Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/124/20
Провадження № 1-кп/553/55/2022
У Х В А Л А
Іменем України

03.05.2022м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави в складі:

головуючої судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3

захисника обвинуваченого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора про продовження строків запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 та клопотання захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу, в порядку ст. 201 КПК України, відносно обвинуваченого: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця м. Полтава, українця, громадянина України, одруженого, зареєстрвоаного за адресою АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
який обвинувачується у вчиненні криімнальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 121, ч.4 ст. 296 КК України, -

В С Т А Н О В И В:
22 січня 2020 року в провадження Ленінського районного суду м. Полтави з Прокуратури Полтавської області надійшло кримінальне провадження № 0000909 відносно ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 121, ч.4 ст. 296 КК України, з обвинувальним актом від 22 січня 2020 року, для розгляду в порядку ст. 291 КПК України.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 11 березня 2022 року обвинуваченому продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 09 травня 2022 року.
Відповідно до статті 331 ч.ч. 1, 3 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою зміни, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершено до його спливу.
Прокурором в судовому засіданні подано клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 , який обвинувачується за ч. 1 ст. 121, ч. 4 ст. 296 КК України, із наведенням у поданому клопотанні обґрунтування наявності ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки він обґрунтовано обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів, передбачених ч. 1 ст. 121 та ч. 4 ст. 296 КК України, які вчинені із застосуванням насильства до потерпілих, та за які передбачено покарання до 8 років позбавлення волі. З метою уникнення такого покарання обвинувачений може переховуватися від суду. Пунктом 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, про існування якого свідчить обвинувачення у вчиненні злочинів із застосуванням насильства до потерпілих, намагання застосувати насильство до свідка ОСОБА_6 , те, що після припинення працівниками поліції протиправної поведінки, ОСОБА_4 продовжував погрожувати потерпілому та присутнім свідкам фізичною розправою, як до них особисто, так і до їх дітей. Пунктом 4 ст. 177 КПК України, оскільки обвинувачений може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, так як має досвід працівника правоохоронного органу та обізнаний методам проведення досудового розслідування. Вказані ризики, які стали підставою для продовження строку дії запобіжного заходу під час досудового розслідування продовжують існувати і на сьогоднішній день.
В судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_5 вказував про безпідставність клопотання прокурора про продовження заходів забезпечення кримінального провадження, посилаючись на відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та їх недоведеність прокурором.
Поряд з цим, захисник обвинуваченого ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 подав клопотання про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на особисте зобов`язання з покладенням на нього судом обов`язків, обгрунтовуючи своє клопотання тим, що зазначені прокурором ризики відсутні та при цьому звертав увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_4 під час проходження служби в органах Національної поліції неодноразово приймав участь в Антитерористичній операції на сході України (АТО) за що отримував відзнаки. За місцем колишньої роботи (батальйон патрульної служби поліції особливого призначення "Полтава" ГУ ГП в Полтавській області ОСОБА_4 характеризується лише з позитивного боку.
В обґрунтування клопотання захисником вказувалось, що обвинувачений ОСОБА_4 раніше не судимий, має постійне місце проживання, одружений, має на утриманні сина особу з інвалідністю 2-ої групи. Під час проходження служби в органах Національної поліції неодноразово приймав участь в Антитерористичній операції на сході України (АТО) за що отримав Відзнаку Президента «За участь в Антитерористичній операції», відповідно до Указу Президента України від 17.02.2016 року за №53 та Відзнаку МВС України «Грамота», відповідно до наказу МВС України від 13.06.2018 року за №692 о/с. За місцем колишньої роботи (батальйон патрульної служби поліції особливого призначення «Полтава» ГУНП в Полтавській області) ОСОБА_4 характеризується лише з позитивного боку.За час проходження служби ОСОБА_4 до дисциплінарної відповідальності не притягався. За місцем проживання характеризується з позитивного боку.

Так, відповідно до службової характеристики за час проходження служби в органах внутрішніх справ, Національної поліції України та на займаній посаді ОСОБА_4 зарекомендував себе позитивно, як добросовісний та ініціативний працівник. У професійному відношенні підготовлений на достатньому рівні. До виконання службових обов`язків ставився сумлінно, з почуттям відповідальності, не рахуючись з особистим часом. В складі батальйону патрульної служби поліції особливого призначення ОСОБА_4 постійно приймав активну участь по виконанню завдань, визначених Законом України «Про боротьбу з тероризмом», та в здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганських областях, де проявив найкращі якості. У 2016 році був нагороджений Відзнакою Президента - «За участь в Антитерористичній операції».

