Справа № 461/2015/22
Провадження № 1-кс/461/1454/22
29.04.2022 року слідчий суддя Галицького районного суду м.Львова ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , захисника адвоката ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 , розглянувши скаргу адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_5 на повідомлення про підозру,
Адвокат ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_5 звернувся до слідчого судді зі скаргою на повідомлення про підозру.
Обґрунтовуючи дану скаргу, захисник вказує наступне.
10.09.2021 року ОСОБА_5 було вручено письмове повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, тобто вчинення кримінально-караних діянь за попередньою змовою в групі осіб повторно та із вимаганням неправомірної вигоди.
31.01.2021 року ОСОБА_5 вручено письмове повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри, відповідно до якої останній підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, а саме в одержанні службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду будь якої дії з використанням службового становища, вчинене повторно.
Захисник вважає, що висунута ОСОБА_5 підозра є необґрунтована, а докази на які посилається сторона обвинувачення є такими, що отримані стороною обвинувачення у позапроцесуальний спосіб та/або з порушенням істотних умов проведення, як слідчих, так і негласних слідчих розшукових дій, а тому повідомлення про підозру підлягає скасуванню.
Зокрема, захисник вказує, що 06.08.2021 року та 10.08.2021 року в межах вказаного кримінального провадження оперативними співробітниками та прокурором у зоні митного контролю проводились НСРД (аудіо та відеоконтроль особи) та контроль за вчиненням злочину. Матеріали кримінального провадження не містять даних про наявність відповідного міжнародного доручення на використання спеціальної техніки під час проведення НСРД на території України, що є можливим (законним) виключно під час координації таких дій із правоохоронними органами іноземної держави. Захист вважає, що за матеріалами досудового розслідування у якому ОСОБА_5 повідомлено про підозру відсутній сам предмет злочину (грошові кошти), як невід`ємна частина складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, оскільки допустимих доказів з цього приводу немає.
Також, скаржник зазначає, що розпочавши кримінальне провадження, прокурор, на підставі ч. 7 ст. 214 КПК України, зобов`язаний був невідкладно, але не пізніше наступного дня з дотриманням правил підслідності, передати наявні у нього матеріали до слідчих органів ДБР та доручити проведення досудового розслідування. Проте, всупереч приписам процесуального закону, органи прокуратури з 22 липня 2021 року до 18.08.2021 року (дата складення постанови про створення групи слідчих), тобто до моменту зібрання доказів, що стали підставою повідомлення про підозру, а також після 18.08.2021 здійснювали досудове розслідування з порушенням визначеної ст. 216 КПК підслідності, в ході чого провели ряд слідчих дій, спрямованих на отримання доказів, у тому числі й негласні слідчі (розшукові) дії, результати яких було покладено в основу повідомлення про підозру. Крім того, вказані порушення процесуального закону не було усунуто й у результаті винесення заступником керівника Львівської обласної прокуратури постанови від 21.09.2021 про доручення здійснення досудового розслідування слідчим органам ГУ НП у Львівській області через формальну неефективність проведення досудового розслідування ТУ ДБР розташованого у м. Львові, на адресу якого матеріали провадження не надходили, оскільки функцію органу досудового розслідування перебрав на себе прокурор.
Крім того, скаржник зазначає, що всупереч вимогам п. 6 ст. 277 КПК України, в повідомленні про підозру від 10.09.2021 року не зазначено стислого викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, часу, місця вчинення кримінального правопорушення, зазначений лише час ввезення на територію України товарів заявником, а також інших суттєвих обставин, відомих на момент вручення вказаного повідомлення.
У відповідності до п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закривається в разі, якщо після повідомлення особі про підозру закінчився строк досудового розслідування, визначений статтею 219 цього Кодексу, крім випадку повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи.
Скаржник зазначає, що у зв`язку з відсутністю доказів повідомлення підозрюваного про завершення досудового розслідування та відкриття матеріалів провадження для ознайомлення в порядку ст. 290 КПК України підозра ОСОБА_5 фактично є незаконною та провадження у справі мало бути закрите, у відповідності до наведених вимог КПК України, оскільки строки досудового розслідування не зупинялися через не направлення підозрюваному повідомлення про завершення досудового розслідування, як і через відсутність підтверджених фактів повідомлення цієї інформації стороні захисту.
