УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2022 року

м. Київ

Справа № 562/4079/17

Провадження № 51-2874 ск 22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого Іваненка І.В.,

суддів Анісімова Г.М., Луганського Ю.М.,

розглянувши касаційну скаргу захисника Грозіка І.І. в інтересах засудженого ОСОБА_1 на вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 07 грудня 2021 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 20 червня 2022 року щодо

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Здолбунів Рівненської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ), проживає за адресою: АДРЕСА_2 ), раніше не судимого,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 07 грудня 2021 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Обрано щодо ОСОБА_1 запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили. Взято ОСОБА_1 під варту в залі судового засідання. Початок строку відбування покарання ОСОБА_1 вирішено обчислювати з моменту взяття під варту. Зараховано ОСОБА_1 в строк відбування покарання строк перебування під вартою з 30 липня 2017 року по 01 серпня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь фінансового управління Здолбунівської районної державної адміністрації 4 227 грн 74 коп. витрат, пов`язаних зі стаціонарним лікуванням потерпілого для перерахування Здолбунівській центральній районній лікарні. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Головного управління державного казначейства України в Полтавській області 3 368 грн 82 коп. витрат, пов`язаних зі стаціонарним лікуванням потерпілого, для перерахування Зіньківській центральній районній лікарні. Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Згідно з вироком ОСОБА_1 30 липня 2017 року о 03 год. 30 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на подвір`ї кафе «Фромаж», розташованого по АДРЕСА_2 , на ґрунті особистих неприязних відносин, маючи умисел на протиправне позбавлення життя, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та передбачаючи їх наслідки, попередньо підготовившись, завдав ножем один удар в область грудної клітки ОСОБА_2 . Внаслідок вказаних дій ОСОБА_1 спричинив потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, однак свій злочинний умисел, направлений на протиправне заподіяння смерті іншій людині, до кінця не довів, оскільки був затриманий відвідувачами кафе.

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 20 червня 2022 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_1 залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

За змістом касаційної скарги захисник, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі обвинуваченого, просить оскаржувані судові рішення змінити, перекваліфікувати діяння ОСОБА_1 з ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України на ст. 124 КК України та призначити покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що у матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які об`єктивні докази, які б доводили наявність у ОСОБА_1 умислу, спрямованого на вбивство ОСОБА_2 .

Вказує, що, ОСОБА_1 визнав те, що саме ним було заподіяно потерпілому тяжке тілесне ушкодження, однак за інших обставин, а саме під час самооборони від протиправних дій інших осіб, в результаті якої він випадково завдав удар ножем потерпілому. У зв`язку з цим захисник вважає, що діяння ОСОБА_1 необхідно кваліфікувати за ст. 124 КК України.

Крім цього, на думку захисника, призначене ОСОБА_1 покарання є явно несправедливим через суворість, оскільки судами не було належним чином враховано дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що він визнав свою вину, розкаявся, а також те, що він має на утриманні двоє малолітніх дітей, а не одну неповнолітню дитину, як це зазначено у рішеннях. Окрім того, цивільний позов до ОСОБА_1 потерпілим не заявлявся.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів вбачає, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.

Крім цього, касаційний суд не може втручатися в аспекти оцінки судами нижчих інстанцій дослідженої ними сукупності належних, допустимих і достовірних доказів на предмет підтвердження чи не підтвердження ними обставин, які підлягають доказуванню в провадженні. Таку оцінку кожен суд здійснює незалежно і самостійно шляхом формування власного внутрішнього переконання як щодо кожної з обставин, які підлягають доказуванню, так і стосовно винуватості особи у вчиненні інкримінованого їй злочину в цілому.

Тому колегія суддів касаційного суду відхиляє доводи касаційної скарги захисника щодо неправильної, на його думку, оцінки судами досліджених доказів за відсутності або безпідставності конкретних доводів щодо неналежності, недопустимості чи недостовірності окремих досліджених судом доказів.

Як убачається зі змісту доданих до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції, обґрунтовуючи висновок про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, поклав в основу вироку зібрані у встановленому законом порядку та досліджені у судовому засіданні докази.

Зокрема винуватість ОСОБА_1 підтверджується показаннями самого ОСОБА_1 , який не заперечував, що завдав потерпілому ножове поранення.

Також підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_2 , який підтвердив обставини вчинення вказаного кримінального правопорушення ОСОБА_1 та пояснив, що жодних дій, які б провокували обвинуваченого на вчинення кримінального правопорушення, він не вчиняв.

Свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в судовому засіданні вказали, що в момент завдання удару ножем ОСОБА_2 обвинувачений перебувавав на вулиці, жодних тілесних ушкоджень ОСОБА_1 ніхто не наносив. При цьому зазначають, що протягом всього часу перебування у кафе та на прилеглій до кафе території жодних активних дій, спрямованих на заподіяння шкоди ОСОБА_1 ні потерпілий, ні інші особи, не вчиняли, а отримані тілесні ушкодження обвинуваченого виникли після вказаних подій.

Окрім того судом першої інстанції були досліджені письмові докази, які перелічені у змісті вироку і яким суд надав належну правову оцінку. Серед них: дані протоколів огляду місця події від 30 липня 2017 року відповідно до яких на вилученій футболці наявний розріз 15x5 мм в ділянці серця та сліди бурого кольору, схожі на кров людини, а також зафіксовано обстановку на місці вчинення кримінального правопорушення та вилучено ніж чорного кольору; дані висновку судової медичної експертизи №148 щодо кількості ударів, характеру, локалізації, механізму виникнення і ступеня тяжкості виявленого у потерпілого тілесного ушкодження; дані протоколів проведення слідчих експериментів з потерпілим та свідками ОСОБА_6 і ОСОБА_7 від 30 липня 2017 року, які повністю узгоджуються з їх показаннями, наданими під час допиту.

Щодо доводів касаційної скарги захисника про те, що судами було неправильно кваліфіковано дії ОСОБА_1 , оскільки він не мав умислу на вбивство потерпілого, колегія суддів Верховного Суду вважає ці доводи необґрунтованими.

Кримінальне правопорушення, передбачене ст.124 КК України, характеризується заподіянням шкоди у вигляді тяжких тілесних ушкоджень тому, хто посягає, при захисті від суспільно небезпечного посягання, але з перевищенням меж необхідної оборони, тобто при явній невідповідності зазначеної шкоди небезпечності посягання або обстановці захисту. Обов`язковою умовою кваліфікації заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження за ст.124 КК України є відповідна обстановка вчинення злочину - перебування винного під час вчинення цього діяння у стані необхідної оборони. Крім того, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони цього злочину є мотив діяння, а саме захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання.

Згідно з ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Положення ч. 3 ст. 36 КК України вказують, що перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода, заподіяна особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б необхідну.

Питання спрямованості умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема потрібно враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного із перебуванням особи в стані необхідної оборони, необхідно врахувати конкретні обставини справи, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому, такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Як убачається зі змісту доданих до касаційної скарги копій судових рішень, при вирішенні питання щодо кваліфікації діянь ОСОБА_1 суди врахували те, що між обвинуваченим і потерпілим виник конфлікт у зв`язку із зухвалою та протиправною поведінкою ОСОБА_1 ; характер, послідовність, рішучість дій обвинуваченого, який умисно, з достатньою силою завдав удар ножем; знаряддя злочину - ніж; локалізацію поранення та механізм його спричинення, а саме нанесення удару ножем в життєво важливий орган.

Також судами було враховано поведінку засудженого під час вчинення злочину, зокрема те, що він припинив свої протиправні дії у зв`язку з втручанням інших осіб. Повною мірою врахувавши вказані обставини, суд правильно кваліфікував дії ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України.

Стосовно доводів касаційної скарги захисника про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, то вони, на думку колегії суддів, також є безпідставними.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Зі змісту доданих до касаційної скарги копій судових рішень вбачається, що, призначаючи ОСОБА_1 покарання, суд першої інстанції належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого правопорушення; причини, з яких злочин не був доведений до кінця; ступінь його суспільної небезпеки; дані про особу винного, який є раніше судимим, не працює, має на утриманні неповнолітню дитину.

Обставин, які пом`якшують покарання, судом не встановлено. Обставиною, яка обтяжує покарання, суд визнав вчинення кримінального правопорушення особою, яка перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

З огляду на це, суд дійшов правильного висновку про можливість призначення ОСОБА_1 покарання ближче до мінімальної межі, визначеної санкцією ч. 1 ст. 115 КК України, у виді позбавлення волі на строк 8 років.

На думку колегії суддів, доводи захисника про те, що засуджений має на утриманні двох малолітніх дітей, а не одну дитину, що не було враховано судом при ухваленні вироку, у цьому випадку не мають істотного впливу на обґрунтованість позиції суду щодо призначеного покарання.

Колегія суддів вбачає, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_1 покарання, яке є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових правопорушень.

Підстав для пом`якшення покарання, в тому числі й для застосування положень ст. 75 КК України, а також підстав вважати призначене ОСОБА_1 покарання явно несправедливим внаслідок суворості, не вбачається.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду в апеляційному порядку за скаргою захисника, обґрунтовано залишив вирок місцевого суду без зміни, зазначивши в ухвалі підстави такого рішення.Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та копій судових рішень не убачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника Грозіка І.І. в інтересах засудженого ОСОБА_1 на вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 07 грудня 2021 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 20 червня 2022 року.

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

І. В. Іваненко Г.М. Анісімов Ю.М. Луганський