Справа № 346/499/22
Провадження № 1-кп/346/489/22
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2022 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

в складі головуючого-судді ОСОБА_1
з участю: секретаря ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3
захисника ОСОБА_4
особи, щодо якої подано клопотання
про застосування примусових заходів
медичного характеру ОСОБА_5

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , із середньою освітою, непрацюючого, одруженого, на утриманні нікого не має, депутатом не обирався, не судимого, в кримінальному провадженні, зареєстрованому в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 13.10.2021 року за № 0000444 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст.15 ч. 2 ст. 186 КК України, -
ВСТАНОВИВ:
08.06.2022 року Івано-Франківським апеляційним судом на адресу Коломийського міськрайонного суду направлено вищевказане клопотання у зв`язку із скасуванням ухвали Коломийського міськрайонного суду від 05.04.2022 року про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_5 у кримінальному провадженні № 0000444 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст.15 ч. 2 ст. 186 КК України, з призначенням нового розгляду зі стадії підготовчого засідання.
В підготовчому судовому засіданні прокурор просить призначити вказане клопотання до судового розгляду.
Захисник в підготовчому судовому засіданні не заперечує проти призначення вказаного клопотання до судового розгляду, оскільки виправити недоліки щодо вказаного клопотання, на які вказав апеляційний суд, можливо під час судового розгляду, у зв`язку з чим ним не подавалося письмове клопотання про повернення прокурору розглядуваного клопотання.
ОСОБА_5 не бажав висловлюватися із вказаного приводу.
Суд, заслухавши думку учасників процесу, вивчивши подані матеріали, приходить до наступних висновків.
Зі змісту клопотання вбачається, що 13.10.2021 року близько 10:21 год. ОСОБА_5 , перебуваючи в приміщенні аптеки «Наша аптека №1» за адресою: АДРЕСА_2 , де здійснює свою підприємницьку діяльність ОСОБА_6 , погрожуючи застосуванням фізичного насильства, почав вимагати в потерпілої ОСОБА_6 грошові кошти, однак, остання побоюючись за своє життя та здоров`я, вказала на місце знаходження грошей, після чого ОСОБА_5 підійшов до прилавку, де із каси відкрито викрав грошові кошти в сумі 2 408 грн., які належать ФОП ОСОБА_6 .
Після чого, ОСОБА_5 місце вчинення суспільно небезпечного діяння покинув, викраденими грошовими коштами розпорядився на власний розсуд, чим спричинив ОСОБА_6 матеріальну шкоду в сумі 2 408 грн.
Крім цього, 13.10.2021 року близько 10:30 год. ОСОБА_5 , перебуваючи в приміщенні магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що в АДРЕСА_3 , де здійснює свою підприємницьку діяльність ОСОБА_7 , повторно, застосовуючи фізичне насильство, яке виразилось у нанесенні удару в область обличчя ОСОБА_7 намагався відкрито викрасти грошові кошти із шухляди робочого стола, при цьому ОСОБА_5 з причин, що не залежали від його волі, не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, оскільки потерпіла ОСОБА_7 чинила активний опір, а саме схопивши за одяг ОСОБА_5 відтягнула останнього від стола, після чого ОСОБА_5 покинув приміщення магазину.
Згідно зі ст. 92 КК України примусовими заходами медичного характеру є надання амбулаторної психіатричної допомоги, поміщення особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, в спеціальний лікувальний заклад з метою її обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь.
За змістом п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 03 червня 2005 року № 7 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» примусові заходи медичного характеру мають застосовуватися лише за наявності у справі обґрунтованого висновку експертів-психіатрів про те, що особа страждає на психічну хворобу чи має інший психічний розлад, які зумовлюють її неосудність або обмежену осудність і викликають потребу в застосуванні щодо неї таких заходів, а примусове лікування щодо осіб, які вчинили злочини та страждають на хворобу, що становить небезпеку для здоров`я інших осіб (ст. 96 КК), - висновку судово-медичної експертизи.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 513 КПК України під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує такі питання:
1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення;
2) чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою;
3) чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності;
4) чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання;
5) чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.
Визнавши доведеним, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.
Встановивши, що суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення не було вчинено або вчинено іншою особою, а також якщо не доведено, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення, суд постановляє ухвалу про відмову в застосуванні примусових заходів медичного характеру та закриває кримінальне провадження.
Статтею 505 КПК України передбачено, що обов`язковими обставинами, які підлягають доказуванню у такому кримінальному провадженні є: час, місце, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння та вчинення цього суспільно небезпечного діяння цією особою, при цьому враховуються й інші обставини (інформація про психічні розлади, поведінка, небезпечність особи, розмір завданої шкоди).