В умовах сьогодення, а саме у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України ОСОБА_7 постановлено введення в Україні воєнного стану.

Захисником вказувалось про те, що обвинувачений ОСОБА_4 бажає спокутувати свою провину за вчинення інкримінованих йому правопорушень, захищаючи свою Батьківщину - Україну зі зброєю в руках, якою він добре володіє, як в рідному місті, так і в найгарячіших місцях України де точаться запеклі бої з окупантами, про що підтвердив у відповідній заяві надісланій на адресу суду та в судовому засіданні її підтримав.

Поряд з цим, захисником вказувалось, що обвинувачений неодноразово звертався до прокурора з вирішення питання про скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, але останньому було відмовлено з підстав відсутності проходження ним військово - лікарської експертизи проведеної військово лікарською комісією.

В судовому засіданні захисником вказувалось про те, що висновок про придатність особи до несення військової служби в умовах воєнного стану не визначає наявність будь-якого висновку експертизи або висновку військово-лікарської комісії, а вказує лише на наявність висновку прокурора в самому клопотанні про можливість ОСОБА_4 несення військової служби в умовах воєнного стану, що може підтверджуватися іншими документами чи фактами.

Так, сторона захисту вказує про те, що обвинувачений ОСОБА_4 запевняє, що він придатний як за станом здоров`я, так і за своєю фізичною підготовкою до несення військової служби в умовах воєнного стану, про що свідчить довідка видана йому Полтавською міською медичною частиною №23 філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Полтавській області, а також те, що за станом свого здоров`я ОСОБА_4 був придатний проходити службу в органах внутрішніх справ.

Захисником вказувалось про те, що в умовах сьогодення, а саме в зв`язку з військовою агресією Російської Федерації України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 частини 1 ст. 106 Конституції України, ЗУ "Про правовий режим воєнного стану", Указом Президента України постановлено введення в Україні воєнного стану.
В зв`язку з тим, що обвинувачений ОСОБА_4 бажає спокутувати свою провину за вчинення інкриміновах йому правопорушень, захищаючи свою Батьківщину - Україну зі зброєю в руках, якою він добре володіє, тому заявник вважав за доцільне змінити запобіжний захід з тримання під вартою на особисте зобов`язання з покладенням обов`язків визначених судом.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 заперечував проти клопотання прокурора, підтримав думку свого захисника та надав на адресу суду письмове клопотання про зміну запобіжного заходу відносно нього на особисте зобов`язання, з підстав, що він в умовах сьогодення, а саме в зв`язку з військовою агресією Російської Федерації України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 частини 1 ст. 106 Конституції України, ЗУ "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України постановлено введення в Україні воєнного стану, маючи військовий досвід отриманий в зв`язку з проходженням служби в органах Національної поліції неодноразово приймав участь в Антитерористичній операції на сході України (АТО) за що отримував відзнаки. За місцем колишньої роботи (батальйон патрульної служби поліції особливого призначення "Полтава" ГУ ГП в Полтавській області тому готовий стати до лав Збройних Сил України з метою захисту суверені ту та територіальної цілісності держави.
В судовому засіданні прокурор заперечував проти задоволення клопотання захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_4 , з підстав того, що відсутній висновок про проходження обвинуваченим військово лікарської експертизи проведеної військово лікарською комісією та безпідставністю поданих клопотань.
Відповідно до статті 331 ч.ч. 1, 3 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою зміни, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершено до його спливу.
Судом встановлено, що на розгляді Ленінського районного суду м. Полтави перебуває кримінальне провадження відносно ОСОБА_4 , у вчиненні кримінальних правопоорушень - злочинів, передбачених ч.1 ст. 121, ч.4 ст. 296 КК України.
Ухвалою суду від 11 березня 2022 задоволено клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 строком до 09.05.2022 року.

