ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 641/719/19 Номер провадження 11-кп/814/1380/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:
головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора захисника обвинуваченої ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15 грудня 2018 року за №0003006, за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_8 на вирок Комінтернівського районного суду м. Харків від 15 листопада 2021 року,
в с т а н о в и л а:
Цим вироком
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, уродженку м. Харків, проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , не судиму,
визнано винуватою та засуджено за ч.2 ст.121 КК України на 7 років позбавлення волі, строк якого ухвалено обчислювати з 06 червня 2021 року.
Задоволено цивільний позов прокурора, стягнуто зі ОСОБА_8 на користь Харківської міської ради 3161 гривень 80 копійок у рахунок відшкодування майнової шкоди.
Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження та речових доказів.
За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватою та засуджено за те, що вона 13 грудня 2018 року приблизно о 21 годині 30 хвилин за місцем свого проживання в квартирі АДРЕСА_2 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, у ході сварки зі ОСОБА_9 на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин умисно нанесла йому кухонним ножем один удар у ліву бічну ділянку живота, заподіявши ОСОБА_9 тяжке тілесне ушкодження у вигляді колото-різаного поранення передньої черевної стінки, проникаючого до черевної порожнечі з ушкодженням тонкого кишківника, що супроводжувалось внутрішньочеревним крововиливом і спричинило смерть останнього.
В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_8 просить змінити вирок Комінтернівського районного суду м. Харків від 15 листопада 2021 року та призначити їй покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.2 ст.121 КК України із застосуванням ст.69 КК України.
Свої вимоги обвинувачена мотивує тим, що місцевий суд неправильно встановив обставини кримінального правопорушення та не врахував те, що: ОСОБА_9 вів себе агресивно, наніс удар її в ліве раніше травмоване ним плече, й у ході того як ще раз намагався вдарити наткнувся на ніж, після чого вона та мати чоловіка пропонували викликати екстренну медичну допомогу, однак ОСОБА_9 відмовився від цього; в матеріалах провадження відсутні докази, зокрема, експертні висновки, про перебування її в стані алкогольного сп`яніння, під час учинення кримінального правопорушення. Окрім того, на думку ОСОБА_8 , призначене їй покарання є надмірно суворим.
Водночас, у доданому клопотанні обвинувачена порушує питання про поновлення строку на апеляційне оскарження.
До початку апеляційного розгляду прокурор ОСОБА_10 в порядку ст.403 КПК України відмовилась від поданої нею апеляційної скарги на вирок Комінтернівського районного суду м. Харків від 15 листопада 2021 року, через це апеляційний розгляд за її скаргою не здійснюється (т.2 а.п.132).

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку обвинуваченої та її захисника на підтримку апеляційної скарги, міркування прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги, перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.
Виходячи з положень п.1 ч.2, ч.3 ст.395 КПК України, апеляційна скарга на вирок може бути подана особою, яка перебуває під вартою, протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Відповідно до ст.116 КПК України строк не вважається пропущеним, якщо особою, яка тримається під вартою, скаргу подано службовій особі установи попереднього ув`язнення до закінчення відповідного строку.