На відміну від кримінального правопорушення, суспільно небезпечне діяння, яке інкримінується особі, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру характеризується тим, що у особи відсутні інтелектуальні та вольові ознаки стану осудності, зі станом неосудності несумісні наявність у свідомості такої особи чітко сформованих мети й мотиву, як ознак суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, тому встановлення будь-якої форми вини (умислу чи необережності) у діях неосудної особи об`єктивно є неможливим. В конкретному випадку формулювання суспільно небезпечного діяння у клопотанні про застосування примусових заходів медичного характеру має відбуватися лише виходячи з об`єктивних ознак такого діяння.
У стані неосудності особа не здатна розуміти своїх дій та керувати ними, а мета і мотив, які особа має чітко усвідомлювати, як ознаки суб`єктивної сторони складу злочину за наявності такого стану відсутні, то встановлення будь-якої форми вини (умислу чи необережності) у діях неосудної особи об`єктивно є неможливим. У такому випадку юридична оцінка суспільно небезпечного діяння повинна надаватися, виходячи з фактичних обставин скоєного діяння та наслідків, що настали. Такої позиції також дотримується ККС ВС у справі N 234/18511/18 від 06.02.2020 року.
Предмет доказування у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру має низку особливостей, де не ставиться питання про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, а йдеться про вчинення певною особою суспільно небезпечного діяння, а умисел, мета і мотив є елементами суб`єктивної сторони саме злочину та встановлюється лише щодо осудної особи. До такої позиції прийшов Верховний Суд у справі № 206/5483/18 від 12 березня 2020 року.
Також, законодавець визначив і певні особливості щодо застосування поняття повторності.
Згідно зі ст. 32 КК України повторністю кримінальних правопорушень визнається вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу.
За приписами ч. 1 ст. 11 КК України кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення, а відповідно до ч. 1 ст. 18 КК України суб`єктом кримінального правопорушення є фізична осудна особа, яка вчинила кримінальне правопорушення у віці, з якого відповідно до цього Кодексу може наставати кримінальна відповідальність.
Таким чином, у разі вчинення суспільно небезпечного діяння особою у стані неосудності відповідне діяння не може бути кваліфіковане за ознакою повторності. До такого переконання також дійшов Верховний Суд у своїй ухвалі по справі № 127/23789/17 від 17 березня 2022 року.
Водночас, згідно з висновком судово-психіатричного експерта від 12.01.2022 року № 5/2022 ОСОБА_5 страждає хронічним психічним захворюванням - параноїчною шизофренією, на період вчинення суспільно небезпечного діяння і на час складання висновку перебував в стані, при якому не здатний усвідомлювати свої дії та керувати ними (а.п. 86-93)
В постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 716/1511/16-к зазначено, що згідно приписів ст. 15 КК замах на злочин може бути вчинено лише з прямим умислом, коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання. Враховуючи, що стан неосудності пов`язаний з відсутністю у особи інтелектуальної та вольової ознак, з ним несумісні наявність у свідомості особи чітко сформованих мети й мотиву як ознак суб`єктивної сторони злочину, тому встановлення будь-якої форми вини (умислу чи необережності) у діях неосудної особи об`єктивно є неможливим. Юридична оцінка суспільно небезпечному діянню в такому випадку повинна надаватись, виходячи з фактичних обставин скоєного та наслідків, що настали.
Отже, на думку суду, оскільки суспільно небезпечне діяння ОСОБА_5 вчинено у стані неосудності, викликає сумнів кваліфікація дій останнього в клопотанні про застосування примусових заходів щодо ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України. Крім того, в клопотанні відсутнє посилання на те, чи мали місце в діях ОСОБА_5 суспільно небезпечні діяння, передбачені ст. 125 КК України чи ст. 126 КК України.
З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що вищевказані недоліки перешкоджають призначенню зазначеного клопотання до судового розгляду за обставин, викладених в клопотанні, на що, зокрема, звернув увагу Івано-Франківський апеляційний суд в ухвалі від 01.06.2022 року, порушують право на захист особи, відносно якої ставиться питання про застосування примусових заходів медичного характеру та позбавляє суд можливості ухвалити законне та обгрунтоване рішення.
Відповідно до вимог п.3 ч.3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу.
За таких обставин, клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру підлягає поверненню прокурору, як таке, що не відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст.110, 292, 314, 315, 369-372, 392 КПК України, суд,-
УХВАЛИВ:
клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в кримінальному провадженні, зареєстрованому в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 13.10.2021 року за № 0000444 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст.15 ч. 2 ст. 186 КК України, - повернути прокурору Коломийської окружної прокуратури Івано-Франківської області.
Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду через Коломийський міськрайонний суд протягом семи днів з дня її оголошення.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо таку не подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: ОСОБА_1