Частиною 2 ст. 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та порядку, встановлених законом.
Відповідно до ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Згідно положень ст. 129 Конституції України проголошено, що однією з основних засад судочинства є законність.
Частиною 2 ст. 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду, і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. Тримання особи під вартою може бути застосовано лише як тимчасовий запобіжний захід у разі нагальної необхідності запобігти злочинові чи припинити його.
Відповідно до Закону України «Про попереднє ув`язнення» та ст. 177 КПК України запобіжні заходи застосовуються до підозрюваного, обвинуваченого, засудженого з метою запобігти спробам ухилитися від дізнання, слідства або суду, перешкоджати встановленню істини у кримінальній справі або продовжити злочинну діяльність, а також для забезпечення виконання процесуальних рішень.
У відповідності до п. 9 Інформаційного Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 511-550/0/4-13 від 04.04.2013 р. «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» виключною (єдиною) метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, зазначеним у ч. 1 ст. 177 КПК.
Підставою застосування запобіжного заходу згідно з ч. 2 ст. 177 КПК є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

У відповідності до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У розумінні ст. 9 Конституції України - Конвенція про захист прав людини, Протоколи до Конвенції та Рішення ЄСПЛ - є частиною національного законодавства.

Суд констатує, що виходячи з аналізу наведених прокурором у клопотанні про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого не наведено обґрунтування необхідності продовження тримання під вартою з урахуванням рішень ЄСПЛ, а саме клопотання має ознаки формалізму.

Так, в судовому засіданні та в запереченні на клопотання захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 прокурор посилається на ту обставину, що обвинуваченим ОСОБА_4 вчинено кримінальне кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 121, ч.4 ст. 296 КК України, що виключає підстави для застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Проте, суд критично відноситься до такої позиції прокурора, так як вона йде врозріз з практикою Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно положень ст. 5 Конвенції, та правової позиції ЄСПЛ у рішенні від 12.01.2012 у справі «Тодоров проти України», відповідно до якої «... тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою...».

Окрім того, слід вказати, що кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_4 за ч.1 ст. 121, ч.4 ст. 296 КК України, не тягне за собою автоматичного визнання його вини у вчиненні кримінальних правопорушень, в яких він обвинувачуються, він до винесення вироку вважається таким, який не винуватий у вчиненні злочину, який йому інкримінується, а тому суд вважає, що сам лише розмір санкції статті, по якій пред`явлене обвинувачення, не є достатнім чинником для тримання обвинуваченого під вартою.

При цьому, як зазначено в п. 143 Рішення ЄСПЛ «Бойченко проти Молдови» (№ 41088/05 від 11.07.2006р.) одне тільки посилання судів на відповідну норму закону без вказання підст, з яких вони вважають обґрунтованими твердження про те, що ніби заявник може перешкоджати провадженню по справі, переховуватись від правосуддя або скоювати нові злочини, не є достатніми для ухвалення рішення про тримання заявника під вартою. Аналогічні висновки зроблено Європейським судом з прав людини в справах «Беччієв проти Молдови» та «Сарбан проти Молдови».

В рішенні ЄСПЛ «Клішин проти України» (№ 30671/04 від 23.02.2012 р.) вказано підстави для тримання під ватою мають бути підтверджені фактами.

В п.85 Рішення ЄСПЛ «Харченко проти України» (№ 40107/02 від 10.02.2011 р.), зазначено, що тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.
Як зазначено в п. 111-112 Рішення ЄСПЛ «Белеветський проти Росії» (№72967/01 від 01.03.2007 р.) - обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обгрунтованості до конкретної особи є порушенням п.4 ст.5 Конвенції.
Відповідно до висновків, викладених в Рішенні ЄСПЛ «Александер Макаров проти Росії» (№ 15217/07 від 12.03.2009 р.) національні органи влади зобов`язані проаналізувати особисті обставини особи докладніше та навести на користь тримання її під вартою конкретні підстави, підкріплені встановленими в судовому засіданні доказами.
В Рішенні ЄСПЛ «Мамедова проти Росії» (№ 7064/05 від 01.06.2006 р.) сказано, що посилання на тяжкість обвинувачення, як на головний чинник при оцінці ймовірності того, що особа переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме ходові розслідування або вчинятиме нові злочини є недостатнім, хоча суворість покарання і є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, і що потребу позбавлення волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.
В п. 51 Рішенні ЄСРПЛ «Летельє проти Франції» (від 26.06.1991 р.) попереднє ув`язнення не повинно визначати покарання у виді позбавлення волі і не може бути «формою очікування» обвинувального вироку.
У п. 33 рішення ЄСПЛ від 11.04.2013 у справі «Вєренцов проти України» ЄСПЛ зазначив, що відповідно до його усталеної практики, яка відображає принцип, пов`язаний з належним відправленням правосуддя, у рішенні судів мають адекватно зазначатися підстави, на яких вони ґрунтуються. Ступінь застосування цього обов`язку наводити підстави може змінюватися залежно від характеру рішення та повинен визначатися з огляду на обставини справи.
Як зазначено у окремій думці судді ЄСПЛ Калайджиєвої в рішенні «Шалімов проти України» від 04.03.2010 р.: будь-яка концепція «автоматичної законності» позбавлення свободи несумісна з принципами Конвенції і немає сумніву, що пункт 4 статті 5 Конвенції є процесуальною гарантією та засобом юридичного захисту проти такого тримання під вартою.
З огляду на зміст клопотання прокурора про продовження строків тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 , воно має ознаки «автоматичної законності» позбавлення свободи, без обґрунтування такого тримання з огляду на норми КПК України та рішення Європейського суду з прав людини, оскільки прокурор в своєму клопотанні не надав нових, вагомих обставин, які б суд мав змогу застосувати як ризики, в розумінні ч. 1 ст. 177 КПК України, для подальшого тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 при цьому не містить клопотання і дійсних та реальних ризиків, передбачених законом.

