ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 551/253/21 Номер провадження 11-кп/814/771/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 вересня 2021 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представника потерпілого адвоката ОСОБА_7

потерпілого ОСОБА_8

захисника адвоката ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18 грудня 2020 року за № 0000085 за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_8 на вирок Шишацького районного суду Полтавської області від 07 квітня 2021 року, -
ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з вищою освітою, розлученого, непрацюючого, несудимого,-
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України та призначено йому покарання у вигляді штрафу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 гривень 00 копійок.
За вироком суду ОСОБА_10 визнано винуватим та засуджено за те, що він 17 грудня 2020 року приблизно о 22 годині 30 хвилин на території господарства ОСОБА_11 , за адресою: АДРЕСА_2 , під час сварки, що виникла на грунті давніх неприязних відносин, у ході раптової словесної перепалки з ОСОБА_8 , умисно наніс останньому не менше трьох ударів кулаками обох рук в область обличчя та голови, а також правою ногою взутою у взуття два удари в область правого плеча та три удари в область спини зліва, чим заподіяв потерпілому легкі тілесні ушкодження та легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_8 , посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, просить скасувати вирок Шишацького районного суду Полтавської області від 07 квітня 2021 року та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 покарання у вигляді 2 років обмеження волі.
Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання не враховано думку потерпілого, який наполягав на суворому покаранні; характер, кількість та локалізацію заподіяних ОСОБА_8 тілесних ушкоджень; особу ОСОБА_10 , у якого немає міцних соціальних зв`язків, сім`ї, неповнолітніх дітей та непрацездатних батьків на утриманні, а також те, що він серед мешканців навколишніх сіл характеризується аморальним способом життя, раніше вчиняв аналогічні дії, а саме 02 травня 2016 року до Шишацького ВП надійшла письмова заява громадянина про те, що ОСОБА_10 наніс останньому тілесні ушкодження.

Крім того, потерпілий вважає відсутньою обставину, що пом`якшує покарання у вигляді щирого каяття обвинуваченого, так як ОСОБА_10 не вибачився перед ОСОБА_8 та добровільно не відшкодував останньому шкоду.
Заслухавши доповідь судді, прокурора, потерпілого та його представника, які підтримали апеляційну скаргу, обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.
Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч.2 ст.125 КК України, а саме в умисному легкому тілесному ушкодженні, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, ніким з учасників провадження не оспорюється, а тому згідно з ч.1 ст.404 КПК України у зазначеній частині оскаржуване судове рішення в апеляційному порядку не перевіряється.
Згідно із ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Положеннями ст.65 КК України регламентовано, що при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Згідно ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
У п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (далі постанова Пленуму) вказано, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом, в тому числі і менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.
За п. 3 наведеної постанови Пленуму Верховного суду України, досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності, яка за своєю правовою природою є дискреційною.
Суд першої інстанції при призначенні покарання виконав указані вимоги закону і роз`яснення Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» та врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України є кримінальним проступком, конкретні обставини його вчинення, особу обвинуваченого, який несудимий, за місцем проживання характеризується позитивно, є здоровим, працездатним, примусового лікування не потребує, на обліку у лікарів нарколога, психіатра не перебуває та за медичною допомогою з цього приводу не звертався, думку потерпілого, який наполягав на суворому покаранні, наявність обставини, яка пом`якшує покарання щире каяття та відсутність обставин, які обтяжують покарання.
Окрім наведеного, суд апеляційної інстанції також враховує те, що обвинувачений неофіційно працевлаштований та має на утриманні малолітню дитину (а.к.п. 83).

Доводи потерпілого про те, що ОСОБА_10 немає міцних соціальних зв`язків та сім`ї, серед мешканців навколишніх сіл характеризується аморальним способом життя, спростовуються даними характеристики від 16 лютого 2021 року №68 у матеріалах кримінального провадження, з яких вбачається, що обвинувачений зареєстрований та проживає зі своєю сім`єю (батьком та матір`ю), компрометуючих матеріалів на ОСОБА_10 старостат не має (а.к.п. 27). Докази, які б свідчили про протилежне, у тому числі і щодо того, що обвинувачений раніше наносив іншій особі тілесні ушкодження, негативно характеризувався, про що йдеться в апеляційній скарзі, у справі відсутні, а тому доводи апелянта у цій частині є безпідставними.

Неспроможними є і твердження ОСОБА_8 про відсутність обставини, яка пом`якшує покарання у вигляді щирого каяття, оскільки як вбачається з технічного носія інформації, на якому зафіксовано судове провадження у суді першої інстанції, ОСОБА_10 визнав повністю винуватість у вчиненому ним кримінальному проступку, правдиво розповів обставини його вчинення, надав критичний осуд своїй протиправній поведінці, та виявив дійсну готовність нести передбачену законом відповідальність за вчинене, що підтверджується також сплатою обвинуваченим штрафу, призначеного оскаржуваним вироком суду за квитанцією №26-10115126/C. Значення має також те, що під час апеляційного розгляду обвинувачений вибачився перед потерпілим, який повідомив, що не хоче, щоб йому ОСОБА_10 компенсовував шкоду, відомостей про розмір якої матеріали справи не містять. Так, у суді апеляційної інстанції потерпілий категорично відмовився надати підтверджуючі документи щодо витрат на лікування, у тому числі, і оголошувати їх суму, мотивуючи тим, що йому від обвинуваченого нічого не потрібно. Одночасно слід звернути увагу на бажання обвинуваченого виправити ситуацію та усунути негативні наслідки вчиненого, шляхом відшкодування шкоди, однак ОСОБА_8 не повідомив суму такої шкоди, та, більш того, відмовляється від такого відшкодування, що не узгоджується з твердженнями потерпілого, викладеними в апеляційній скарзі.

Крім того, з матеріалів кримінального провадження чітко видно, що усупереч доводам апелянта, місцевий суд при реалізації своїх дискреційних повноважень урахував думку потерпілого та конкретні обставини вчинення ОСОБА_10 кримінального проступку у сукупності з іншими обставинами справи, зокрема, і соціальними, фізичними, психічними і правовими елементами характеристики обвинуваченого, які мають кримінально-правове значення, як у загально-соціальному стані, так і в аспекті рівня потенційної суспільної небезпеки обвинуваченого.
Отже, призначене судом ОСОБА_10 покарання у вигляді штрафу у розмірі, який є максимальним за санкцією ч. 2 ст. 125 КК України, відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, що призначено із врахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеру та ступеню суспільної небезпечності, даних про особу обвинуваченого, наявністю обставин, яка пом`якшує покарання та відсутністю обставин, які обтяжують покарання, а тому є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_10 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Підстав вважати таке покарання явно несправедливим унаслідок м`якості або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність апеляційний суд не вбачає.
Висновок суду першої інстанції про призначення обвинуваченому покарання є належним чином умотивованим, а переконливих і достатніх підтверджених доказами аргументів, які б доводили зворотнє немає.

Зважаючи на встановлені вище обставини та відповідні їм правовідносини, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 376,404,405,407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,-
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Шишацького районного суду Полтавської області від 07 квітня 2021 року щодо ОСОБА_10 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.
СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4