Центральний районний суд м. Миколаєва
_____________________________________________________________________________________
Справа № 489/31/19
Провадження № 1-кп/490/10/2020
У Х В А Л А

23 липня 2021 року

Центральний районний суд міста Миколаєва

У складі : головуючого - судді ОСОБА_1

суддів - ОСОБА_2

ОСОБА_3

при секретарі - ОСОБА_4

за участі прокурора - ОСОБА_5

обвинуваченого - ОСОБА_6

захисника - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві кримінальне провадження 0002923 про обвинувачення

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Миколаєві, наразі постійного місця проживання не має,

у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 115 Кримінального Кодексу України, -

В С Т А Н О В И В :

Суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається.

1. Прокурор звернулась до суду клопотання, у якому просила призначити у справі додаткову судово-медичну експертизу для уточнення механізму заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій.

В обґрунтування послалась про те, що під час судового розгляду кримінального провадження з`ясувались нові обставини, для уточнення яких є необхідними спеціальні пізнання в області судової медицини.

2. Захисник та обвинувачений під час судового розгляду проти задоволення клопотання прокурора не заперечували.

Встановлені судом обставин із посиланням на докази

1. Органами досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину за таких обставин

22 липня 2018 року приблизно о 04:30 годині, перебуваючи у квартирі АДРЕСА_1 він, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, під час конфлікту наніс своїй співмешканці ОСОБА_9 не менше чотирьох ударів ножем в область грудної клітки, внаслідок чого сталась її смерть.
Ці дії ОСОБА_6 органами досудового розслідування кваліфіковані за частиною 1 статті 115 Кримінального Кодексу України - як умисне заподіяння смерті іншій людині (вбивство).

2. Під час судового розгляду кримінального провадження судом досліджені наявні в розпорядженні сторін документи та допитані усі заявлені судом свідки.

2.1. Зокрема, обвинувачений свою вину у вчиненні злочину не визнавав.

З його зауважень під час судового розгляду кримінального провадження вбачається, що він заперечує свою причетність до заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_9 та про обставини, за яких їй були заподіяні тілесні ушкодження, не є освіченим. При цьому обвинувачений неодноразово звертав увагу суду на те, що вживав доступні йому заходи для збереження життя потерпілої, що виявились неефективними, як на його думку, лише через непрофесійне ставлення лікарів до виконання ними своїх професійних обов`язків.

2.2. Під час судового розгляду кримінального провадження, як свідок, був допитаний ОСОБА_10 , який, окрім іншого, повідомив, що, хоча у момент кульмінаційних подій він перебував у квартирі АДРЕСА_1 , проте у місці, де відбувались ці події, він не був присутній та про обставини заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_9 він не є освіченим.

2.3. В межах цього кримінального провадження 07 вересня 2018 року був складений висновок судово-медичної експертизи № 1920, який неодноразово уточнювався та роз`яснювався експертом під час судового розгляду кримінального провадження.

В той же час, вказаний висновок не містить відомостей, що дозволяли б без додаткового дослідження встановити механізм заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій.

2.4. Інших доказів щодо обставин заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій наразі сторонами суду не надано.

Отже, відомості про механізм заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_9 наразі матеріали кримінального провадження не містять.

3. Наразі дослідження доказів судом не завершене.

Зокрема - обвинувачений під час судового розгляду у цьому складі суду показів стосовно відомих йому обставин події не надавав.

До того ж, надані суду документи вказують про те, що до цього кримінального провадження долучені речові докази - одяг потерпілої під час кульмінаційних подій, який безпосередньо судом не досліджувався. Між цим, ці речові докази зберегли на собі сліди, які можуть бути використаними для встановлення обставин, за яких потерпілій були заподіяні тілесні ушкодження.

Положення закону, якими керувався суд під час постановлення ухвали.

