Номер провадження: 11-кп/813/2349/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши матеріали справи за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 09.11.2021 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0005691 від 19.10.2019 року, щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Одесі, громадянина України, українця, маючого середню освіту, офіційно не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , постійного місця проживання не маючого, раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.186, ч.2 ст.187 КК України,
та

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився в м. Одесі, громадянина України, українця, маючого середню освіту, неодруженого, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 05.12.2017 року Суворовським районним судом м. Одеси за ч.2 ст.185, ч.2 ст.186, ч.1 ст.70 КК України до позбавлення волі строком на 4 роки, на підставі ст.ст. 75, 76, п.п. 1, 2, 4 ч.2 ст. 104 КК України, звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України,

встановив:

З представлених апеляційному суду матеріалів убачається, що в Приморському районному суді м. Одеси перебуває на розгляді кримінальне провадження №0005691 від 19.10.2019 року за обвинуваченням ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України, ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09.11.2021 року, в порядку ст.331 КПК України, задоволено клопотання прокурора та продовжено строк дії запобіжних заходів зокрема обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_15 у виді тримання під вартою без визначення розміру застави, кожному окремо, строком на 60 днів, до 07.01.2022 року.

Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції послався на продовження існування ризиків, які передбачені ст.177 КПК України, а саме: обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_15 можуть здійснювати спроби переховування від суду; незаконно впливати на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні; вчинити інші кримінальні правопорушення. Суд першої інстанції також послався на тяжкість інкримінованих обвинуваченим злочинів, наявність цивільного позову, а також на матеріали, що характеризують особи обвинувачених. Крім того, при прийнятті рішення суд вказав, що сторонами захисту не надано будь-яких нових даних, які б давали суду підстави змінити та застосування стосовно обвинувачених більш м`яких запобіжних заходів.
Не погоджуючись з ухвалою суду, захисники ОСОБА_5 та ОСОБА_7 подали апеляційні скарги, в яких:
- захисник ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 просить ухвалу суду скасувати, та постановити нову ухвалу, якою відмовити у продовженні строку тримання під вартою обвинуваченого та застосувати до нього менш суворий запобіжний захід, не пов`язаний із позбавленням волі. Захисник посилається на незаконність оскарженої ухвали, стверджує, що обвинувачення є необґрунтованим, а ризики, які б могли слугувати підставою для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого відсутні. Захисник вказує на те, що обвинувачений ОСОБА_6 має місце реєстрації та місце проживання в м. Одесі, та міцні соціальні зв`язки;
- захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить ухвалу суду скасувати, та постановити нову ухвалу, якою відмовити у продовженні строку тримання під вартою обвинуваченого та застосувати до нього менш суворий запобіжний захід, не пов`язаний із позбавленням волі. Захисник посилається на незаконність оскарженої ухвали, стверджує, що обвинувачення є необґрунтованим, а ризики, які б могли слугувати підставою для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого відсутні. захисник вказує на те, що обвинувачений раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, має місце проживання та міцні соціальні зв`язки.
Захисник ОСОБА_5 звернувся до апеляційного суду із клопотанням про розгляд його апеляційної скарги без його участі, у зв`язку із зайнятістю в інших судових засіданнях, та без доставки в судове засідання обвинуваченого ОСОБА_6 , підтримав свої апеляційні вимоги.
Захисник ОСОБА_7 та прокурор, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи до апеляційного суду не з`явилися, клопотань про відкладення судового засідання не заявляли. Обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_8 до суду клопотань про розгляд апеляційних скарг в їх присутності не надсилали.
Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.
За наведених обставин, враховуючи положення ч.4 ст.107, ч.4 ст.405, ч.4 ст.422-1 КПК України апеляційний розгляд проведено за відсутності учасників кримінального провадження та без фіксації за допомогою технічних засобів.
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України (далі - КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення має право своєю ухвалою обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює або обирає запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, з огляду на таке.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, за кваліфікуючими ознаками: відкрите заволодіння чужого майна (грабіж), поєднаний з погрозою застосування насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, а також у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, за кваліфікуючими ознаками: напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчинений за попередньою змовою групою осіб, особою, яка раніше вчинила розбій.
ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, за кваліфікуючими ознаками: відкрите заволодіння чужого майна (грабіж), поєднаний з погрозою застосування насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб.
Вказані злочини відповідно до ст.12 КК України відносяться до тяжких злочинів.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строків тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК, які регламентують продовження строку дії запобіжного заходу.
Прийняте рішення суд мотивував тяжкістю покарання, яке загрожує ОСОБА_8 та ОСОБА_6 у разі визнання їх винуватими, а також наявністю ризиків, які дають підстави вважати, що обвинувачені, перебуваючи на свободі, можуть здійснити спроби переховування від суду; незаконно впливати на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні та вчинити інші кримінальні правопорушення. Крім того, суд при прийнятті рішення врахував, що обвинувачені офіційного джерела прибутку та міцних соціальних зв`язків не мають. Також судом першої інстанції враховано, що відносно обвинуваченого ОСОБА_8 наявні ряд інших кримінальних проваджень, які скеровано до інших судів м. Одеси за скоєння аналогічних корисливих злочинів проти власності, а також те, що ОСОБА_6 обвинувачується у скоєнні злочину, вчиненого в період іспитового строку.
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції щодо не визначення обвинуваченим у відповідності до ч.4 ст.183 КПК альтернативного запобіжного заходу у виді застави.

