Справа №127/770/22
Провадження №1-кп/127/16/22
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 квітня 2022 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.09.2021 за № 0000788, за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Вінниці, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не працюючого, одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

11.06.2012 Замостянським районним судом м. Вінниці за частиною першою статті 185 Кримінального кодексу України до покарання у виді штрафу в розмірі 1700 грн.,

17.01.2013 Вінницьким міським судом Вінницької області за частиною другою статті 185, з урахуванням статей 70, 71 Кримінального кодексу України до покарання у виді 3 років позбавлення волі, на підставі статті 75 Кримінального кодексу України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки 6 місяців,

05.04.2013 Вінницьким районним судом Вінницької області за частиною другою статті 185 Кримінального кодексу України до покарання у виді 2 років 8 місяців позбавлення волі,

25.07.2013 Вінницьким районним судом Вінницької області за частиною другою статті 185, з урахуванням статей 70, 71 Кримінального кодексу України до покарання у виді 4 років позбавлення волі,

у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого частиною четвертою статті 358 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 неодноразово безпричинно вчиняв по відношенню до своєї матері ОСОБА_5 та до свого батька ОСОБА_6 , які являються особами похилого віку, та з якими він перебуває у близьких відносинах, домашнє насильство, тобто умисно систематично вчиняв психологічне насильство відносно них, зокрема, вчиняв дії, виражені у словесних образах, погрозах, висловлюваннях в їх адресу словами нецензурної лайки, приниженні та залякуванні, штовханині, тим самим викликав у ОСОБА_5 та ОСОБА_6 побоювання за свою безпеку, спричинив емоційну невпевненість, нездатність захистити себе та завдав шкоду їх психічному здоров`ю, що призвело до психологічних страждань останніх.

03.05.2021 близько 07.00 год., ОСОБА_4 , перебуваючи за адресою: вул. Є. Пікуса в м. Вінниці, а саме поруч із ринком «АВС Цитрус», вчинив психологічне насильство, яке виразилось у нецензурній лайці по відношенню до ОСОБА_6 , унаслідок чого ОСОБА_6 завдано емоційного пригнічення та погіршення психологічного самопочуття.

Крім того, 22.05.2021 о 10.30 год., перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 вчинив психологічне насильство відносно свого батька, яке виражалося в нецензурній лайці в його сторону, внаслідок чого ОСОБА_6 завдано емоційного пригнічення та погіршення психологічного самопочуття.

Окрім того, 08.07.2021 близько 13.00 год., ОСОБА_4 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , вчинив психологічне насильство, яке виразилось у нецензурній лайці, погрозах фізичною розправою на адресу його матері ОСОБА_5 , внаслідок чого ОСОБА_5 завдано емоційного пригнічення та погіршення психологічного самопочуття.

Крім того, 01.08.2021 та 23.08.2021 ОСОБА_4 вчинив психологічне насильство по відношенню до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , висловлюючи на їхню адресу погрози психологічного характеру та висловлюючись нецензурною лайкою на їхню адресу.

Вказаними систематичними насильницькими діями ОСОБА_4 , усвідомлюючи, що його мати ОСОБА_5 та батько ОСОБА_6 є особами похилого віку, відповідно до статті 10 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», заподіяв їм психологічних страждань, які призвели до погіршення якості їх життя, періодично виникаючих емоційних переживань негативного спектру: тривоги, страху, приниження та сорому, а також заподіяв психологічні страждання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому діяння визнав частково та суду пояснив, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 його батьки. Він допомагав своїм батькам, допоки проживав з ними.

Після того як він одружився, його сестра ОСОБА_7 почала налаштовувати батьків проти нього. Одного дня він прийшов додому, а його не пустили, при цьому його речі були викинуті. Після зазначеної події він почав приходити до батьків з вимогою повернути йому його документи, натомість батьки викликали поліцію.

Він вважає, що негативне ставлення батьків до нього нав`язане його сестрою.

Його притягували до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства відносно батьків, однак скільки разів він не пам`ятає. Він сплатив один штраф, решту ні.

Він вважає, що батьки не бояться.

Допит обвинуваченого відбувся в судовому засіданні відповідно до приписів статті 351 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК). Під час зазначеного допиту обвинувачений надав суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого йому діяння, які мають бути встановленими в судовому засіданні згідно з приписами частини першої статті 91 КПК.

Потерпіла ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_4 її син. Зазначила, що обставини, викладені в обвинувальному акті, відповідають дійсності. Зокрема, повідомила, що син систематично вчиняє відносно неї та її чоловіка домашнє насильство, ображає їх, застосовує фізичне насильство. ОСОБА_4 постійно лається до них, погрожує вбивством, тому вона боїться свого сина.

Щодо міри покарання поклалась на розсуд суд.

Потерпілий ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_4 його син. Останній постійно вчиняє відносно нього та його дружини домашнє насильство, застосовує фізичну силу, погрожував розправою. Вони з дружиною бояться поведінки свого сина та не можуть порозумітися з ним.

Щодо міри покарання поклався на розсуд суду.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що знає ОСОБА_4 у зв`язку з виконанням службових обов`язків. Він розглядав скарги щодо вчинення обвинуваченим домашнього насильства відносно батьків. Він складав три протоколи про адміністративні правопорушення, крім того були ще дві заяви від батьків обвинуваченого по яким протоколи не складались. Суть зазначених протоколів полягала в тому, що між ОСОБА_4 та його батьками постійно виникають конфлікти, під час яких обвинувачений вчиняє домашнє насильство відносно останніх. Обвинувачений лається до батьків та застосовує погрози. Під час виїзду на виклики він заставав потерпілих у схвильованому стані, мати ОСОБА_4 плакала.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_4 є її братом. Протягом тривалого часу її брат систематично вчиняє домашнє насильство відносно батьків, а саме застосовує фізичну силу, погрожує та лається до останніх.

Мати має проблеми зі здоров`ям і після спілкуванням зі ОСОБА_4 до неї викликається швидка допомога.

Суд відповідно до частини третьої статті 26 КПК згідно з клопотаннями сторін кримінального провадження дослідив й інші докази, а саме:

-висновок експерта № СЕ-19/102-21/13860-ПС від 10.12.2021, відповідно до якого ситуація, що досліджувалась є психотравмувальною для ОСОБА_5 , останній завдані страждання;

-висновок експерта № СЕ-19/102-21/13861-ПС від 08.12.2021, згідно з яким ситуація, що досліджувалась є психотравмувальною для ОСОБА_6 , останньому завдані страждання;

-копію протоколу про адміністративне правопорушення від 01.06.2021, зі змісту якого випливає, що 03.05.2021 о 07.00 год. ОСОБА_4 вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно свого батька ОСОБА_6 ;

-копію протоколу про адміністративне правопорушення від 01.06.2021, зі змісту якого випливає, що 22.05.2021 о 10.30 год. ОСОБА_4 вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно свого батька ОСОБА_6 ;

-копію протоколу про адміністративне правопорушення від 13.07.2021, зі змісту якого випливає, що 08.07.2021 о 13.00 год. ОСОБА_4 вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї матері ОСОБА_5 ;

-копію постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 13.07.2021, відповідно до якої ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 200 грн.;

-копію постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 13.07.2021, відповідно до якої ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КпАП) та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 200 грн.;

-копію постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 12.08.2021, відповідно до якої ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 170 грн.

Аналізуючи показання обвинуваченого, потерпілих, свідків, надані стороною обвинувачення докази, суд дійшов до такого висновку.

Відповідно до положень частини першої статті 173-2 КпАП домашнє насильство полягає у вчиненні будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.

Аналогічне визначення закріплене у пункті 3 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі Закон № 2229-VIII).

Згідно з пунктом 10 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому діяння визнав частково, зазначивши, що у нього періодично виникають конфлікти з батьками потерпілими ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Однак, ОСОБА_4 зауважив, що підставою цих конфліктів є налаштування батьків проти нього його сестрою ОСОБА_7 .

Разом з тим, такі пояснення ОСОБА_4 суд оцінює критично, як такі, що спростовані в судовому засіданні показаннями потерпілих та свідків. Зокрема, потерпілі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснили, що обвинувачений систематично вчиняє відносно них домашнє насильство, а саме лається та погрожує фізичною розправою. Такі показання потерпілих повністю узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_7 та наданими стороною обвинувачення доказами. Зокрема, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 тричі притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства відносно батьків, за що на останнього накладались адміністративні стягнення у виді штрафу. При цьому, суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні факту притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства відносно батьків не заперечував.

