Справа № 456/5070/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/115/22 Доповідач: ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові у режимі відеоконференції апеляційну скаргу заступника Генерального прокурора ОСОБА_6 на вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 09 грудня 2021 року у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

його захисника адвоката ОСОБА_9 ,

в с т а н о в и л а :

вищевказаним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і призначено йому покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 4 років позбавлення волі, без позбавлення права керувати транспортними засобами.
Відповідно до ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, якщо він протягом визначеногосудом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього судом обов`язки.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Вирішено питання з процесуальними витратами, накладеним арештом на майно та речовими доказами.
Згідно з вироком, ОСОБА_7 08 серпня 2021 року близько 18 год. 00 хв., керуючи автомобілем марки «FORD MUSTANG», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись ним по автодорозі сполученням Київ-Чоп на 605 км + 500 м в напрямку м. Львова, грубо порушив вимоги Розділу 10 п. 10.1, Розділу 11 п. 11.3, Розділу 14 п. 14.2в Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, які виразилися в тому, що він, керуючи технічно-справним транспортним засобом, рухаючись по зустрічній смузі руху для здійснення обгону транспортних засобів, не переконався у безпечності маневру, а також не переконався, що смуга зустрічного руху, по якій він рухається, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем марки «OPEL ASTRA» , реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_10 , який у цей час рухався в зустрічному із ним напрямку з малолітнім пасажиром ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди малолітній пасажир автомобіля «OPEL ASTRA», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритої тупої травми живота з розривом тонкої кишки, заочеревинної гематоми, гемоперитонеуму, закритого перелому правої ключиці зі зміщенням, що відносяться до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення.

Не погоджуючись із зазначеним вироком, заступник Генерального прокурора ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи фактичних обставин провадження, кваліфікації дій обвинуваченого та доведеності вини, просить вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 09 грудня 2021 року відносно ОСОБА_7 скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. Звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 2 роки, та у решті вирок залишити без змін.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог прокурор покликається на те, що судом першої інстанції не звернуто належної уваги на той факт, що ОСОБА_7 вчинив тяжке кримінальне правопорушення, санкція якого передбачає позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого, та необґрунтовано не призначив обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Як зазначає апелянт, твердження ОСОБА_7 , які були враховані судом, про те, що керування транспортним засобом є його єдиним доходом і позбавлення такого права позбавить його можливості займатися підприємницькою діяльністю та керувати приватним підприємством, не підтверджується характером його роботи, адже він працює не водієм, а директором ПП «Промбудремонт», а отже позбавлення права керувати транспортними засобами не створює перешкод для залучення інших осіб керувати транспортними засобами.
Окрім цього, на переконання апелянта, вказана судом обставина щодо активного сприяння розкриттю злочину не може бути врахована в цьому випадку, оскільки визнання засудженим своєї вини та надання правдивих показань не підтверджує наявності такої обставини, що пом`якшує покарання, як активне сприяння розкриттю злочину.
Заслухавши доповідача, прокурора на підтримання поданої апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти апеляційних вимог, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково.