Судом першої інстанції вірно враховано, що відповідно до п.1 ч.4 ст.183 КПК суд має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

За таких обставин, доводи сторони захисту щодо можливості застосування до обвинувачених застави є неспроможними.

Крім того, апеляційний суд наголошує, що колегія суддів на даній стадії не вправі вдаватися у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченим дій та давати оцінку обґрунтованості обвинувачення, оскільки остаточна оцінка доведеності обвинувачення у відповідності до вимог закону, буде дана лише за наслідками судового розгляду справи в суді першої інстанції, за результатами повного дослідження всіх доказів. За таких обставин, доводи сторони захисту щодо необґрунтованості обвинувачення є безпідставними.

Апеляційний суд вважає, що тяжкість пред`явленого обвинувачення ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , а також існування ризиків переховування обвинувачених від суду, здійснення незаконного впливу на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні та вчинення інших кримінальних правопорушень, виправдовуютьпродовження застосування найсуворішого запобіжного заходу відносно обвинувачених та дають апеляційному суду можливість прийти до висновку про обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість застосування до обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_6 більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, з огляду на те, що раніше існуючі та доведені ризики не знизились і не відпали, оскільки обвинувачені не можуть не розуміти тяжкість інкримінованих злочинів, та можливого суворого покарання, у разі доведеності їх вини за результатами розгляду кримінального провадження.
Наведені обставини, на думку апеляційного суду, в достатній мірі підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_6 від суду, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії», Суд зазначив: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».
Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Обставини даного кримінального провадження, в тому числі і дані про особи обвинувачених, на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що ОСОБА_8 та ОСОБА_6 можуть здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.
При встановленні наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК - впливу на потерпілих та свідків в даному кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є потерпілими та свідками у кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК.
Апеляційний суд визнає неспроможними доводи сторони захисту щодо відсутності ризику незаконного впливу обвинувачених на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні, оскільки покази тих потерпілих та свідків, які станом на даний час ще не допитані в судовому засіданні, мають істотне значення для проведення повного, всебічного та неупередженого судового розгляду. Перебуваючи на свободі, обвинувачені можуть здійснювати незаконний вплив на потерпілих та свідків, схиляючи їх до зміни показів в рамках даного кримінального провадження, з метою уникнення кримінальної відповідальності.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.
Враховуючи обставини інкримінованих обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_6 злочинів, дані про особи обвинувачених, які є непрацевлаштованими, апеляційний суд також вважає, що існує ризик того, що обвинувачені можуть продовжити вчинення протиправних незаконних дій, зокрема вчинити інші кримінальні правопорушення, про що вірно зазначено в оскарженій ухвалі.
За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що в даному кримінальному провадженні існує реальний ризик, передбачений п.5 ч.1 ст.177 КПК.
Доводи сторони захисту про відсутність підтвердження існування ризиків апеляційний суд визнає безпідставними, оскільки ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачені можуть здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченими зазначених дій.
При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.
Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.
Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.
Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.
За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183, 199 КПК, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованих останнім злочинів, а тому вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченим на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти ризикам можливого скоєння ними інших кримінальних правопорушень та переховування обвинувачених від суду, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, та в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.
Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинувачених під вартою. Стороною захисту апеляційному суду не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування обвинувачених під вартою.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання обвинувачених під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК, а сторона захисту не позбавлена можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого утримання обвинувачених під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.
Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинувачених, які б були підставою для скасування оскарженої ухвали та зміни запобіжного заходу на більш м`який.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг захисників та скасування ухвали суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 183, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_5 та ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 09.11.2021 року щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_8 у кримінальному провадженні №0005691 від 19.10.2019 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4