Крім того, 15 грудня 2016 року ЄСПЛ було винесено рішення у справі «Ігнатов проти України» (далі Рішення), де було визнано заяву прийнятною та визнано, що мало місце порушення ст.5 Конвенції.

У п. 40 вказаного Рішення ЕСПЛ зазначено, що Суд нагадує, що питання про те, чи є розумним термін тримання особи під вартою не може оцінюватися абстрактно. Це питання повинно бути оцінено відповідно до особливостей кожного конкретного випадку, причини, наведених у рішеннях національних судових та слідчих органів, і задокументованих фактах, на які посилається заявник у його клопотанні про звільнення. Тривале тримання під вартою може бути виправдане у даному випадку, тільки якщо є конкретні ознаки існування суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважує правило поваги до особистої свободи (див, серед іншого, Лабіта проти Італії, № 26772/95, § 153, БСИЯ 2000-ІУ, і Бузаджі проти Республіки Молдова, процитоване вище, § 90). В п.41 рішення у цій справі Суд зазначає, що тримання заявника під вартою тривало майже рік і вісім місяців. Серйозність звинувачень, висунутих проти нього і ризик його втечі були згадані в первісному рішенні про застосування до нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Ці ж аргументи, а також ризик його впливу на хід розслідування, який був доданий незабаром (див. пункти 8 і 13), залишилися незмінними аж до винесення вироку, за винятком рішення від 1 жовтня 2013, яке не містило взагалі ніяких підстав (див пункти 12 і 34 вище). Таким чином, суди використовували ті ж підстави для продовження терміну тримання заявника під вартою. Проте, відповідно до параграфу 3 статті 5, обґрунтування будь-якого терміну тримання, незалежно від того, наскільки коротким цей термін є, повинно бути переконливо продемонстроване владою.

Що ж стосується ризику того, що обвинувачений може перешкодити належному проведенню судового розгляду, суд зазначає, що ризики не повинні прийматися абстрактно, але повинні бути підкріплені фактичними доказами. Небезпека переховування обвинуваченого не може бути оцінена виключно на основі важкості покарання за злочин. Наявність небезпеки переховування повинно бути оцінено з посиланням на ряд інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки втечі, або зробити її настільки незначною, що вона не може виправдати тримання під вартою, що знайшло свої відображення в рішенні ЄСПЛ "Строган проти України", № 30198/11, § 97, 6 жовтня 2016 p.

Крім того, в рішенні по справі "Осипенко проти України", №. 4634/04, §§ 77 і 79, 9 листопада 2010 року), вказано, що з плином часу для тривалого тримання заявника під вартою потрібне додаткове обґрунтування, але суди не надали жодних додаткових аргументів. Крім того, на жодному з етапів національні суди не розглянути будь-які інші превентивні заходи в якості альтернативи тримання під вартою. Викладені міркування є достатніми для того, щоб Суд прийшов до висновку, що мало місце порушення параграфу 3 статті 5 Конвенції».

Таким чином, суд вважає, що прокурор в судовому засіданні не довів тієї обставини, що обвинувачений ОСОБА_4 має намір переховуватися від суду, а просто обмежився до усного посилання на ймовірність такого ризику, тобто вдався до припущення та формалізму у доведенні наявності такого ризику.

При вирішенні питання про доцільність продовження строку тримання під вартою повинні бути надані додаткові вагомі докази того, що є наявна доцільність продовження такого строку і що інші більш м`які запобіжні заходи не можуть бути застосовані. Обов`язок доказування вагомості застосування такого виняткового запобіжного заходу покладається саме на сторону обвинувачення, зокрема, в даному випадку, - на прокурора, який заявив клопотання про продовження тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 ..

