Справа №574/129/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/268/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА
Іменем України

18 липня 2022 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції в місті Суми кримінальне провадження № 574/129/21 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Буринського районного суду Сумської області від 24.03.2021, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Корюківка Чернігівської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ,

раніше судимий

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника адвоката ОСОБА_10 ,

установила:

В поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_11 просить змінити вирок суду та пом`якшити призначене йому покарання, змінивши правову кваліфікацію кримінальних правопорушень, оскільки судом першої інстанції безпосередньо не досліджувалися висновки судових експертиз і суд безпідставно визнав недоцільним їх дослідження.

Вироком Буринського районного суду Сумської області від 24.03.2021 ОСОБА_9 визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК, і йому призначене покарання: за ч. 3 ст. 185 КК у виді трьох років одного місяця позбавлення волі; за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК у виді трьох років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_9 покарання у виді трьох років одного місяця позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 71 КК, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання до покарання, призначеного за цим вироком, невідбутої частини покарання за вироком Путивльського районного суду Сумської області від 30.08.2017 у виді п`яти місяців позбавлення волі, призначене ОСОБА_9 остаточне покарання у виді трьох років шести місяців позбавлення волі. На підставі ч. 5 ст. 72 КК, ОСОБА_9 в строк відбуття покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 10.02.2021 до дня набрання вироком законної сили із розрахунку день попереднього ув`язнення за день позбавлення волі. Стягнуто на користь держави судові витрати в сумі 980,70 грн.

Згідно вироку, 12.08.2020 близько 02:00 ОСОБА_9 через незамкнені двері незаконно проник на територію господарства АДРЕСА_2 , яке належить ОСОБА_12 , та в подальшому до приміщення літньої кухні та через незамкнені двері до поряд розташованого господарства № 95, що фактично належить та перебуває у користуванні ОСОБА_12 , звідки повторно, умисно, таємно викрав належне ОСОБА_12 майно на загальну суму 1100 грн. 17.08.2020 близько 21:30 ОСОБА_9 , умисно, таємно, повторно, через незамкнені двері незаконно проник на територію господарства, яке належить ОСОБА_12 , та в подальшому до літньої кухні, звідки викрав належне ОСОБА_12 майно, заволодівши яким вийшов на подвір`я, де був виявлений ОСОБА_12 , злякавшись якого, залишив викрадене майно на подвір`ї, не вчинивши таким чином усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця з причин, що не залежали від його волі. 26.08.2020 близько 02:00 ОСОБА_9 , повторно, таємно, через незамкнені двері незаконно проник на територію господарств за адресою: АДРЕСА_2 і АДРЕСА_3 , які належать ОСОБА_12 та до будинку по АДРЕСА_4 , звідки викрав належне ОСОБА_12 майно на загальну суму 1172 грн.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_10 , які підтримали апеляційну скаргу, доводи прокурора ОСОБА_8 про залишення вироку суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції за згодою учасників судового розгляду, керуючись вимогами ст. 349 КПК, допитавши в судовому засіданні обвинуваченого ОСОБА_9 , який повністю визнав свою вину у вчиненні інкримінованих йому правопорушень, дійшов висновку про недоцільність дослідження інших доказів щодо тих фактичних обставин, які ніким не оспорюються. При цьому в присутності захисника обвинуваченому було роз`яснено, що у такому разі він буде позбавлений можливості оскаржувати вирок у апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно ст. 349 КПК (журнал судового засідання від 24.03.2021 та технічний носій (а. к. п. 83-86, т.1).

В поданій апеляційний скарзі обвинувачений не посилається на те, що йому не були роз`яснені судом першої інстанції вимоги ст. 349 КПК щодо порядку дослідження доказів та особливостей апеляційного оскарження вироку в такому випадку.

За таких обставин, колегія суддів не перевіряє вирок суду та доводи обвинуваченого щодо правильності кваліфікації його дій, яку він не оспорював під час судового розгляду, погодившись на дослідження судом доказів у порядку ст. 349 КПК, оскільки вирок суду відповідно ч. 2 ст. 394 КПК в цій частині не може бути оскаржений.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого про пом`якшення призначеного покарання, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

Так, положеннями ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених протиправних дій, їх небезпечності та інформації про особу винного.

Зазначені загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин кримінального провадження, ступеня тяжкості вчиненого діяння, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Також при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Невідповідним ступеню тяжкості правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (ст. 414 КПК).

Ступінь тяжкості правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку протиправне діяння.

Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При визначенні виду і розміру покарання необхідно також враховувати, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «nulla poena sine lege» (ніякого покарання без закону), закріплений у ч. 1 ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 «не може бути призначене суворіше покарання ніж те, що підлягало застосуванню на час вчинення кримінального правопорушення», а також принцип «пропорційності», коли призначене особі покарання є непропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12).

Згідно прецедентної судової практики ЄСПЛ «тяжкість вчиненого кримінального правопорушення не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання, а щодо ув`язнення та його строків акценти треба зміщувати в бік досягнення ресоціалізації», тобто незалежно від того, що вчинили правопорушники, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства.

Колегія суддів також враховує автономну концепцію поняття «покарання» в практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98).

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_9 покарання за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК, суд першої інстанції, дотримуючись вимог кримінального закону, врахував як ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, які згідно ст. 12 КК є тяжким злочином, так і обставини, які його пом`якшують, зокрема щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення і встановленню істини у кримінальному провадженні та обтяжуючі покарання обставини рецидив злочинів, а також дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий за корисливі злочини, має не зняті та не погашені судимості, злочин за цим вироком вчинив в період умовно-дострокового звільнення, не працює, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліках у лікаря нарколога, психіатра не перебуває.

Врахувавши усі фактичні обставини кримінального провадження у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_9 покарання за ч. 3 ст. 185 і за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК у виді позбавлення волі з його реальним відбуванням.

Колегія суддів вважає, що саме таке покарання, яке було визначено судом першої інстанції, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та справедливому балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основоположних прав особи, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», а також є необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_9 і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. При цьому суд першої інстанції правильно визначив остаточне покарання з урахуванням вимог ст. 71 КК.

З огляду на викладене, вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та умотивованим, внаслідок чого він підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга обвинуваченого без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Буринського районного суду Сумської області від 24.03.2021 відносно ОСОБА_6 залишити без змін, а його апеляційну скаргу на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, у той самий строк, з дня отримання копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4