Ураховуючи відсутність у матеріалах кримінального провадження даних щодо несвоєчасного подання ОСОБА_8 , яка тримається та на час звернення до апеляційного суду трималась під вартою, апеляційної скарги службовій особі ДУ «Харківський слідчий ізолятор», є відсутніми підстави для поновлення їй строку на апеляційне оскарження вироку місцевого суду як такого, що не було пропущено.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні нею кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України заподіяння ОСОБА_9 умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть останнього, є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з дотриманням ст.23 КПК України й оціненими відповідно до ст.94 КПК України.
Факт наявності 13 грудня 2018 року приблизно о 21 годині 30 хвилин в квартирі АДРЕСА_2 сварки та виникнення внаслідок неї особистих неприязних відносин між ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , поранення обвинуваченою ОСОБА_9 кухонним ножем, який перебував у неї в руці, в апеляційній скарзі не оспорюється.
Між тим, доводи апелянта, які зводяться до випадкового нанесення нею ОСОБА_9 удару ножем і неперебування її в стані алкогольного сп`яніння, колегія суддів уважає необґрунтованими.
Так, кримінальна відповідальність за ч.2 ст.121 КК України настає внаслідок заподіяння особі умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило її смерть. З об`єктивної сторони цей злочин характеризується суспільно небезпечним, протиправним діянням та суспільно небезпечними наслідками, що настали для здоров`я особи у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень, а також смерті. Тяжкі тілесні ушкодження і смерть особи перебувають у причинному зв`язку між собою та із вчиненим суспільно небезпечним діянням.
Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується двома формами вини - умислом (прямим/непрямим) щодо суспільно небезпечного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження та необережністю (злочинною самовпевненістю чи злочинною недбалістю) щодо настання смерті особи (похідні наслідки). При цьому, винний усвідомлює можливість настання похідного наслідку в результаті настання первинного.
Частина 2 ст.121 КК України підлягає застосовуванню й у тому разі, коли смертельний наслідок, який перебував у причинному зв`язку з умисним тілесним ушкодженням, не був усунений лікарським втручанням, хоча й міг бути ним усунений, зокрема, через несвоєчасне надання медичної допомоги, відсутність необхідних препаратів чи обладнання, лікарську помилку.
Що стосується обставини, яка обтяжує покарання, визначеної в п.13 ч.1 ст.67 КК України, то Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що чинне кримінальне процесуальне законодавство не позбавляє суд права встановити факт перебування осіб у стані алкогольного сп`яніння в момент вчинення кримінального правопорушення шляхом дослідження всієї сукупності доказів, а не виключно результатами відповідного огляду, та не визначає, що такий факт має бути доведеним якимось певним видом доказів (постанови Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі №372/2291/16-к, 22 травня 2018 року у справі №459/3331/16-к, 16 квітня 2019 року у справі №739/1367/17, 10 листопада 2020 року у справі №442/66/16-к).
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, потерпіла ОСОБА_11 (мати ОСОБА_9 ) підтвердила вживання 13 грудня 2018 року ввечері безпосередньо перед учиненням злочину обвинуваченою та ОСОБА_9 алкоголю на кухні.
Свідок же ОСОБА_12 (сусідка) засвідчила те, що ОСОБА_9 , який був у крові на кухні, повідомив про нанесення йому в живіт удару ножем апелянтом.

Зазначені показання об`єктивно підверджуються висновками судово-медичних експертиз №12-17/482-А/18 від 25 січня 2019 року та №12-23/2/482-А/19 від 28 січня 2019 року, якими встановлено, що ОСОБА_8 заподіяла ОСОБА_9 один удар гострим колюче-ріжучим предметом, завдавши йому тілесного ушкодження у вигляді колото-різаного поранення передньої черевної стінки, проникаючого до черевної порожнечі з ушкодженням тонкого кишківника, яке супроводжувалося внутрішньочеревним крововиливом. Воно є тяжким тілесним ушкодженням за критерієм небезпеки для життя та знаходиться в прямому причинному зв`язку із настанням смерті ОСОБА_9 18 грудня 2022 року. Його завдано з достатньою силою удару. Довжина ранового каналу, розміщеного спереду назад, практично горизонтально, складає 7 см (т.2 а.п.12-14, 26-28).

Довжина ж леза ножа, яким ОСОБА_8 нанесла тілесні ушкодження ОСОБА_9 , становить 17,5 см, що вбачається зі змісту протоколів огляду місця події від 14 грудня 2018 року та пред`явлень ножа для впізнання за фотознімками від 30 січня 2019 року (т.2 а.п.2-10, 30-39).

Окрім того, згідно з протоколом слідчого експерименту від 17 грудня 2018 року з додатками сама ОСОБА_8 у ході проведення даної слідчої дії також продемонструвала на статистові механізм заподіяння нею після спільного вживання із ОСОБА_9 міцного алкогольного напою (горілки) з розмаху одного горизонтального удару ножем ОСОБА_9 у ліву бічну область живота, який свідчить про цілеспрямований характер нанесення тілесного ушкодження (т.2 а.п.16-25).

Механізм утворення тілесного ушкодження ОСОБА_9 не суперечить засобу його спричинення, показаного обвинуваченою під час слідчого експерименту, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи №12-23/2/482-А/19 від 28 січня 2019 року (т.2 а.п.26-28).

Посилання ОСОБА_8 на систематичне застосування щодо неї ОСОБА_9 насильства є безпідставними, оскільки спростовуються показаннями потерпілої ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , які підтвердили те, що навпаки саме обвинувачена після вживання алкогольних напоїв ставала агресивною, раніше неодноразово погрожувала ножем членам сім`ї та сусідам, била ОСОБА_9 . Це узгоджується і з даними висновку судово-медичної експертизи №12-17/482-А/18 від 25 січня 2019 року, відповідно до яких у ОСОБА_9 , окрім колото-різаного поранення, виявлено інші тілесні ушкодження - множинні синці тулуба та правої кінцівки, садно обличчя, які уторилися від нанесення йому не менш як 6 ударів тупими предметами (т.2 а.п.12-14).

