справа № 643/16762/17

провадження № 51-2669 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 25 липня 2022 року щодо ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ,
встановив:
Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 05 квітня 2022 року відмовлено в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Клопотання захисника про зміну запобіжного заходу на особисте зобов`язання задоволено. Змінено обвинуваченим запобіжний захід із тримання під вартою на особисте зобов`язання, звільнено їх в залі суду.
Не погоджуючись з вищевказаною ухвалою суду, прокурор оскаржив її в апеляційному порядку.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 25 липня 2022 року, на підставі ч. 4 ст. 399 КПК України, відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою прокурора на ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 05 квітня 2022 року.
У касаційній скарзі прокурор ставить питання про скасування ухвали суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення судом вимог кримінального процесуального закону. Вказує, що апеляційний суд, приймаючи рішення про відмову у відкритті апеляційного провадження, неправильно витлумачив положення норми ч. 2 ст. 392 КПК України, що, на його думку, призвело до помилкового висновку про відсутність у сторони кримінального провадження права на оскарження ухвали суду першої інстанції. При цьому прокурор стверджує, що апеляційний суд залишив поза увагою те, що змінивши запобіжний захід, суддя фактично застосував інший запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, а оскарження такої ухвали передбачено ст. 309 КПК України. В обґрунтування цього прокурор посилається на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 28 березня 2019 року у справі № 286/1695/18, відповідно до якого поняття «застосування запобіжного заходу» охоплює не тільки його обрання, але й зміну на більш м`який, або навпаки, а тому, вважає, що таке рішення може бути предметом перегляду судом апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши додану до скарги копію судового рішення, обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, доданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до положень ст. 392 КПК України, в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, а саме: вироки, крім випадків, передбачених статтею 394 цього Кодексу; ухвали про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру; інші ухвали у випадках, передбачених цим Кодексом.
Ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Як убачається з доданої до касаційної скарги копії оскаржуваної ухвали суду, апеляційний суд, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, зазначив, що в даному випадку прокурором оскаржувалось судове рішення про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, яке відповідно до ч. 2 ст. 392 КПК України не відноситься до переліку ухвал, що можуть бути оскаржені в апеляційному порядку.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 4-р/2019 визнано неконституційними положення ч. 2 ст. 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
Конституційний Суд України у цьому рішенні зазначив, що неможливість своєчасного апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою унеможливлює ефективну та оперативну (дієву) перевірку правомірності обмеження конституційного права особи на свободу на стадії судового розгляду. Неможливість оскарження особою чи її захисником в апеляційному порядку ухвали суду про продовження строку тримання під вартою створює умови, за яких помилкове рішення суду першої інстанції, чинне протягом тривалого часу, може призвести до тяжких невідворотних наслідків для зазначеної особи у вигляді безпідставного обмеження її конституційного права на свободу.
Тобто, зазначене рішення Конституційного Суду України та пов`язані з ним подальші зміни до ч. 2 ст. 392 КПК України обумовлені необхідністю захисту прав та свобод особи, а не інтересів держави, представником якої у кримінальному процесі є прокурор.
Про те, що доступ до правосуддя не є абсолютним вказується у практиці Європейського суду з прав людини і національним законодавством може обмежуватися, зокрема для дотримання правил судової процедури.
Крім того, посилання прокурора на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 28 березня 2019 року у справі № 286/1695/18, не заслуговують на увагу, оскільки вищевказаний висновок стосується перегляду в апеляційному порядку ухвали слідчого судді про зміну запобіжного заходу з особистого зобов`язання на домашній арешт, тобто, фактично, прозастосування запобіжного заходу виді домашнього арешту, яка згідно ст. 309 КПК України підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що ухвала Октябрського районного суду Полтавської області від 05 квітня 2022 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та суддею змінено щодо вказаних обвинувачених запобіжний захід у виді тримання під вартою на особисте зобов`язання, оскарженню в апеляційному порядку не підлягає, тому рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим.
Тому доводи прокурора щодо безпідставної відмови у відкритті провадження за його апеляційною скаргою на вищевказану ухвалу суду першої інстанції, не заслуговують на увагу.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би підставами для скасування ухвали суду апеляційної інстанції у касаційній скарзі не наведено.
Таким чином, апеляційний суд, відмовляючи у відкритті провадження за апеляційною скаргою прокурора на ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 05 квітня 2022 року, діяв відповідно до вимог закону, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення скарги прокурора та вважає, що у відкритті провадження за його касаційною скаргою слід відмовити на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.

Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 25 липня 2022 року щодо ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3