В ході розгляду скарги захисник її підтримав у повному обсязі, з підстав наведених у ній та додаткових поясненнях. Просив скаргу задовольнити у повному обсязі.
Прокурор подав письмові заперечення на скаргу, згідно яких вказав, що процесуальна процедура повідомлення про підозру регулюється положеннями глави 22 КПК України. Зокрема, нею врегульовані випадки повідомлення про підозру (ст. 276 КПК України), порядок повідомлення про підозру (ст. 278 КПК України), зміст повідомлення про підозру (ст. 277 КПК України).
Підставою оскарження процесуального рішення є порушення вище вказаних процесуальних норм. Згідно із ст. 277 КПК України, письмове повідомлення про підозру складається прокурором або слідчим за погодженням з прокурором.
В ході проведення досудового розслідування встановлено, що державний інспектор відділу митного оформлення № 3 митного поста «Яворів» Львівської митниці ОСОБА_7 , будучи службовою особою та працівником правоохоронного органу, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи умисно, з корисливих мотивів, всупереч інтересам служби, з метою незаконного збагачення, за попередньою змовою групою осіб із державним інспектором відділу митного оформлення № 3 митного поста «Яворів» Львівської митниці ОСОБА_5 , 06.08.2021, 10.08.2021 та 09.09.2021 одержали неправомірну вигоду від ОСОБА_8 на загальну суму 3 000 грн., за проведення митного оформлення продуктів харчування, вживаних запчастин до автомобілів та вживаної побутової техніки, які перевозив ОСОБА_8 та нестворення штучних перешкод у здійсненні вказаного перевезення.
09.09.2021 ОСОБА_7 затримано в порядку ст.208 КПК України та цього ж дня повідомлено про підозру за ч.3 ст.368 КК України.
10.09.2021 старшим групи прокурорів у кримінальному провадженні повідомлено про підозру державному інспектору відділу митного оформлення № 3 митного поста «Яворів» Львівської митниці ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 368 КК України.
Прокурор вважає, що письмове повідомлення про підозру, яке складено та вручено 10.09.2021 ОСОБА_5 , за участі його захисника ОСОБА_9 , за своїм змістом відповідає вимогам ст. 277 КПК України, оскільки при врученні повідомлення прокурором були дотримані вимоги ст. 278 КПК України, повідомлення про підозру було здійснено за наявності достатніх доказів, які давали можливість дійти висновку, що ОСОБА_5 причетний до вчинення злочину.
В подальшому 31.01.2021 ОСОБА_5 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри за ч. 3 ст. 368 КК України, тобто в одержанні службовою особою неправомірної вигоди для себе за невчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням службового становища, вчиненого повторно.
Прокурор також вказує, що в межах цього кримінального провадження слідчі судді, як Личаківського та Галицького районного суду м. Львова вже розглядали клопотання сторони обвинувачення про застосування відносно підозрюваного ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту. Під час розгляду таких клопотань слідчі судді встановили наявність ознак «обґрунтованої підозри» у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.
Обґрунтованість підозри ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується отриманими у встановленому КПК України порядку, в ході проведення досудового розслідування у зазначеному кримінальному провадженні, зокрема: заявою ОСОБА_8 про вчинення кримінального правопорушення від 20.07.2021; протоколами допиту ОСОБА_8 (заявника) від 24.07.2021, 09.08.2021, 17.08.2021 та 09.09.2021; іншими матеріалами кримінального провадження у їх сукупності та взаємозв`язку.
Прокурор вважає, що твердження сторони захисту про недопустимість таких доказів, отриманих в ході проведення досудового розслідування, на думку сторони обвинувачення, зводиться до оцінки доказів, та не може вирішуватись на стадії досудового розслідування у спосіб оскарження повідомлення про підозру, оскільки таке провадження не є судовим за своєю суттю і в межах цієї скарги слідчий суддя не оцінює докази за стандартом «поза всяким розумним сумнівом».
В ході розгляду скарги, в судовому засіданні, прокурор підтримав письмові заперечення та просив залишити скаргу без задоволення.
Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до статті 8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Частинами 1 ст.9 КПК України встановлено, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Згідно ч. 1 ст. 24 КПК України, кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Відповідно до статті 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Згідно статті 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Саме в запроваджені механізму реального захисту громадянами своїх прав у суді полягає здійснення функцій правової держави та її утвердження як такої.
Згідно ч. ч. 1,2 ст. 36 КПК України, прокурор, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові та інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення прокурора.
