Провадження №1-в/127/880/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2022 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

засудженого ОСОБА_4 , захисника адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №13 у м. Вінниці клопотання ОСОБА_4 про звільнення від покарання та клопотання про передачу даного клопотання з суду першої інстанції до Верховного Суду,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_4 про звільнення від покарання та клопотання про передачу даного клопотання з суду першої інстанції до Верховного Суду.

Клопотання засуджений мотивує тим, що він відбуває покарання в Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)» за вироком судової колегії в кримінальних справах Дніпропетровського обласного суду від 16 травня 2000 року, зміненим в частині призначеного покарання ухвалою Верховного Суду України від 30 січня 2001 року, яким його визнано винним за вчинення злочинів, передбачених ст. 69, ч. 3 ст. 142, ч. 2 ст. 86, ч. 1 ст. 222, п.п. «а», «г», «е», «ж», «з», «і» ст. 93, ст. 17, ст. 19, п.п. «а», «ж», «з», «і» ст. 93, ст. 70 КК України, та на підставі ст. 42 КК України за сукупністю злочинів, засуджено до довічного позбавлення волі у тюрмі з конфіскацією всього його майна.

Засуджений стверджує, що 28 грудня 1999 року за вих. № 04/6-45 суд-99 кримінальна справа щодо нього була направлена для розгляду по суті до Дніпропетровського обласного суду та була отримана останнім 29 грудня 1999 року. З цього часу по 04 квітня 2000 року відповідно до КК України максимальною мірою покарання було покарання у виді 15 років позбавлення волі. З 04 квітня 2000 року максимальною мірою покарання КК України встановив довічне позбавлення волі.

З цих підстав засуджений ОСОБА_4 вважає, що при винесенні вироку суд мав застосувати до нього закон, який встановлював більш м`яке покарання, а саме у виді 15 років позбавлення волі. При цьому, посилається на висновок Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року по справі № 820/5348/17, відповідно до якого: «розпочатий процес реалізації права, за загальним правилом повинен бути завершений за чинним на момент початку такого процесу законом», а також на рішення Конституційного Суду України від 22 травня 2018 року № 5-р/2018, в якому зазначено, що: «звуження змісту та обсягу існуючих конституційних прав і свобод людини є їх обмеженням».

Крім цього, засуджений посилається на правову доктрину Великої Палати Європейського Суду з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року, за якою пункт 1 статті 7 Конвенції гарантує не тільки принцип відсутності зворотної сили більш тяжкого кримінального закону, але й надає зворотну силу більш м`якому кримінальному закону. Цей принцип полягає в тому, що при наявності різниць між кримінальним законом, введеним в дію до кінця винесення вироку, суди зобов`язані застосовувати більш м`який закон.

З вищевказаних підстав засуджений у попередньо поданому клопотанні просив суд звільнити його від подальшого відбування покарання з підстав незастосування до нього судом при обранні виду та міри покарання закону, який підлягав застосуванню, а саме закону, що діяв в період з 29 грудня 1999 року по 04 квітня 2000 року. У зміненому клопотанні від 23 лютого 2022 року засуджений просить суд надати правове визначення, чи має зворотну дію (ретроактивну форму) проміжний кримінальний закон, що діяв у період з 29 грудня 1999 року по 04 квітня 2000 року, який встановлював більш м`яке покарання.

В судовому засіданні засуджений до довічного позбавлення волі ОСОБА_4 просив суд скерувати його клопотання про звільнення від відбування покарання до Верховного Суду, оскільки вважає, що суд першої інстанції не може надати правове визначення, чи має зворотну дію (ретроактивну форму) проміжний кримінальний закон, що діяв у період з 29 грудня 1999 року по 04 квітня 2000 року, який встановлював більш м`яке покарання.

Захисник засудженого адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні підтримав клопотання свого підзахисного щодо скерування клопотання ОСОБА_4 про звільнення від відбування покарання до Верховного Суду, для надання останнім правового визначення, чи має зворотну дію, при обранні його підзахисному міри покарання Дніпропетровським обласним судом, проміжний кримінальний закон, що діяв у період з 29 грудня 1999 року по 04 квітня 2000 року, який встановлював більш м`яке покарання.

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував проти передачі клопотання засудженого ОСОБА_4 про звільнення від відбування покарання до Верховного Суду для надання останнім правового визначення щодо дії Закону про кримінальну відповідальність, оскільки чинним КПК України така процедура не передбачена. Крім того, зазначив, що постанови Пленуму Верховного Суду носять не зобов`язальний, а рекомендаційний характер.

Заслухавши клопотання засудженого ОСОБА_4 про скерування його клопотання щодо звільнення від відбування покарання до Верховного Суду для надання останнім правового визначення дії Закону про кримінальну відповідальність, врахувавши думки учасників справи щодо даного клопотання, вивчивши матеріали клопотання та особову справу засудженого, суд приходить до наступного висновку.

Засуджений ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відбуває покарання в Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)» за вироком судової колегії в кримінальних справах Дніпропетровського обласного суду від 16 травня 2000 року, зміненим в частині призначеного покарання ухвалою Верховного Суду України від 30 січня 2001 року, яким його визнано винним за вчинення злочинів, передбачених ст. 69, ч. 3 ст. 142, ч. 2 ст. 86, ч. 1 ст. 222, п.п. «а», «г», «е», «ж», «з», «і» ст. 93, ст. 17, ст. 19, п.п. «а», «ж», «з», «і» ст. 93, ст. 70 КК України, та на підставі ст. 42 КК України за сукупністю злочинів, засуджено до довічного позбавлення волі у тюрмі з конфіскацією всього його майна.

Верховний Суд це найвищий суд у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Діяльність Верховного Суду регулюється Конституцією України та Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд: здійснює правосуддя як суд касаційної інстанції, а у випадках, визначених процесуальним законом, - як суд першої або апеляційної інстанції, в порядку, встановленому процесуальним законом; здійснює аналіз судової статистики, узагальнення судової практики; надає висновки щодо проектів законодавчих актів, які стосуються судоустрою, судочинства, статусу суддів, виконання судових рішень та інших питань, пов`язаних із функціонуванням системи судоустрою; звертається до Конституційного Суду України щодо конституційності законів, інших правових актів, а також щодо офіційного тлумачення Конституції України; забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом; забезпечує апеляційні та місцеві суди методичною інформацією з питань правозастосування; а також здійснює інші повноваження, визначені законом.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Чинним КПК України не передбачено процедури скерування до Верховного Суду заяв чи клопотань, поданих до суду першої інстанції, для вирішення Верховним Судом правового визначення дії Закону про кримінальну відповідальність, тому таке клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_6 до задоволення не підлягає.

При цьому, суд вважає можливим вирішити в даному судовому засіданні клопотання засудженого про звільнення від відбування покарання та приходить до наступного висновку.

Санкцією статті 93 КК України (в редакції 1960 року) за умисне вбивство: а) з корисливих мотивів; б) з хуліганських мотивів; в) вчинене у зв`язку з виконанням потерпілим службового або громадського обов`язку; г) двох або більше осіб; д) жінки, яка завідомо для винного була в стані вагітності; е) вчинене з особливою жорстокістю або способом, небезпечним для життя багатьох осіб; ж) вчинене з метою приховати інший злочин або полегшити його вчинення, а так само поєднане з згвалтуванням; з) вчинене особливо небезпечним рецидивістом або особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, за винятком вбивства, передбаченого статтями 95 - 97 цього Кодексу; и) вчинене на замовлення; і) вчинене за попереднім зговором групою осіб або організованою групою, було передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років або смертної кари.

Положення статті 93 КК України (в редакції 1960 року), яке передбачало смертну кару як вид покарання, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року № 11-рп/99. З дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення положення КК України, що визнані неконституційними, втрачають чинність.

На виконання рішення Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року Верховна Рада України прийняла Закон України від 22 лютого 2000 року «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального, Виправно-трудового кодексів України, яким покарання у виді смертної кари було змінено на довічне позбавлення волі. Цей закон набрав чинність з дня його опублікування в офіційному виданні в газеті «Урядовий кур`єр» 04 квітня 2000 року.

За змістом ст. 6 КК України (в редакції 1960 року) злочинність і караність діяння визначаються законом, який діяв під час вчинення цього діяння. Закон, що усуває караність діяння або пом`якшує покарання, має зворотну силу, тобто поширюється з моменту набрання ним чинності також на діяння, вчинені до його видання. Закон, що встановлює караність діяння або посилює покарання, зворотної сили не має.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 4 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Часом вчинення кримінального правопорушення визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.

Згідно з ч. 3 ст. 74 КК України призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленої санкцією нового закону. У разі якщо така межа передбачає більш м`який вид покарання, відбуте засудженим покарання зараховується з перерахуванням за правилами, встановленими частиною першою статті 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 5 КК України якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

З матеріалів справи вбачається, що злочини, передбачені зокрема ст. 93 КК України (в редакції 1960 року) (умисне вбивство), за які засуджено ОСОБА_4 , були вчинені останнім в період часу 1997 - 1998 роки. Крім того, умисні вбивства більше двох осіб, в тому числі й малолітньої дитини, були вчинені групою осіб, організатором якої був саме ОСОБА_4 , з корисливих мотивів та з особливою жорстокістю. Тобто, кримінально-правові наслідки даних діянь мали б визначатися законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час їх вчинення, таким законом передбачалась найсуворіша міра покарання у виді смертної кари. Однак, положення статті 93 КК України (в редакції 1960 року), яке передбачало смертну кару як вид покарання, Рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року № 11-рп/99, було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). На виконання цього рішення Верховна Рада України прийняла Закон України від 22 лютого 2000 року «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального, Виправно-трудового кодексів України, яким покарання у виді смертної кари було змінено на довічне позбавлення волі, даний закон набрав чинність з дня його опублікування тобто з 04 квітня 2000 року.

Таким чином, Закон України від 22 лютого 2000 року «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального, Виправно-трудового кодексів України, яким покарання у виді смертної кари було змінено на довічне позбавлення волі, і є Законом, який, в даному випадку, пом`якшив кримінальну відповідальність засудженого ОСОБА_4 та поліпшив його становище, тому призначене йому судом покарання у виді довічного позбавлення волі відповідає меті такого покарання.

Разом з тим, законодавством України про кримінальну відповідальність передбачено механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 87 КК України помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Враховуючи те, що відповідні зміни до законодавства України щодо можливості зміни довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням та звільнення засудженого до довічного позбавлення волі не внесено, реформи механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення не проведено, суд приходить до висновку, що клопотання ОСОБА_4 про звільнення від відбування покарання до задоволення не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 5, 74 КК України, ст. ст. 537, 539 КПК України, суд
УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання ОСОБА_4 про передачу даного клопотання з суду першої інстанції до Верховного Суду відмовити.

В задоволенні клопотання ОСОБА_4 про звільнення від покарання відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою в той же строк з дня вручення копії ухвали.

Суддя: ОСОБА_1