Справа №:755/7097/22
Провадження №: 1-кп/755/1228/22
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" серпня 2022 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2

за участі сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3

захисників ОСОБА_4 ОСОБА_5 ,

обвинуваченої ОСОБА_6

провівши в приміщені суду в м. Києві відкрите підготовче судове засідання на підставі обвинувального акту у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001508 від 24.06.2022 року відносно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Фастів, громадянки України, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України:

в с т а н о в и в:
До Дніпровського районного суду м.Києва надійшло кримінальне провадження №0001508 від 24.06.2022 року відносно ОСОБА_6 за обвинуваченням у скоєнні злочину передбаченого ч.2 ст.307 КК України.
09.08.2022 року кримінальне провадження після автоматичного розподілу передано головуючому судді ОСОБА_1 .
Ухвалою судді від 09.08.2022 року по даному кримінальному провадженню призначено підготовче судове засідання.
Прокурор у підготовчому судовому засіданні просив призначити судовий розгляд кримінального провадження, вважаючи, що обвинувальний акт відповідає вимогам, передбаченим ст.291 КПК України. Також звернувся до суду з письмовим клопотанням про застосування до ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Клопотання обґрунтоване тим, що ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні умисного тяжкого злочину, за вчинення якого передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 6 до 10 років, офіційно не працює, не має підтвердженого джерела доходу. На думку прокурора, існують ризики, передбачені ст.177 КПК України, а саме можливість обвинуваченої впливати на свідків, продовжити вчиняти кримінальні правопорушення. Щодо доводів захисника та обвинуваченого про відсутність з боку обвинуваченого зазначених ним ризиків заперечував, просив відмовити в задоволенні клопотання про застосування іншого, більш м`якого запобіжного заходу.
Захисники адвокати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не заперечував проти призначення кримінального провадження до судового розгляду, однак заперечував проти застосування запобіжного заходу обвинуваченій ОСОБА_6 , посилаючись на те, що дане клопотання не відповідає вимогам ст.184 КПК України, не обґрунтоване, оскільки ризики вказані в ньому відсутні, жодних додатків на підтвердження вказаних ризиків суду не надано. Крім того, адвокат ОСОБА_4 звернувся до суду з заявою про взяття ОСОБА_6 на поруки.
Обвинувачена ОСОБА_6 підтримала думку захисників, не заперечував щодо призначення кримінального провадження до судового розгляду, проте заперечувала щодо задоволення клопотання прокурора посилаючись на те, що клопотання прокурора нічим не обґрунтоване, вона готова з`являтися до суду, усі покладені на неї обов`язки буде виконувати.
Вислухавши думки учасників судового провадження по викладених у ст.315 КПК України питаннях, вивчивши обвинувальний акт, реєстр матеріалів досудового розслідування та розписки про отримання обвинувального акту і реєстру матеріалів досудового розслідування, клопотання прокурора та доводи захисника, вислухавши пояснення свідка, суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до ч. 3 ст. 314 КПК України суд має право із стадії підготовчого судового розгляду повернути обвинувальний акт прокурору в тому випадку, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу, тобто за наявності таких порушень вимог процесуального закону, які перешкоджають призначенню справи до судового розгляду.

Вимоги, які висуваються до обвинувального акту, визначені у ст. 291 КПК України.

Так, згідно із ст. 291 КПК України, обвинувальний акт складається слідчим, після чого затверджується прокурором. Обвинувальний акт може бути складений прокурором, зокрема якщо він не погодиться з обвинувальним актом, що був складений слідчим.

Згідно вимог п.5 ч.2 ст.291 КПК України, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Обвинувачення згідно з п.13 ч.1 ст.3 КПК України, - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому КПК України. Для формулювання обвинувачення необхідно встановити всі елементи складу кримінального правопорушення (суб`єкт, об`єкт, суб`єктивна та об`єктивна сторона) та викласти зазначене у відповідному процесуальному документі. Саме в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акту, має здійснюватися судовий розгляд, як це передбачено вимогами ст.337 КПК України.

Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 26 червня 1990 року, зі змінами та доповненнями, обвинувачення повинно бути сформульовано з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і його мотивів.

Європейський суд з прав людини (далі Суд) у справі «Абрамян проти Росії» від 9 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19 грудня 1989 року у справі «Камасінскін проти Австрії» №9783/82 п. 79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті.