Прокурор, здійснюючи нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, уповноважений:
1) починати досудове розслідування за наявності підстав, передбачених цим Кодексом;
2) мати повний доступ до матеріалів, документів та інших відомостей, що стосуються досудового розслідування;
3) доручати органу досудового розслідування проведення досудового розслідування;
4) доручати слідчому, органу досудового розслідування проведення у встановлений прокурором строк слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій, інших процесуальних дій або давати вказівки щодо їх проведення чи брати участь у них, а в необхідних випадках - особисто проводити слідчі (розшукові) та процесуальні дії в порядку, визначеному цим Кодексом;
5) доручати проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій відповідним оперативним підрозділам;
7) скасовувати незаконні та необґрунтовані постанови слідчих;
8) ініціювати перед керівником органу досудового розслідування питання про відсторонення слідчого від проведення досудового розслідування та призначення іншого слідчого за наявності підстав, передбачених цим Кодексом, для його відводу, або у випадку неефективного досудового розслідування;
9) приймати процесуальні рішення у випадках, передбачених цим Кодексом, у тому числі щодо закриття кримінального провадження та продовження строків досудового розслідування за наявності підстав, передбачених цим Кодексом;
10) погоджувати або відмовляти у погодженні клопотань слідчого до слідчого судді про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій, інших процесуальних дій у випадках, передбачених цим Кодексом, чи самостійно подавати слідчому судді такі клопотання;
11) повідомляти особі про підозру;
12) пред`являти цивільний позов в інтересах держави та громадян, які через фізичний стан чи матеріальне становище, недосягнення повноліття, похилий вік, недієздатність або обмежену дієздатність неспроможні самостійно захистити свої права, у порядку, передбаченому цим Кодексом та законом;
13) затверджувати чи відмовляти у затвердженні обвинувального акта, клопотань про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, вносити зміни до складеного слідчим обвинувального акта чи зазначених клопотань, самостійно складати обвинувальний акт чи зазначені клопотання;
14) звертатися до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності;
15) підтримувати державне обвинувачення в суді, відмовлятися від підтримання державного обвинувачення, змінювати його або висувати додаткове обвинувачення у порядку, встановленому цим Кодексом;
16) погоджувати запит органу досудового розслідування про міжнародну правову допомогу, передання кримінального провадження або самостійно звертатися з таким клопотанням в порядку, встановленому цим Кодексом;
17) доручати органу досудового розслідування виконання запиту (доручення) компетентного органу іноземної держави про міжнародну правову допомогу або перейняття кримінального провадження, перевіряти повноту і законність проведення процесуальних дій, а також повноту, всебічність та об`єктивність розслідування у перейнятому кримінальному провадженні;
18) перевіряти перед направленням прокуророві вищого рівня документи органу досудового розслідування про видачу особи (екстрадицію), повертати їх відповідному органу з письмовими вказівками, якщо такі документи необґрунтовані або не відповідають вимогам міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, чи законам України;
19) доручати органам досудового розслідування проведення розшуку і затримання осіб, які вчинили кримінальне правопорушення за межами України, виконання окремих процесуальних дій з метою видачі особи (екстрадиції) за запитом компетентного органу іноземної держави;
20) оскаржувати судові рішення в порядку, встановленому цим Кодексом;
21) здійснювати інші повноваження, передбачені цим Кодексом.
Аналіз наведених положень чинного процесуального законодавства вказує на те, що прокурор, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, наділений повноваженнями стосовно визначення потерпілих у кримінальному провадженні з дотриманням положень чинного КПК або відмовляти у задоволенні відповідного клопотання з дотриманням відповідної процедури. Також, прокурор зобов`язаний застосовувати всі передбачені законом заходи для забезпечення ефективності досудового розслідування, шляхом здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні.
Відповідно до статті 276 КПК України, повідомлення про підозру обов`язково здійснюється в порядку, передбаченому статтею 278 цього Кодексу, у випадках:
1) затримання особи на місці вчинення кримінального правопорушення чи безпосередньо після його вчинення;
2) обрання до особи одного з передбачених цим Кодексом запобіжних заходів;
3) наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Особливості повідомлення про підозру окремій категорії осіб визначаються главою 37 цього Кодексу.
У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, слідчий, прокурор або інша уповноважена службова особа (особа, якій законом надано право здійснювати затримання) зобов`язані невідкладно повідомити підозрюваному про його права, передбачені статтею 42 цього Кодексу.
Після повідомлення про права слідчий, прокурор або інша уповноважена службова особа на прохання підозрюваного зобов`язані детально роз`яснити кожне із зазначених прав.
Згідно ст.277 КПК України, письмове повідомлення про підозру складається прокурором або слідчим за погодженням з прокурором.
Повідомлення має містити такі відомості:
1) прізвище та посаду слідчого, прокурора, який здійснює повідомлення;
2) анкетні відомості особи (прізвище, ім`я, по батькові, дату та місце народження, місце проживання, громадянство), яка повідомляється про підозру;
3) найменування (номер) кримінального провадження, у межах якого здійснюється повідомлення;
5) правова кваліфікація кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність;
6) стислий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, у тому числі зазначення часу, місця його вчинення, а також інших суттєвих обставин, відомих на момент повідомлення про підозру;
7) права підозрюваного;
8) підпис слідчого, прокурора, який здійснив повідомлення.
Відповідно до статті 278 КПК України, письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Письмове повідомлення про підозру затриманій особі вручається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту її затримання. У разі якщо особі не вручено повідомлення про підозру після двадцяти чотирьох годин з моменту затримання, така особа підлягає негайному звільненню. Дата та час повідомлення про підозру, правова кваліфікація кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність невідкладно вносяться слідчим, прокурором до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Згідно статті 279 КПК України, у випадку виникнення підстав для повідомлення про нову підозру або зміну раніше повідомленої підозри слідчий, прокурор зобов`язаний виконати дії, передбачені статтею 278 цього Кодексу. Якщо повідомлення про підозру здійснив прокурор, повідомити про нову підозру або змінити раніше повідомлену підозру має право виключно прокурор.
Як вказано вище, статтею 26 КПК України встановлено засади диспозитивності кримінального провадження. Так, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.
До повноважень слідчого судді статтею 303 КПК України віднесено розгляд скарг на окремі рішення, дії та бездіяльність слідчого чи прокурора. Наведений у статті 303 КПК України перелік таких рішень, дій чи бездіяльності є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Так, відповідно до п.10 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені, серед іншого, повідомлення слідчого, дізнавача, прокурора про підозру після спливу одного місяця з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку або двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину, але не пізніше закриття прокурором кримінального провадження або звернення до суду із обвинувальним актом - підозрюваним, його захисником чи законним представником.
Слідчий суддя не вправі перебирати на себе функції інших учасників кримінального провадження, а також втручатись у закріплену статтями 36, 40 КПК України процесуальну самостійність слідчого та прокурора.
Отже, оцінюючи подану скаргу на предмет обґрунтованості, приходжу до наступних висновків.
Так, оцінюючи доводи сторони захисту щодо наявності підстав для скасування повідомлення про підозру, внаслідок проведення досудового розслідування не уповноваженими особами та перебирання на себе прокурором функцій слідчого, слід відзначити наступне.
В ході розгляду скарги встановлено, що станом на даний час досудове розслідування завершено і прийнято рішення про відкриття стороні захисту матеріалів досудового розслідування, в порядку ст. 290 КПК України.
Наведене процесуальне рішення постановлено уповноваженою особою та відповідає критеріям встановленим для нього процесуальним положенням.
Також, в ході судового розгляду досліджено документи, зокрема супровідні листи щодо передачі кримінального провадження з одного органу досудового розслідування до іншого.
Таким чином, доводи сторони захисту щодо здійснення досудового розслідування прокурором, а не відповідними слідчими не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Крім того, прокурором спростовані твердження сторони захисту щодо відсутності відповідних повноважень у органу досудового розслідування на проведення досудового розслідування, з огляду на наявність відповідних процесуальних рішень та документів.
Інші доводи щодо процесуальних повноважень відповідних осіб повинні перевірятись на стадії судового розгляду, під час оцінки доказів на предмет їх допустимості.
Доводи сторони захисту щодо відсутності доказів для ухвалення рішення про повідомлення про підозру також спростовані наданими прокурором матеріалами кримінального провадження, зокрема: заявою ОСОБА_8 про вчинення кримінального правопорушення від 20.07.2021; протоколами допиту ОСОБА_8 (заявника) від 24.07.2021, 09.08.2021, 17.08.2021 та 09.09.2021; результатами НСРД.
