Справа №760/6779/20 1-кп/760/2367/22
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 вересня 2022 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному провадженні обвинувальний акт, складений 22.08.2022 року прокурором Солом`янської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 у кримінальному провадженні, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001381 від 24.02.2020 року щодо

ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Дубрівка Монастирищенського району Черкаської області, громадянина України, з вищою освітою, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358; ч. 4 ст. 358 КК України,

ВСТАНОВИВ:

У невстановлений слідством час, у невстановленому слідством місці, у ОСОБА_4 виник злочинний умисел на виготовлення завідомо підробленого офіційного документу, який видається особою, яка має право видавати чи посвідчувати такі документи, і який надає права або звільняє від обов`язків, а саме водійського посвідчення на право керування транспортними засобами категорій В.

Так, у невстановлений слідством час, у невстановленому слідством місці у жовтні 2019 року, ОСОБА_4 , реалізуючи свій злочинний умисел, замовив у невстановленої досудовим слідством особи виготовлення завідомо підробленого офіційного документу, який видається особою, яка має право видавати чи посвідчувати такі документи, і який надає права або звільняє від обов`язків, а саме водійського посвідчення на право керування транспортних засобів категорій «В», надавши їй власні анкетні дані, зокрема П.І.П., дату та місце народження, а також власну фотокартку.

У подальшому, у невстановлений слідством час у жовтні 2019 року, перебуваючи у невстановленому слідством місці ОСОБА_4 , отримав від невстановленої досудовим слідством особи завідомо підроблений офіційний документ, який видається особою, яка має право видавати чи посвідчувати такі документи, і який надає права або звільняє від обов`язків, а саме водійського посвідчення на право керування транспортними засобами категорій «В», видане на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , серія та номер НОМЕР_1 від 22.10.2019, за що останній передав невстановленій слідством особі грошову винагороду у розмірі 3500 грн.

24.02.2020 року, ОСОБА_4 , перебуваючи за адресою АДРЕСА_3 , для проведення процедури на проходження огляду на стан сп`яніння поліцейським роти №6 батальйону №2 полку №1 УПП у м. Києві ДПП НП України ОСОБА_5 , на вимогу останнього надати документи для підтвердження та встановлення особи завідомо підроблений офіційний документ, який надає права або звільняє від обов`язків, а саме водійського посвідчення на право керування транспортних засобів категорій «В», видане на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , серія та номер НОМЕР_1 від 22.10.2019 року.

Згідно відповіді від Міністерства внутрішніх справ України регіональний сервісний центр м. Києва за №31/4716 від 04.03.2020 року посвідчення водія НОМЕР_1 категорій «В» від 13.12.2019 року оформлено на ім`я іншої особи.

Громадянин ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчення водія в місті Києві не отримував та будь яка інформація про отримання вищевказаним громадянином посвідчення водія відсутня.

Таким чином, ОСОБА_4 вчинив пособництво в підробленні офіційного документа, який видається установою, яка має право видавати такі документи і який надає права, а також у використанні завідомо підробленого документа, тобто, кримінальні проступки, передбачені ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358; ч. 4 ст. 358 КК України.

Зазначені обставини, які встановлені органом досудового розслідування, не оспорюються учасниками судового провадження, які надали згоду щодо розгляду обвинувального акта за їх відсутності, а обвинувачений беззаперечно визнав свою винуватість у вчиненні вказаного кримінального проступку. А тому суд розглянув обвинувальний акт щодо вчинення кримінального проступку без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження на підставі вивчення обвинувального акту та доданих до нього матеріалів із ухваленням вироку без зазначення доказів на підтвердження встановлених обставин відповідно до положень ч. 2 ст. 382 КПК України.

Так, згідно заяви обвинуваченого ОСОБА_4 щодо визнання своєї винуватості, згоди із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, ознайомлення з обмеженням права на апеляційне оскарження та згоди на розгляд обвинувального акту у спрощеному провадженні, убачається, що ОСОБА_4 визнає свою винуватість у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358; ч. 4 ст. 358 КК України, та згоден зі встановленими досудовим розслідуванням обставинами, що викладені вище. Ознайомлений з обмеженням права на апеляційне оскарження вироку та згоден на розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні без проведення судового розгляду в судовому засіданні. Вказана заява написана обвинуваченим у присутності захисника ОСОБА_6 .

Як наслідок, обставини щодо учинення кримінальних проступків установлені органом досудового розслідування сприймаються судом, як дійсні.

Вивчивши обвинувальний акт та додані до нього матеріали, суд дійшов висновку про те, що дії ОСОБА_4 вірно кваліфіковано за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358; ч. 4 ст. 358 КК України.

При цьому, суд, здійснивши кримінально-правову оцінку поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, через визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу кримінального проступку, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння, уважає таку кваліфікацію дій обвинуваченого дійсною та вірною.

Так, як відповідно до примітки ст. 358 КК під офіційним документом у цій статті та статтях 357 і 366 цього Кодексу слід розуміти документи, що містять зафіксовану на будь-яких матеріальних носіях інформацію, яка підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти, які спричинили чи здатні спричинити наслідки правового характеру, чи може бути використана як документи - докази у правозастосовчій діяльності, що складаються, видаються чи посвідчуються повноважними (компетентними) особами органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, юридичних осіб незалежно від форми власності та організаційно-правової форми, а також окремими громадянами, у тому числі самозайнятими особами, яким законом надано право у зв`язку з їх професійною чи службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів, що складені з дотриманням визначених законом форм та містять передбачені законом реквізити.

Відповідно до Положення «Про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами», посвідчення водія є документом, що посвідчує особу та її спеціальний статус у частині підтвердження права його власника на керування транспортними засобами. Посвідченням водія, виданим вперше, є документ, що підтверджує право його власника на керування транспортним засобом, отриманий після проходження особою, яка раніше не мала посвідчення водія, медичного огляду в порядку, встановленому МОЗ, а також підготовки відповідно до планів і програм та після складення теоретичного і практичного іспитів в уповноважених підрозділах територіальних органів з надання сервісних послуг МВС - територіальних сервісних центрах МВС. Посвідчення водія видається особі, яка пройшла медичний огляд у порядку, установленому МОЗ, а також підготовку або перепідготовку відповідно до встановлених планів і програм та склала теоретичний, практичний іспити у територіальному сервісному центрі МВС.

У відповідності до постанови КМУ від 16 вересня 2020 р. № 844 « Про затвердження зразків бланків і технічних описів бланків національного та міжнародного посвідчень водія, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, тимчасового реєстраційного талона транспортного засобу та зразка розпізнавального автомобільного знака України та внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» бланк національного посвідчення водія має вигляд пластикової картки типу ID-1 з імплантованим захисним елементом. Формат картки становить 53,98 х 85,6 міліметра та може мати допустимі відхилення відповідно до ДСТУ ISO/IEC 7810:2008. Для виготовлення бланка посвідчення використовується багатошаровий полімерний матеріал - полікарбонат, який за фізичними характеристиками відповідає вимогам ДСТУ ISO/IEC 7810:2008. Дизайн бланка посвідчення відтворюється способом офсетного, ірисного офсетного та трафаретного друку. Дизайн бланка створений з використанням спеціальних захисних фонових сіток, що відтворюють орнаментально-геометричні рисунки, та елементів, виконаних з негативного та позитивного тексту декількома мовами.

За змістом ч. 2 ст. 28 та ч. 2 ст. 27 КК України кримінальне правопорушення визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку кримінального правопорушення, домовилися про спільне його вчинення.

Кваліфікувати дії особи як пособництво у вчиненні кримінального правопорушення за попередньою змовою групою осіб можна тоді, коли особа порадами, вказівками, наданням засобів чи знарядь або усуненням перешкод сприяла вчиненню кримінального правопорушення двома або більшою кількістю співвиконавців, які до початку злочину домовилися про його вчинення.

Суд переконався, що обвинувачений беззаперечно визнав свою вину в повному обсязі і погодився із встановленими досудовим розслідуванням фактичними обставинами, які викладені в обвинувальному акті, та не заперечує їх.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 4 ст. 107 КПК України не здійснювалось.

При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує наступні обставини.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Призначаючи покарання, судом враховано те, що обвинувачений вчинив кримінальні проступки, що відповідно до класифікації кримінальних правопорушень не належить до злочинів, та свідчить про незначну суспільну небезпеку вчиненого ним діяння; не працює, раніше не судимий, на обліку у лікаря-психіатра та у лікаря-нарколога не перебуває, характеризується добре.

Обставиною, що пом`якшує покарання, суд визнає щире каяття обвинуваченого.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Призначаючи покарання, суд враховує, що відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Обираючи вид покарання суд приймає до уваги характер вчинених кримінальних проступків, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, те, що він щиро розкаявся у вчиненому, добре характеризується, хоча й перебував у розшуку у цій справі.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_4 покарання у виді штрафу, в межах санкцій статтей, передбачених ч. ч. 1, 4 ст. 358 КК України.

На думку суду, покарання у виді штрафу, у даному випадку, є доречним та забезпечить виправлення засудженого, який має усвідомити свою поведінку.

Даних, які унеможливлювали б призначення такого виду покарання, у відповідності до вимог ст. 60 КК України, судом не встановлено.

Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості й не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 р.).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основну мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що, незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного й особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що, хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Вказане покарання суд призначає, в тому числі, з врахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01.02.2018 у справі № 634/609/15-к, де останній роз`яснив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Також ККС ВС зазначив, що підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Верховний Суд звернув увагу, що дискреційні повноваження суду визнаються і ЄСПЛ (зокрема, справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Положення ч. 1 ст. 70 КК передбачають, що при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Підстав для вирішення питань, пов`язаних із запобіжним заходом відносно обвинуваченого, немає з огляду на відсутність таких клопотань у учасників процесу та у світлі того, що, відповідно до ст. 22, 26 КПК України, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами, які є вільними у використанні своїх процесуальних прав.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений, потерпілі у кримінальному провадженні відсутні.

Процесуальні витрати відсутні.

Питання про речові докази слід вирішити відповідно до вимог ст.100 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 373, 374, 375, 376, 381-382 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч. 1 ст. 358; ч. 4 ст. 358 КК України, та призначити йому покарання:

- за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358 КК України у виді штрафу в розмірі двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 4250 (чотири тисячі двісті п`ятдесят) гривень;

- за ч. 4 ст. 358 КК України - у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

Відповідно до ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних проступків, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_4 визначити остаточне покарання у виді штрафу розмірі двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 4250 (чотири тисячі двісті п`ятдесят) гривень.

Речові докази по справі: підроблене посвідчення водія (а.п. 11, 12, 8) зберігати у матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Солом`янський районний суд міста Києва протягом 30 (тридцяти) днів з дня отримання копії вироку.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 394 КПК України, вирок суду першої інстанції, ухвалений за результатами спрощеного провадження в порядку, передбаченому статтями 381 та 382 цього Кодексу, не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку за результатами розгляду обвинувального акта щодо вчинення кримінального проступку не пізніше дня, наступного за днем ухвалення, надіслати учасникам судового провадження.

Суддя ОСОБА_1