Тобто, саме прокурором в процесі повинно бути надано такі докази неможливості зміни запобіжного заходу на більш м`який, які б не могли б бути піддані жодному сумніву.

Суд, в свою чергу, повинен ретельно дослідити наявні докази вказаних ризиків, проаналізувати, дати належну оцінку в кожній конкретній справі. Це узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, який у своєму рішенні у справі "Кобець проти України" (Заява N 16437/04) від 14 лютого 2008 року зазначив, що «Суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (також рішення у справі "Авшар проти Туреччини" (Avsar v. Turkey), п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Згідно положень ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:
1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;
2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;
3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;
4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;
5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Згідно Постанови №14 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2014 р. «Про узагальнення судової практики застосування судами першої та апеляційної інстанції процесуального законодавства щодо обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою» відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. У ході судового провадження сторона обвинувачення зобов`язана доводити реальність ризиків, що виправдовують обмеження свободи.
Аналізуючи доводи прокурора наведені у клопотанні про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 не наведено дійсних та реальних ризиків, визначених ст. 177 КПК України.

В той же час ЄСПЛ визнав, що абстрактна можливість перешкоджання кримінальному провадженню є недостатньою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Прокурор, у свою чергу, не навів доказів реальної можливості незаконного впливу обвинуваченого на процес доказування у даному кримінальному провадженні, в тому числі і на обвинувачених та свідків.

Зокрема, прокурором у своєму клопотанні про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого не вказано будь-які дії вчинені ним, які б свідчили про його переховування від органів досудового розслідування та/або суду, або про його намір незаконно вплинути на свідків та потерпілих у даному кримінальному провадженні, знищити, сховати, спотворити речові докази по кримінальному провадженню, а також вчинити інше кримінальне правопорушення, що унеможливлює обрання йому більш м`якого запобіжного заходу. Також в клопотанні прокурора не вказано, чи обвинувачений має достатні соціальні зв`язки, однак судом встановлено, що обвинувачений має стійкі соціальні зв`язки.

Будь-яких інших обставин, які в свідчили про перешкоджання обвинуваченим кримінальному провадженню іншим чином, про можливість вчинення ним іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа обвинувачується, підтверджених документально, прокурором суду не надано та не зазначено в судовому засіданні.

Стосовно загрози втечі, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, чи обвинувачений можна законно розглядати, як таку, що може спонукати до втечі, однак можливість жорстокого засудження є недостатньою для виправдання тримання під вартою. При цьому загроза втечі не випливає з простої можливості для обвинуваченого перетнути кордон держави. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно доказувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

Проте, жодного доказу, який би свідчив про дійсне існування таких ризиків прокурором в порушення вимог п. 2, 4 ч. 1 ст. 196 КПК України не зазначено та не надано.

Крім іншого, під час розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу мають бути оцінені в сукупності всі юридично значимі обставини, визначені в ст. 178 КПК України.

Суд при розгляді клопотання ретельно перевіряє дані про особу, щодо якої продовжується строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою (вік, здоров`я, сімейний стан, соціальна зайнятість особи, вид діяльності, місце проживання п.п. 3-10 ч. 1 ст. 178 КПК).

Отже, як вбачається з матеріалів справи, обвинувачений має постійне місце проживання та в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу буде проживати за у АДРЕСА_2 , де проживає його дружина та син, який є інвалідом ІІ групи.

Твердження прокурора, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, оскільки вони передбачають перебування особи на волі, що дає підстави вчинити дії вказані у наведених ризиках, суд сприймає критично з огляду на наступне.

Так, КПК України передбачено два запобіжних заходи, які в розумінні ст. 5 Конвенції є позбавленням свободи. Ними є домашній арешт та тримання під вартою.

Судом при вирішенні клопотання прокурора насамперед враховується, що в частині, що стосується особистого зобов`язання, особа не ставиться у вкрай вразливе становище, то при обранні чи продовженні особі тримання під вартою вона опиняється у неналежних умовах тримання та під повним контролем держави, тобто є цілком вразливою.

Запобіжні заходи застосовуються до осіб, відносно яких діє презумпція невинуватості. Такі заходи не мають нічого спільного з кримінальною відповідальністю та їх метою є лише забезпеченням дієвості кримінального провадження. У зв`язку з чим, законність їх обрання та належне забезпечення і дотримання прав та свобод людини під час застосування таких заходів вимагають від правоохоронних органів надзвичайної зваженості і обгрунтованості при прийнятті рішень про їх застосування, так як існує ймовірнісь притягнення невинного до відповідальності.