У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» №25444/94 п. 52, рішення від 25 липня 2000 року у справі «Матточіа проти Італії» №12969/94 п. 58, рішення від 20 квітня 2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії» №42780/98 п. 34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (рішення від 1 березня 2001 року у справі «Даллос проти Угорщини» №29082/95 п. 47).

Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» №25444/94 п. 52, рішення від 1 березня 2001 року у справі «Даллос проти Угорщини» №29082/95 п. 47).

Вказані вимоги закону органом досудового розслідування у даному кримінальному провадженні не виконані.
Так, в обвинувальному акті при викладенні формулювання обвинувачення ОСОБА_6 інкримінується незаконне придбання та зберігання з метою збуту у великих розмірах особливо небезпечної психотропної речовини, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України.
Проте, в обвинувальному акті взагалі відсутні дані про вчинення дій, які утворюють об`єктивну сторону цього кримінального правопорушення. З викладеного обвинувачення не вбачається хто, в який час (період) та в якому місці, у який спосіб та з використанням чого вчинив збут особливо небезпечної психотропної речовини та якої саме.
Вищезазначені суперечності та неконкретність формулювання обвинувачення, на підставі якого обвинувальний акт у кримінальному провадженні направляється до суду, свідчить про те, що органом досудового розслідування не в повній мірі визначено коло обставин, що підлягають дослідженню та перевірці їх доказами під час судового розгляду та впливають на визначення правової кваліфікації даних кримінальних правопорушень, що перешкоджає призначенню судового розгляду, під час якого передбачено оголошення обвинувального акту та роз`яснення суті обвинувачення, яке в такому формулюванні не може бути зрозумілим обвинуваченім особам, що тягне за собою порушення права на захист, оскільки обвинувальний акт є необхідним для підготовки до захисту.

Наведене також позбавляє суд можливості визначити межі судового розгляду щодо обвинуваченої з огляду на положення ч.1 ст.337 КПК України.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.109 КПК України реєстр матеріалів досудового розслідування повинен містити:

1) номер та найменування процесуальної дії, проведеної під час досудового розслідування, а також час її проведення;

2) реквізити процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування;

3) вид заходу забезпечення кримінального провадження, дату і строк його застосування.

В той же час, наданий реєстр матеріалів досудового розслідування не відповідає вимогам КПК України.

Так, відповідно до реєстру матеріалів досудового розслідування в ході досудового слідства відбувались звернення до слідчого судді з клопотаннями про надання тимчасового доступу до речей і документів, про накладання арешту на тимчасово вилучене майно, про проведення обшуку. Однак, в реєстрі матеріалів досудового розслідування відсутні будь які відомості про прийняті процесуальні рішення.

Таким чином, дослідивши повно, всебічно та об`єктивно матеріали кримінального провадження, суд приходить до висновку, що обвинувальний акт у даному кримінальному провадженні в порушення ч.2 ст.291 КПК України не містить формулювання обвинувачення, яке відповідає вимогам п.13 ч.1 ст.3, ст.110 КПК України.

Вирішуючи питання про обрання запобіжного заходу обвинуваченому за письмовим клопотанням прокурора, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.3 ст.315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого.
З реєстру матеріалів досудового розслідування кримінального провадження №0001508 від 24.06.2022 року, клопотання прокурора вбачається, що відносно ОСОБА_6 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк дії якого не зазначено в реєстрі матеріалів досудового розслідування.
Згідно з ч.1 ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:
1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;
2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;
3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;
4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;
5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
У частині 2 статті 177 КПК України визначено, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.
За правилами ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.
Частиною 5 статті 9 КПК України визначено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
При вирішенні питання про доцільність обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому суд враховує, крім іншого, тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання винним у кримінальних правопорушеннях, у вчиненні яких він обвинувачується, вік та стан здоров`я, майновий стан, міцність соціальних зв`язків, репутацію обвинуваченого, ризик повторення чи продовження ним протиправної поведінки.
Так, ОСОБА_6 обвинувачується у скоєні злочину, який згідно ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, за який законом передбачене покарання до десяти років позбавлення волі, раніше не судима.
Вирішуючи питання про наявність підстав для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд враховує вимоги п.п.3, 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.
На думку суду, окрім констатації, прокурором не доведено, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.
Крім того, прокурором не наведені жодні доводи, які б давали підстави вважати, що внаслідок обрання запобіжного заходу, менш суворого, ніж тримання під вартою, який обмежує у свободі ОСОБА_6 , остання буде ухилятись від слідства та суду.
Окрім цього, при розгляді даного клопотання суд враховує правову позицію, викладену у п.80 рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України», щодо обов`язку суду при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою розглядати можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.
Частина 2 статті 194 КПК України передбачає обов`язок суду постановити ухвалу про відмову у застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті, а саме: наявність обґрунтованої підозри, наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор, недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Таким чином, оскільки прокурором не надано доказів про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним в клопотанні (п.3 ч.1 ст.194 КПК України), суд, враховуючи дані про особу обвинуваченої, зокрема те, що вона має постійне місце проживання, раніше не судима, вважає, що вагомих підстав для застосування щодо обвинуваченої запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з матеріалів клопотання не вбачається, у зв`язку з чим необхідно застосувати до обвинуваченої більш м`який запобіжний захід, ніж той, що зазначений в клопотанні.
Вирішуючи питання за заявою адвоката ОСОБА_4 про взяття ОСОБА_6 на поруки, су виходить з наступного.
Відповідно до ст.180 КПК України особиста порука полягає у наданні особами, яких слідчий суддя, суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків відповідно до статті 194 цього Кодексу і зобов`язуються за необхідності доставити його до органу досудового розслідування чи в суд на першу про те вимогу. Кількість поручителів визначає слідчий суддя, суд, який обирає запобіжний захід. Наявність одного поручителя може бути визнано достатньою лише в тому разі, коли ним є особа, яка заслуговує на особливу довіру.
В той же час, як встановлено в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_6 особисто з адвокатом ОСОБА_4 , до порушення кримінального провадження знайома не була. Відомостей про можливість і механізм впливу на ОСОБА_6 з сторони ОСОБА_4 для забезпечення виконання процесуальних обов`язків, суду не зазначено. Крім того, відомостей які б давали суду можливість вважати поручителя особою, яка заслуговує на особливу довіру суду не надано. Зазначені обставини не дозволяють суду на даному етапі, мати можливість задовільнити клопотання
За вищевказаних обставин, суд приходить до висновку, що запобігання будь-яких ризиків, пов`язаних з прибуттям обвинуваченого на вимогу суду можливе і при застосуванні запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту у нічний час доби.
Керуючись ст.ст.3, 176, 177, 178, 179, 181, 184, 193, 194, 195, 196 , 314-316, 369-372, ч.2 ст.376 КПК України, суд, -

у х в а л и в:

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001508 від 24.06.2022 року відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 - повернути прокурору Дніпровської окружної прокуратури м.Києва ОСОБА_7 .

В задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_4 про застосування запобіжного заходу у вигляді взяття особи на поруки у кримінальному провадженні №0001508 відносно ОСОБА_6 відмовити.

В задоволенні клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0001508 відносно ОСОБА_6 відмовити.
Застосувати до ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у нічний час доби, з перебуванням останнього за місцем проживання: АДРЕСА_1 , на строк, що не може перевищувати двох місяців, тобто до 17 жовтня 2022 включно.
Заборонити обвинуваченій ОСОБА_6 залишати місце своєї проживання: АДРЕСА_1 , без дозволу суду, у нічний час доби, а саме: з 21-00 до 07-00 години наступного дня.
Покласти на ОСОБА_6 обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України, а саме:
-прибувати за кожною вимогою до суду;
-не відлучатися з населеного пункту, в якому він зареєстрований та проживає без дозволу суду;
-повідомляти суд про зміну місця проживання та реєстрації.
Роз`яснити ОСОБА_6 , що в разі невиконання покладених на нього обов`язків, до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід; працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань
Виконання ухвали в частині застосування запобіжного заходу покласти на орган Національної поліції за місцем проживання ОСОБА_6 .
Орган Національної поліції повинен негайно поставити на облік особу, щодо якого застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в певний період доби, і повідомити про це суд.
Контроль за виконанням ухвали покласти на Дніпровську окружну прокуратуру м.Києва.
Звільнити обвинувачену ОСОБА_6 з-під варти в залі суду негайно та зобов`язати прибути до місця реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , до 21-00 години, оскільки згідно з умовами обраного запобіжного заходу йому заборонено залишати житло у нічний час доби.
Ухвала в частині застосування запобіжного заходу відносно обвинуваченого діє 60 (шістдесят) днів та підлягає негайному виконанню після її проголошення.
Копію ухвали вручити прокурору, обвинуваченому та захиснику та направити для виконання до УП НП за місцем реєстрації та проживання обвинуваченого.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом семи днів з моменту її проголошення.

Суддя: