Справа № 347/810/20
Провадження № 1-кп/347/23/22
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" травня 2022 р. м.Косів

Косівський районний суд Івано-Франківської області в складі:
головуючої судді ОСОБА_1 ,
секретаря с/з ОСОБА_2 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Косів об`єднане кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000099 від 13.03.2020 та №0000075 від 06.11.2020 щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Акрешори, Косівського району, Івано-Франківської області, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, не працевлаштованого, з середньою освітою, не одруженого, на утриманні нікого немає, депутатом не обирався, раніше судимого:
вироком Косівського районного суду Івано-Франківської області від 23.12.2019 року за ч. 2 ст. 389 КК України із застосуванням ст. 71 КК України до остаточного покарання у вигляді обмеження волі на строк 2 роки 22 дні, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим строком 1 (один) рік,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 389-2, ч. 1 ст. 164 КК України, -
в с т а н о в и в :
Обвинувачений ОСОБА_4 злісно ухиляється від відбування адміністративного стягнення у виді суспільно-корисних робіт.
Кримінальне правопорушення вчинено за таких обставин.
ОСОБА_4 23.12.2019 засуджений Косівським районним судом Івано- Франківської області за ч. 2 ст. 389 КК України до покарання у виді двох років обмеження волі, та на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік, на шлях виправлення не став, належим висновків для себе не зробив, та під час не відбутого покарання вчинив нове умисне кримінальне правопорушення.

Так, згідно постанови Косівського районного суду Івано-Франківської області від 15.04.2019 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 183-1 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді 240 (двісті сорок) годин суспільно корисних робіт. Постанова суду вступила в законну силу 26.04.2019 року.

З 03.05.2019 ОСОБА_4 перебуває на обліку в Косівському районному секторі філії Державної установи «Центр пробації» в Івано-Франківській області.

03.05.2019 ОСОБА_4 було ознайомлено з порядком та умовами відбування адміністративного стягнення у виді суспільно корисних робіт, про що він власноручно зазначив у довідці про проведену бесіду. В той же день йому було роз`яснено наслідки злісного ухилення від відбування адміністративного стягнення, відповідно до ст. 389-2 КК України, а також йому було вручено направлення на суспільно корисні роботи в Яблунівську селищну раду, відповідно до якого останній повинен був приступити до відбування стягнення.

Згідно розпорядження Яблунівської селищної ради ОСОБА_4 був прийнятий на оплачувані суспільно корисні роботи, де зобов`язаний був працювати відповідно до графіка не більше 8 годин на день.

Однак, ОСОБА_4 , будучи належно ознайомленим з порядком та умовами відбування адміністративного стягнення у виді суспільно корисних робіт, і правовими наслідками в разі ухилення від відбування стягнення у виді суспільно корисних робіт, злісно ухилився від виконання даного стягнення.

Зокрема, ОСОБА_4 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, з метою ухилення від відбування адміністративного стягнення, допустив порушення порядку і умов відбування адміністративного стягнення, а саме не прибув на суспільно корисні роботи без поважних причин, за що постановою Косівського районного суду від 20.01.2020 року був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 183-2 КУпАП та на нього було накладено адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту на строк 2 доби.

20.01.2020 року ОСОБА_4 знову було вручено направлення на суспільно корисні роботи в Яблунівську селищну раду, відповідно до якого він повинен приступити до виконання суспільно корисних робіт не пізніше 21.01.2020 року.

Незважаючи на це, ОСОБА_4 , достовірно знаючі що відповідно до ст. 325-1 КУпАП та розділу ХІ-ХV Порядку виконання адміністративних стягнень у виді громадських робіт, виправних робіт та суспільно корисних робіт, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 474/5 від 19.03.2013, повинен дотримуватися встановлених законодавством умов і порядку відбування покарання, будучи попередженим про кримінальну відповідальність за ст. 389-2 КК України, продовжував ухилятись від відбування адміністративного стягнення у виді суспільно корисних робіт, що виразилось у невиході на суспільно корисні роботи більше двох разів протягом місяця без поважних причин. Так, згідно табелів виходу на роботу у січня 2020 року із запланованих 64 години суспільно корисних робіт ОСОБА_4 не відпрацював 16 годин суспільно корисних робіт та без поважних причин допустив невихід на суспільно корисні роботи більше двох разів протягом місяця, а саме з 30 та 31 січня. В подальшому згідно табеля виходу на роботу у лютому 2020 року із запланованих 160 годин суспільно-корисних робіт ОСОБА_4 не відпрацював 120 годин суспільно корисних робіт без поважних причин та допустив невихід на суспільно корисні роботи більше двох разів протягом місяця, а саме із 10 по 28 лютого 2020 року.

Таким чином ОСОБА_4 злісно ухиляється від відбування адміністративного стягнення у виді суспільно-корисних робіт, тобто вчинив злочин, передбачений ст. 389-2 КК України.
Крім того, судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 злісно ухиляється від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів).
Кримінальне правопорушення вчинено за таких обставин.
Згідно з рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 вересня 2015 року по справі №442/4390/15 рік, ОСОБА_4 зобов`язаний сплачувати аліменти на користь ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жительки АДРЕСА_2 , на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у твердій грошовій сумі в розмірі 600 (шістсот) гривень щомісячно до досягнення нею повноліття, починаючи з 02 липня 2015 року.
Оскільки 08.07.2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», згідно з яким розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області ухвалив рішення від 27 вересня 2017 року по справі №442/4946/17, відповідно до якого ОСОБА_4 , зобов`язаний сплачувати аліменти на користь ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жительки АДРЕСА_2 , на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 (тисяча) гривень щомісячно до досягнення нею повноліття, починаючи з 06 жовтня 2017 року.
Однак, ОСОБА_4 , порушуючи вимоги ст. 51 Конституції України, глави 15 Сімейного Кодексу України, ст. 12 Закону України Про охорону дитинства , згідно з якою батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття та забезпечувати інтереси дітей, від сплати аліментів злісно ухиляється, у визначеному судовими рішеннями порядку грошові кошти на утримання дитини не виплачував, не маючи обмежень по стану здоров`я, тобто будучи фізично здоровим та працездатним, всупереч вимогам ст. 180 Сімейного кодексу України, не працевлаштувався та заходів щодо працевлаштування з метою погашення заборгованості зі сплати аліментів не вживав, на попередження державного виконавця про необхідність сплачувати аліменти не реагував, в результаті чого, в період з 02 липня 2015 року до 06 листопада 2020 року, утворилась заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини у розмірі 70312,60 (сімдесят тисяч триста дванадцять) гривень 60 копійок. Таким чином ОСОБА_4 злісно ухиляється від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання неповнолітньої дитини (аліментів), тобто вчинив кримінальний проступок, передбачений ч. 1 ст. 164 КК України.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 , свою винуватість у інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, передбачених ст. 389-2, ч. 1 ст. 164 КК України визнав повністю та пояснив, що вчинив кримінальні правопорушення за вказаних в обвинувальних актах обставин. Додатково пояснив, що дійсно не відробив всі години суспільно-корисних робіт. Оскільки в той період у нього захворів батько, він змушений був здійснювати за ним догляд. Незнав, що потрібно повідомляти орган пробації, у випадку нез`явлення на відпрацювання. При цьому за час перебування кримінального провадження у Косівському районному суді, також не відробляв жодних годин суспільно-корисних робіт.

Щодо заборгованості зі сплати аліментів, то ОСОБА_4 ствердив, що дійсно довгий період не сплачував аліменти, оскільки на його утримання перебували батьки, зокрема батько, який був лежачою людиною, та потребував стороннього догляду. Вказана обставина на переконання ОСОБА_4 не дозволяла належним чином сплачувати встановлені рішення суду аліменти, та влаштуватись на роботу. В подальшому після смерті батьків, він потрохи сплачував аліменти, через виконавчу службу і особисто потерпілій. Однак всю заборгованість погасити не може наданий час. Також обвинувачений ствердив, що він не володіє інформацією, яка загальна сума заборгованості у нього на даний час. Ствердив, що під час того, як кримінальне провадження відносно нього перебувало в суді, частково погашав заборгованість грошовими переказами на вимогу потерпілої на її особисту картку. Будь яких підтверджуючих документів про те, що ОСОБА_4 офіційно здійснював догляд за власним батьком, обвинувачений не зміг надати, оскільки таких не оформляв.

Свою вину ОСОБА_4 визнав повністю просив суд його суворо не карати, та призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі. Висловив жаль з приводу вчиненого, ствердив, що зробив для себе правильні висновки.

Показання обвинуваченого ОСОБА_4 , є послідовними, логічними та такими, що не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення.
Потерпіла ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилася, однак подала заяву до суду, в якій просила проводити розгляд справи без її участі., а покарання призначити згідно з законом.

Крім повного визнання своєї вини обвинуваченим, його винуватість у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень доведена зібраними органом досудового розслідування матеріалами об`єднаного кримінального провадження, які учасники судового провадження не оспорювали та вважали їх дослідження в судовому засіданні недоцільним. Судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, сумніви у добровільності та істинності їх позицій відсутні. Вказані обставин підвтерджуються звукозаписом судового засідання. При цьому обвинувачений ствердив, що його позиція щодо спрощеного порядку дослідження доказів добровільна, і що він розуміє, що в такому випадку зможе оскаржувати в апеляційному порядку лише призначену судом міру покарання.
Заслухавши думку учасників судового провадження, роз`яснивши їм зміст ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини в апеляційному порядку, суд визнає недоцільним дослідження доказів щодо цих обставин і визнає фактичні обставини доведеними наявними у матеріалах об`єднаного кримінального провадження доказами.
Таким чином, об`єктивно з`ясувавши всі обставини об`єднаного кримінального провадження, керуючись законом, суд вважає, що діяння ОСОБА_4 правильно кваліфіковано за ст. 389-2 КК України як злісне ухилення від відбування адміністративного стягнення у виді суспільно-корисних робіт; за ч. 1 ст. 164 КК України злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів).