Разом з цим, даних, які би свідчили про заподіяння обвинуваченій тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , у матеріалах кримінального провадження немає.

Тобто, показання потерпілої та свідків є послідовними, такими, що узгоджуються як між собою, так і з письмовими доказами.

З аналізу наведених вище доказів, які підтверджують зміст один одного, встановлено, що ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в ході конфлікту несподівано для ОСОБА_9 цілеспрямовано і з великою силою нанесла йому удар знаряддям злочину - ножем з довжиною леза 17,5 см, у ліву частину живота (довжина ранового каналу 7 см), тобто область розташування життєво важливих органів, чим заподіяла ОСОБА_9 тяжкого тілесного ушкодження - колото-різаного поранення передньої черевної стінки, проникаючого до черевної порожнечі з ушкодженням тонкого кишківника, що супроводжувалося внутрішньочеревним крововиливом і перебувало в прямому причинному зв`язку зі смертю ОСОБА_9 .

Таким чином, обстановка й обставини події, динаміка їх розвитку, знаряддя та спосіб вчинення злочину, характер ножового поранення, локалізація завданих ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, указують на те, що ножовий удар не був випадковим, а навпаки - цілеспрямованим, що виключає можливість характеризувати дії обвинуваченої як необережні або ж уважати, що ОСОБА_9 самостійно наткнувся на ніж, що зазначено в апеляційній скарзі. Діючи в наведений спосіб, ОСОБА_8 мала умисел на спричинення шкоди здоров`ю ОСОБА_9 шляхом заподіяння йому тяжких тілесних ушкоджень, а щодо похідного наслідку у вигляді смерті ОСОБА_9 ставилась з необережністю, оскільки безперечно повинна була і могла передбачити, що внаслідок її небезпечних злочинних дій може настати і такий наслідок, як смерть ОСОБА_9 .
При цьому несвоєчасне надання медичної допомоги ОСОБА_9 із об`єктивних чи суб`єктивних причин, на що посилається апелянт, не є підставою для перекваліфікації дій ОСОБА_8 , оскільки смертельний наслідок перебував у причинному зв`язку із заподіяним умисними діями обвинуваченої тяжким тілесним ушкодженням.
Доводи обвинуваченої про нанесення їй попередньо ушкоджень ОСОБА_9 також не знайшли свого підтвердження під час розгляду кримінального провадження, а напротивагу цьому саме ОСОБА_9 поряд з ножовим пораненням було завдано множинні удари тупими предметами в різні частини тіла. Тим не менше, слід зазначити, що навіть за умови факту стверджуваного в скарзі удару ОСОБА_9 обвинуваченої в плече, який, судячи з її слів не потягнув за собою припинення процесу приготування неї їжі та не утворив стану необхідної оборони, не спростовує наявність у її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України.
Тому, суд першої інстанції фактичні підстави кваліфікації вцій справі оцінив правильно та зробив обґрунтований висновок про необхідність надання правової оцінки діям ОСОБА_8 за ч.2 ст.121 КК України.

Безпідставними є й доводи обвинуваченої про необхідність пом`якшення їй покарання із застосуванням ст.69 КК України.

За змістом ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Суд першої інстанції при призначенні покарання врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, що відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, особу обвинуваченої, яка не судима (т.1 а.п.161-162), не працює, на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває (т.1 а.п.165-166), за місцем проживання характеризується негативно, зловживає спритними напоями, порушує громадський порядок, учиняє сварки із сусідами та членами сім`ї (т.1 а.п.170), відсутність обставин, які пом`якшують покарання, та наявність обставини, що його обтяжує вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.
За таких обставин, місцевий суд дійшов правильного висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_8 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.
Призначене обвинуваченій покарання, яке є мінімальним, відповідає вимогам ст.ст.50 та 65 КК України, за своїм видом і розміром законне, справедливе та сприяє меті покарання, тобто є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, при цьому, не становить «особистий надмірний тягар» для останньої.
З огляду на відсутність декількох обставин, які би пом`якшували покарання та істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого злочину, підстав для застосування щодо ОСОБА_8 положень ст.69 КК України, про що порушується питання в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції повно й усебічно розглянути провадження, за результатом чого постановити законне, обґрунтоване та справедливе судове рішення, не встановлено.

Отже, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,
у х в а л и л а:
Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Комінтернівського районного суду м. Харків від 15 листопада 2021 року щодо ОСОБА_8 без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженою, яка тримається під вартою - у той самий строк з дня вручення їй копії судового рішення.

С у д ді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4