З огляду на викладе, суд дійшов до переконання, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт вчинення обвинуваченим ОСОБА_4 домашнього насильства психологічного характеру відносно батьків.

Вирішуючи питання щодо впливу застосування ОСОБА_4 домашнього насильства до потерпілих, суд враховує таке.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні повідомив, що, на його думку, батьки його не бояться та не страждають від його дій. Натомість, потерпілі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 спростували такі твердження обвинуваченого, повідомивши, що через постійні погрози та напади ОСОБА_4 вони бояться останнього. Зазначені показання потерпілих узгоджуються з наданими стороною обвинувачення висновками експертних досліджень, проведених під час досудового розслідування, відповідно до яких дії обвинуваченого є психотравмувальними для ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та завдають останнім страждання.

З огляду на викладене, вирішуючи кримінальне провадження відповідно до приписів частини першої статті 337 КПК, тобто розглядаючи його в межах пред`явленого ОСОБА_4 обвинувачення, аналізуючи доводи сторін кримінального провадження, суд вважає, що діяння останнього охоплюється складом кримінального правопорушення, передбаченого частиною статтею 126-1 Кримінального кодексу України (далі КК), за ознаками домашнього насильства, тобто умисного систематичного вчинення психологічного насильства щодо особи, з якою винний перебуває у близьких відносинах, що призводить до психологічних страждань та погіршення якості життя потерпілої особи.

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду, як вже було зазначено вище, визнаються і Європейським судом з прав людини.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 13.08.2020 (справа № 716/1224/19).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 вчинив нетяжкий злочин, винуватість у вчиненні якого визнав частково. Під час судового розгляду справи, а також під час виступу в судових дебатах обвинувачений вибачився перед потерпілими. Разом з тим, під час з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами на запитання прокурора, за які саме дії останні просить пробачення у батьків, ОСОБА_4 надати чіткої відповіді не зміг. З огляду на зазначене, суд вважає, що обвинувачений ОСОБА_4 не визнав власної провини та не висловив щирий жаль та осуд своєї поведінки, а вибачення останнього перед батьками в судовому засіданні є ніщо інше як намагання пом`якшити своє покарання. А тому суд дійшов до переконання, що в поведінці та діях обвинуваченого відсутні ознаки щирого каяття.

Окрім наведеного, суд також враховує, що ОСОБА_4 раніше не одноразово притягувався до кримінальної відповідальності, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно.

Отже, обставин, що пом`якшує покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Натомість, обставинами, що обтяжують покарання обвинуваченого, є вчинення кримінального правопорушення відносно особи похилого віку та щодо особи, з якою винний перебуває у близьких відносинах.

З урахуванням наведеного, конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, обставин, які пом`якшують та обтяжують його покарання, думки потерпілих, суд дійшов до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді арешту.

Суд дійшов до такого висновку, оскільки метою покарання згідно з приписами частини другої статті 50 КК є не тільки кара, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Застереження, передбачені частиною третьою статті 60 КК, щодо неможливості призначення обвинуваченому такого кримінального покарання як арешт, в судовому засіданні встановлені не були.

Санкцією кримінального закону тривалість такого виду кримінального покарання як арешт визначена в межах до 6 місяців.

Вирішуючи питання щодо тривалості застосованого кримінального покарання (його міри), суд враховує таке.

Як суд зазначив вище, ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. В ході судового розгляду кримінального провадження не встановлено обставин, які б пом`якшували покарання обвинуваченого, натомість встановлені обставини, які обтяжують його покарання. Враховуючи особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, а також характер вчиненого ним діяння, суд вважає за доцільне призначити ОСОБА_4 максимально дозволений строк кримінального покарання.

Питання щодо речових доказів необхідно вирішити відповідно до положень статті 100 КПК. Разом з тим, з наданих суду матеріалів, не убачається, що під час досудового розслідування приймалось рішення про визнання будь-яких предметів речовими доказами.

Згідно з частиною другою статті 124 КПК судові витрати необхідно покласти на обвинуваченого.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 126-1 Кримінального кодексу України та призначити покарання у виді арешту строком на 6 (шість) місяців.

Строк відбування покарання рахувати з дня затримання на виконання вироку.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави 3089 (три тисячі вісімдесят дев`ять) гривень 16 (шістнадцять) копійок витрат на залучення експертів.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: