Ухвала

Іменем України
30 травня 2022 року

м. Київ
провадження № 51-1539 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисників ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 23 лютого 2022 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Заліщицького районного суду Тернопілької області від 10 грудня 2021 року
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше несудимого,

визнано винуватим за ч. 1 ст. 121 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на 5 років.
На підставі ст. 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням та встановлено іспитовий строк 2 роки.
Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 23 лютого 2022 року апеляційну скаргу захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 залишено без задоволення, а вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 без змін.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 10 травня 2021 року близько 2 години, перебуваючи неподалік входу у розважальний заклад Матриця, що в м. Заліщики по вул. С. Бандери, 66 Тернопільської області, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з ОСОБА_7 , умисно наніс один удар кулаком в живіт, внаслідок чого спричинив потерпілому тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя.

Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисники ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просять скасувати ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 23 лютого 2022 року та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Обґрунтовуючи незаконність постановленої відносно ОСОБА_6 ухвали апеляційного суду, захисники зазначають, що суди першої та апеляційної інстанції дали помилкову правову оцінку обставинам справи.
Крім того, вважають, що рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України, оскільки суд не навів обґрунтованих мотивів залишення без задоволення їх апеляційної скарги. А саме, судом не надано належної оцінки твердженню сторони захисту про відсутність у ОСОБА_6 умислу на заподіяння потерпілому ОСОБА_7 тяжких тілесних ушкоджень.
Мотиви Суду
Згідно ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Захисники зазначають, що суди першої та апеляційної інстанції дали помилкову правову оцінку обставинам справи.
Згідно ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, встановлених судами.
Суд нагадує, що кваліфікація злочину - це кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.
Фактичні обставини вчиненого злочину закріплюються належними і допустимими доказами, зібраними в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законом, та оціненими відповідно до вимог ст. 94 КПК України.
Так, суди виходили з показань засудженого, який підтвердив, що в ніч з 9 на 10 травня 2021 року біля входу у нічний клуб Матриця вступив з потерпілим у словесну суперечку, а коли ОСОБА_7 , нецензурно виражаючись пішов в його сторону, розмахуючи руками, зачепив його, на що він відштовхнув потерпілого від себе. Але відійшовши від місця конфлікту, повідомив, що у ОСОБА_7 виникли проблеми, і так як він його шарпав, то завдав удару потерпілому. Це чули свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , яким потерпілий скаржився на сильний біль в животі і повідомив, що його вдарив високий чоловік, який підходив до їх столика на імя Міша; показань потерпілого ОСОБА_7 , відповідно до яких ОСОБА_6 вдарив його у живіт, від чого він втратив свідомість, на наступний день біль не минув, тому його доставили в лікарню, де виявлені тяжкі тілесні ушкодження у вигляді закритої травми живота з розривом петлі тонкого кишківника, який ускладнився розвитком розлитого гнійно-фіброзного перитоніту; свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (батьків потерпілого), відповідно до яких їх син наступного дня після відвідування клубу скаржився на біль в животі, а в лікарні повідомив, що його вдарив в живіт незнайомець; свідка ОСОБА_12 , який був свідком розмови батьків обвинуваченого та потерпілого щодо відшкодування спричиненої шкоди потерпілому; протоколу огляду місця події в якому зафіксована обстановка вчиненого; висновку судово-медичної експертизи, згідно якого у потерпілого виявлені тяжкі тілесні ушкодження; протоколу проведення слідчого експерименту з участю потерпілого, відповідно до якого ОСОБА_7 показав обставини нанесення йому ОСОБА_6 тілесних ушкоджень; інших доказів.