Враховуючи, що в судовому засіданні прокурором не доведено належним чином наявність ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, що б обґрунтовувало недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, суд задля дотримання принципу верховенства права, шляхом забезпечення суворого дотримання алгоритму законності, необхідності, обгрунтованості, пропорційності, вмотивованості альтернативних запобіжних заходів у поєднанні з врахуванням конкретних (індивідуальних) обставин особи, приходить до переконання, що особисте зобов`язання з покладенням обов`язків, як більш м`який запобіжний захід, забезпечить виконання обвинуваченим ОСОБА_4 покладених на нього процесуальних обов`язків, а також в повній мірі зможе запобігти спробам обвинуваченого переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілих, свідків, інших обвинувачених, у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується, таким чином наведені вище обставини свідчать про обґрунтованість клопотань захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_5 та обвинуваченого.

Судом приймається до уваги те, що обвинувачений ОСОБА_4 вперше притягується до кримінальної відповідальності , позитивно характеризується, має сім`ю та міцні соціальні зв`язки.

При цьому, судом приймаються до уваги конкретні обставини справи, ставлення обвинуваченого до вчиненого, а саме щире каяття та намір відшкодувати шкоду, тривалість його перебування під вартою, яка становить 2 роки та 7 місяців.

В свою чергу, суд вважає, що клопотанння обвинуваченого та його захисника про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою відносно ОСОБА_4 на більш м`який - особисте зобов`язання, з покладенням обов`язків, в зв`язку з бажанням останнього боронити суверенітет, незалежність та територіальну цілісність нашої держави внаслідок військової агресії РФ є обгрнунтованими та належно вмотивованими.

Суд констатує, що обвинувачений ОСОБА_4 має достатній професійний досвід та здібності щодо участі в бойових діях з даним агресором, починаючи з 2014 року, що підтверджено належними і допустимими доказами сторони захисту та надає суду підстави для задоволення вказаних клопотань сторони захисту.

При цьому, об`єктивних даних щодо неможливості обвинуваченого за станом здоров`я призову до лав ЗСУ судом на час розгляду даних клопотань не встановлено, що свідчить про безпідставність тверджень прокурора з даного приводу та невмотивованість його відмови ОСОБА_4 у скасуванні запобіжного заходу, в порядку ст. 616 КПК України .

Таким чином, з огляду на клопотання обвинуваченого та його бажання вступити до лав Збройних Сил України для захисту держави, враховуючи приписи ЗУ «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо порядку скасування запобіжного заходу для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або його зміни з інших підстав», а також роз`яснення Верховного Суду щодо окремих питань здійснення кримінального провадження в умовах воєнного стану, суд приходить до переконливого висновку, що в даному випадку можливо застосувати відносно ОСОБА_4 більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою, а саме особисте зобов`язання з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст. 194 КПК України, що зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Поряд з цим, суд приходить до висновку за необхідність зобов`язання обвинуваченого ОСОБА_4 не пізніше 24 годин з моменту ухвалення даного рішення з`явитися до відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем реєстрації для відповідної реєстрації та повідомити прокурора і суд про відповідні результати.

Керуючись ст. ст. 177, 178, 201, 615-616 КПК України, суд

У Х В А Л И В:
В задоволенні клопотання прокурора про продовження строків запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 відмовити.

Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу, в порядку ст. 201 КПК України, відносно обвинуваченого ОСОБА_4 - задовольнити.

Змінити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який застосований та продовжений до обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, з покладенням, на підставі ч.5 ст. 194 КПК України, на обвинуваченого ОСОБА_4 обов`язку повідомляти суд і прокурора про зміну місця свого проживання та/або місця роботи та утримуватися від спілкувнаня з потерпілими та свідками в даному кримінальному провадженні .

Негайно звільнити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з - під варти в залі судового засідання після проголошення ухвали, на підставі ч.5 ст. 202 КПК України.
Обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , невідкладно, не пізніше 24 години, з`явитися до відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем реєстрації, про що повідомити суд.
У випадку нез`явлення ОСОБА_4 у цей строк для призову на військову службу під час мобілізації прокурор має подати клопотання про обрання цій особі запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Контроль за виконанням ухвали суду покласти на прокурора ОСОБА_3 ..
Зобов`язати ОСОБА_4 повідомити прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_3 та суд про закінчення перебування на службі в Збройних Силах України.
Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя Ленінського районного суду м. ПолтавиОСОБА_1