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд, дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на вимоги ст. 65 КК України та роз`яснення, викладені в пункті 1 постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2013 №7, враховує: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують (обтяжують) покарання.
Водночас, згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.
У рішенні «Бемер проти Німеччини» від 03 жовтня 2002 року Європейський суд з прав людини зазначає, що кримінальний суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою.
Так, суд враховує, що інкриміноване обвинуваченому кримінальне правопорушення, передбачене ст. 389-2 КК України, відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким злочином, інкриміноване обвинуваченому кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 164 КК України, відповідно до ст. 12 КК України є кримінальним проступком, на обліку у лікарів психіатра та нарколога обвинувачений не перебуває, у межах даного кримінального провадження тричі оголошувався у розшук, згідно довідки Яблунівської селищної ради ТГ с. Стопчатів, ОСОБА_4 проживає один без реєстрації, а згідно характеристики ОСОБА_4 не працевлаштований, за останній період скарг від жителів громади на його поведінку не поступало, на обліку в психоневрологічному на наркологічному кабінетах Косівської райполіклініки не знаходиться, раніше судимий вироком Косівського районного суду від 23.12.2019 року за ч.2 ст. 389 КК України.

Обставинами, що пом`якшують покарання, передбаченими ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, що відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання, не встановлено.

Таким чином, об`єктивно з`ясувавши всі обставини в їх сукупності, вирішивши питання, передбачені ст. 368 КПК України та врахувавши обставини, передбачені ст. 65 КК України, в тому числі встановлені судом обставини, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_4 за вчинені кримінальні правопорушення, передбачені ст. 389-2 КК України у виді позбавлення волі та ч. 1 ст. 164 КК України у виді обмеженняволі в межах санкції статті. Таке покарання, на переконання суду, буде необхідним для виправлення обвинуваченого, запобігання вчиненню нових порушень закону, відповідатиме особі обвинуваченого та є достатнім для досягнення, відповідно до ст. 50 КК України, мети покарання.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Згідно з абз. б) п. 1 ч. 1 ст. 72 КК України при складанні покарань за сукупністю кримінальних правопорушень та сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий вид виходячи з такого їх співвідношення: одному дню позбавлення волі відповідають два дні обмеження волі.
А тому, враховуючи те, що ОСОБА_4 засуджений вироком Косівського районного суду Івано-Франківської області від 23.12.2019 року за ч. 2 ст. 389 КК України із застосуванням ст. 71 КК України до остаточного покарання у вигляді обмеження волі на строк 2 роки 22 дні, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим строком 1 (один) рік, то у відповідності до абз. б) п. 1 ч. 1 ст. 72 КК України 2 роки 22 дні обмеження волі відповідають 1 року 11 дням позбавлення волі, які слід частково приєднати до покарання призначеного за цим вироком суду.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Запобіжний захід обвинуваченому не обирати.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Питання речових доказів вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 349, 368, 371, 373, 374 КПК України, суд
у х в а л и в :
Визнати ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ст. 389-2, ч. 1 ст. 164 КК України та призначити йому покарання:
за ст. 389-2 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік;
за ч. 1 ст. 164 КК України у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік.
На підставі ст. 71 КК України до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднати невідбуте покарання за вироком Косівського районного суду Івано-Франківської області від 23.12.2019 року та за сукупністю вироків призначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік 1 (один) місяць.
Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати із часу приведення вироку до виконання.
Запобіжний захід стосовно ОСОБА_4 до набрання вироком суду законної сили не обирати.
Речові докази:
- особову справу Яблунівської селищної ради на ім`я ОСОБА_4 та виконавчі провадження АСВП №52276057; АСВП №55347628; АСВП №58490379 залишити при матеріалах кримінального провадження.
- особову справу Косівського районного сектору філії Державної установи «Центр пробації» в Івано-Франківській області №03/19 на ім`я ОСОБА_4 повернути до Косівського районного сектору філії Державної установи «Центр пробації».

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Вирок суду не може бути оскаржено в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.
В іншій частині вирок може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду, шляхом подання апеляційної скарги через Косівський районний суд Івано-Франківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Копію вироку негайно вручити обвинуваченому та прокурору.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1