З огляду на те, що апеляційний розгляд відповідно до ст. 404 КПК України проводиться в межах апеляційної скарги, фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 ніким не заперечується, відтак колегія суддів апеляційного суду не надає оцінки вказаним обставинам.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора про м`якість призначеного покарання в частині не призначення додаткового покарання, колегія суддів апеляційного суду вважає, що такі є слушними, зважаючи на наступне.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції, на виконання вимог ст. 65 КК України, зазначив, що враховує характер та тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, фактичні обставини справи, конкретний характер і ступінь участі обвинуваченого у вчиненому ним кримінальному правопорушенні, тяжкість заподіяних наслідків такого, спосіб та мотиви вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, працює директором ПП «Промбудремонт», позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку в лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, неодружений, відшкодував матеріальну та моральну шкоду потерпілій.
Також суд врахував поведінку обвинуваченого після вчиненого кримінального правопорушення, відсутність намірів уникнути кримінальної відповідальності; наявність обставин, що пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відшкодування завданих збитків, відсутність обставин, які обтяжують покарання.
Враховуючи зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів можливе без ізоляції від суспільства, а тому, призначаючи покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті ч. 2 ст. 286 КК України, суд вважав можливим застосувати ст. 75 КК України, тобто звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного судом покарання із випробуванням з покладанням на нього обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо можливості застосування до обвинуваченого при призначенні покарання положень статей 75, 76 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням.
Водночас, апеляційний суд не може погодитись з висновками місцевого суду щодо можливості не застосування до ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами з огляду на таке.
Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
На переконання колегії суддів, покарання обвинуваченому ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України призначено без урахування усіх обставин справи та його особи, відтак вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання є незаконним, а тому у цій частині підлягає скасуванню з таких підстав.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п.1-4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», судам при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, необхідно суворо дотримуватись вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілого.
Крім того, суд залишив поза увагою та не проаналізував характеру й обсягу допущених обвинуваченим грубих порушень Правил дорожнього руху, яке спричинило отримання неповнолітньою особою тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення та посягнуло на найвищу соціальну цінність в державі - здоров`я людини.
Поряд з тим, указані обставини мають значення при виборі заходу примусу та для забезпечення його мети. А сукупність цих обставин свідчить про те, що обране ОСОБА_7 покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами очевидно не сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху як обвинуваченим, так і іншими особами.
Набуття особою права керування транспортними засобами унормовано Положенням про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами (затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 511, з відповідними змінами). Держава, надаючи це право особі, яка бажає його набути, встановлює перед нею певні умови та зобов`язує їх виконати. Однією з таких умов є обов`язок особи підтвердити свої знання встановлених правил та дотримуватися їх. Виходячи з того, що у національному законодавстві транспортний засіб визнається джерелом підвищеної небезпеки, на водія як особу, яка набула право керування ним, покладається особливий тягар дотримання цих правил.
Повертаючись до обставин цього кримінального провадження, колегія суддів констатує, що сторона захисту не заперечує, що ОСОБА_7 за вищевказаних обставин був учасником дорожнього руху. Статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» чітко передбачені обов`язки учасника дорожнього руху, серед яких є також і обов`язок знати і неухильно дотримувати вимог Закону України «Про дорожній рух», Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху. Отже, обов`язок учасника дорожнього руху, яким на момент дорожньо-транспортної пригоди був ОСОБА_7 , знати і неухильно виконувати вимоги ПДР, чітко визначених у національному законодавстві.
Колегія суддів вважає, що допущені обвинуваченим порушення пов`язані з очевидним для винного нехтуванням елементарних правил безпеки, що створило реальну загрозу для життя та здоров`я учасників дорожнього руху. У результаті злочинної недбалості ОСОБА_7 неповнолітній потерпілій спричинено ряд тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, що безумовно вплинуло на її фізичне та ментальне здоров`я.
При цьому, використання обвинуваченим ОСОБА_7 транспортного засобу для отримання доходу, про що вказував суд першої інстанції у своєму рішенні, не може бути безумовною підставою для призначення обвинуваченому покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу. Існування такої обставини потребує лише більш виваженого та обережного підходу при обранні заходу примусу, виходячи із загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.
Апеляційний суд враховує і те, що у даному кримінальному провадженні суспільна небезпека від можливих наслідків порушення Правил дорожнього руху значно перевищує особисті інтереси обвинуваченого ОСОБА_7 .
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.
Згідно з приписами ч. 2 ст.409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції може невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Статтею 414 КПК України визначено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Відповідно до п. 2, 4 ч.1 ст.420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання та неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
Отже, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції скасуванню в частині призначення покарання, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, з ухваленням нового вироку у цій частині з призначенням обвинуваченому покарання з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:
апеляційну скаргу заступника Генерального прокурора ОСОБА_6 - задовольнити частково.
Вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 09 грудня 2021 року відносно ОСОБА_7 - скасувати в частині призначення покарання та ухвалити новий вирок у цій частині.
Призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на чотири роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на два роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного судом основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком два роки.
Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4