Тобто, місцевий суд оцінив усі докази в їх сукупності, детально виклав їх у вироку, встановив, що вони є взаємоузгодженими, належними та допустимими, доповнюють один одного і дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, тобто завдання умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння,оскільки його винуватість доведена поза розумним сумнівом. Оцінка доказів судом проведена згідно з вимогами процесуального законодавства, з наведенням у вироку відповідних висновків.
Отже, правова оцінка обставин вчиненого засудженим ОСОБА_6 кримінального правопорушення відповідає складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Що стосується доводів захисників про невідповідність рішення апеляційного суду вимогам ст. 419 КПК України, оскільки судом не надано належної оцінки твердженню сторони захисту про відсутність у ОСОБА_6 умислу на заподіяння потерпілому ОСОБА_7 тяжких тілесних ушкоджень, бо ОСОБА_6 не бив потерпілого у живіт, а лише відштовхнув його в плече, то вони є безпідставними.

Згідно зі ст. 419 КПК України в мотивувальній частині ухвали суду апеляційної інстанції мають зазначатися узагальнені доводи осіб, котрі подали апеляційні скарги, мотиви, з яких цей суд виходив при постановленні ухвали, та положення закону якими він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі вищевказаного суду має бути зазначено підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
За змістом ст. 24 КК України наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або хоч і не бажала, але свідомо припускала їх настання.
При цьому питання про наявність умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події.
Так, умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження (ст. 121 КК України) з об`єктивної сторони характеризується протиправним посяганням на здоров`я іншої людини, шкідливими наслідками, що настали для здоров`я потерпілого, у вигляді спричинення тілесних ушкоджень, встановлення причинного зв`язку між зазначеним діянням та наслідками.
Крім того, заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому характеризується у цьому випадку не лише непрямим, а ще й неконкретизованим (невизначеним) умислом. За неконкретизованого умислу винний, вчиняючи злочин, хоча і передбачає можливість настання різних шкідливих наслідків, але до кінця не усвідомлює їх характеру і тяжкості.
А оскільки особа за невизначеного умислу одночасно передбачає різні за характером і тяжкістю наслідки, але фактично реалізується лише один з них, кримінальна відповідальність настає за наслідки, що настали фактично.
При цьому дії особи, яка завдає удару іншій, з невизначеним умислом на заподіяння тілесних ушкоджень мають кваліфікуватися за наслідками таких дій, що фактично настали, тобто за тяжкістю спричинених тілесних ушкоджень.
Суди попередніх інстанцій встановили, що в ході словесної суперечкиОСОБА_6 , завдав удар кулаком у живіт потерпілого ОСОБА_7 , де знаходяться життєво важливі органи, після чого потерпілий впав і втратив свідомість, однак ОСОБА_6 навіть не намагався надати йому будь-яку допомогу, а одразу покинув місце події, тобто, припинив свої дії після досягнення бажаного результату. Висновком судово-медичної експертизипідтверджено заподіяння ОСОБА_7 тяжких тілесних ушкоджень у вигляді закритої травми живота з розривом петлі тонкого кишківника, який ускладнився розвитком розлитого гнійно-фіброзного перитоніту.
Тобто, ОСОБА_6 усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій, адже завдаючи удар потерпілому в живіт, де знаходяться життєво важливі органи, хоча й не усвідомлював характеру і тяжкості наслідків, що будуть фактично спричинені потерпілому, однак припускав заподіяння шкоди здоров`ю останнього.

З урахуванням вищенаведеного, суди дійшли вірного переконання, що ОСОБА_6 діяв із невизначеним умислом на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому, тому юридично-правова кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 121 КК України є вірною, а саме за наслідками, що фактично настали.
Переглянувши кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на вирок місцевого суду відносно ОСОБА_6 , суд апеляційної інстанції належним чином перевірив усі викладені у ній доводи, проаналізував їх, дав на них вичерпну відповідь, та відповідно до вимог ч. 2 ст. 419 КПК України, залишаючи її без задоволення, зазначив в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими. При цьому, суд не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та дати правильну юридичну оцінку вчиненому.

Касаційна скарга захисників не містить переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність, обґрунтованість та вмотивованість оскаржуваної ухвали апеляційного суду, що відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Ураховуючи наведені у скарзі мотиви та надану до неї копію ухвали, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд дійшов висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги захисників ОСОБА_4 та ОСОБА_5 немає.
З цих підстав Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисників ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 23 лютого 2022 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3