В цьому, контексті слід відзначити, що на стадії досудового розслідування, докази, які необхідні для пред`явлення повідомлення про підозру не повинні бути такими самими переконливими, як докази необхідні для ухвалення обвинувального вироку.
Що стосується доводів сторони захисту з приводу невідповідності повідомлення про підозру вимогам закону, слід відзначити, що такі не знайшли свого підтвердження в ході розгляду скарги, адже встановлено, що наведені процесуальні документи (повідомлення про підозру та зміну раніше повідомленої підозри) відповідають положенням закону. Так, у них наведено прізвище та посаду прокурора, який здійснює повідомлення; анкетні відомості особи, яка повідомляється про підозру; найменування (номер) кримінального провадження, у межах якого здійснюється повідомлення; зміст підозри; правова кваліфікація кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; стислий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, у тому числі зазначення часу, місця його вчинення, а також інших суттєвих обставин, відомих на момент повідомлення про підозру; тощо.
По суті доводи сторони захисту щодо неналежного відображення стислого викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, у тому числі зазначення часу, місця його вчинення, а також інших суттєвих обставин, відомих на момент повідомлення про підозру мають суто суб`єктивний характер і гуртуються виключно на суб`єктивній оцінці повідомлення стороною захисту. Натомість сам зміст оскаржуваного повідомлення вказує на наявність у ньому усіх необхідних складових.
Крім того, слід відзначити, що доводи сторони захисту щодо недопустимості доказів підлягають оцінці під час судового розгляду.
Так, згідно статті 23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом. Сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом.
Відповідно до положень статті 84 КПК, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Згідно ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Стаття 87 КПК України встановлює, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння:
1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов;
2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження;
3) порушення права особи на захист;
4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права;
5) порушення права на перехресний допит;
Недопустимими є також докази, що були отримані:
1) з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні;
2) після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень;
3) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у зв`язку з недопущенням адвоката до цієї слідчої (розшукової) дії. Факт недопущення до участі в обшуку адвокат зобов`язаний довести в суді під час судового провадження;
4) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, якщо така ухвала винесена слідчим суддею без проведення повної технічної фіксації засідання.
Докази, передбачені цією статтею, повинні визнаватися судом недопустимими під час будь-якого судового розгляду, крім розгляду, якщо вирішується питання про відповідальність за вчинення зазначеного істотного порушення прав та свобод людини, внаслідок якого такі відомості були отримані.
Стаття 89 КПК встановлює, що суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.
В контексті наведених положень закону слід відзначити, що остаточне рішення про допустимість доказів приймає суд під час судового розгляду. В свою чергу, доводи сторони захисту на даному етапі кримінального провадження не вказують на очевидну недопустимість доказів. Разом з тим, у даній категорії справ (скарга на повідомлення про підозру) дослідженню підлягає питання наявності достатніх доказів для повідомлення про підозру. Як вбачається з наведених вище обставин встановлених в процесі розгляду скарги, такі докази у розпорядженні прокурора та органу досудового розслідування є і були у наявності.
Доводи скаржника щодо наявності підстав для закриття кримінального провадження не можуть бути підставою для скасування повідомлення про підозру, адже наявність підстав для закриття кримінального є підставою для ухвалення відповідного процесуального рішення саме про закриття провадження, а не скасування повідомлення про підозру. Натомість такі доводи, на свідчать про наявність законних підстав для скасування повідомлення про підозру. В свою чергу, наведені доводи можуть бути предметом оцінки під час підготовчого судового засідання, що зокрема вбачається із змісту наведених стороною захисту рішень суду касаційної інстанції.
При цьому, посилання сторони захисту на відповідну практику суду касаційної інстанції беруться до уваги та оцінюються в сукупності зі всіма обставинами справи. У цьому контексті слід відзначити, що справи на які посилається захисник в обґрунтування своєї позиції не є абсолютно тотожними до даної справи, а відтак не можуть бути застосовані в повній мірі та обсязі при її вирішенні.
Відповідно до положень ст. 307 КПК України, за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора постановляється ухвала згідно з правилами цього Кодексу.
Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 1-1) скасування повідомлення про підозру; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, виходячи з наведених вище доводів та мотивів, приходжу до висновку про відсутність законних підстав для задоволення поданої скарги.

Керуючись ст.ст.303, 304,306,307 КПК України,

постановив:

В задоволенні скарги відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1