1. Відповідно до частини 1 статті 91 Кримінального Процесуального Кодексу України доказуванню у кримінальному провадженні підлягають, зокрема:

-подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення) /пункт 1/;

-винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення /пункт 2/;

2. Відповідно до пункту 22 Постанови № 2 від 07 лютого 2003 року Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про злочини проти життя та здоров`я особи":

Для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК ( 2341-14 ), суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.

3. Відповідно до статті 3 Конституції України саме життя людини визнається найвищою соціальною цінністю, а згідно до статті 27 Основного Закону кожна людина має невід`ємне право на життя і ніхто не може свавільно позбавити життя людину.
Окрім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року Конвенція про захист прав та основоположних свобод /далі - Конвенція/ та практика Європейського суду з прав людини визнаються в Україні джерелом права
Відповідно до статті 2 Конвенції право кожного на життя охороняється законом та нікого не може бути умисно позбавлено життя.
Як зазначив Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі "Андронікоу та Константіноу проти Кіпру", передбачене статтею 2 Конвенції право на життя «... є одним з найбільш фундаментальних положень Конвенції і охороняє одну з основних цінностей демократичного суспільства».
Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини перше речення статті 2 Конвенції зобов`язує державу не тільки утримуватись від умисного або незаконного позбавлення життя, але також вживати відповідних заходів для захисту життя тих, хто знаходиться під її юрисдикцією. Обов`язок захищати право на життя за статтею 2 Конвенції визначається у поєднанні з загальним обов`язком держави за статтею 1 Конвенції, яка зобов`язує «гарантування кожному, хто перебуває під [її] юрисдикцією, права і свободи, визначені у Конвенції», також опосередковано вимагає наявності будь-якої форми ефективного розслідування, коли особу вбито в результаті використання сили (див. mutatis mutandis рішення від 19 лютого 1998 року у справі «Kaya v. Turkey», 1998-I, п. 105). Головна мета такого розслідування полягає у забезпеченні ефективного виконання національних законів, які захищають право на життя.
Для того, щоб розслідування стверджуваного незаконного вбивства було ефективним воно має бути здатне привести до встановлення обставин смерті людини та встановлення і покарання відповідальних осіб
Прогалини ж у розслідуванні, які підривають його здатність встановити причину смерті або відповідальних осіб, чи то прямих виконавців створюють ризик недодержання такого стандарту.
/див. рішення Європейського суду з прав людини у справах

«Муравська проти України» «Гонгадзе проти України», «Шевченко проти України», "Меркулова проти України" та інші/

4. Відповідно до частини 1 статті 332 Кримінального Процесуального Кодексу України, суд за клопотанням сторін кримінального провадження має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам.

5.Відповідно до часини 1 статті 242 Кримінального Процесуального Кодексу України експертиза проводиться експертними установами або експертами у разі, якщо для з`ясування обставин справи необхідні спеціальні пізнання.

6. Відповідно до частини 3 статті 332 Кримінального Процесуального Кодексу України до ухвали суду про доручення проведення експертизи у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, включаються питання, поставлені перед експертом учасниками судового провадження, судом. Суд має право не включати до ухвали питання, поставлені учасниками судового провадження, якщо відповіді на них не стосуються кримінального провадження або не мають значення для судового розгляду, обґрунтувавши таке рішення в ухвалі.

Мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали і положення закону, яким він керувався.

Повертаючись до обставин розгляду цієї справи, суд відзначає таке.

1. В цьому випадку механізм заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_9 підлягає ретельному вивченню в межах цього кримінального провадження, адже, зокрема, від такого механізму, поруч з іншими обставинами, залежить кваліфікація вчиненого відносно ОСОБА_9 злочину.

При цьому наразі такий механізм не є дослідженим належним чином та висновки стосовно такого механізму не є наведеними у висунутому ОСОБА_11 обвинуваченні.

За такого, з огляду на об`єкт захисту в межах цього кримінального провадження, а саме - право ОСОБА_9 на життя - посилання прокурора у клопотанні про необхідність дослідження цього механізму під час судового розгляду є слушними.

2. В той же час, наразі судом не досліджений весь обсяг доступних відомостей щодо такого механізму, що об`єктивно перешкоджає вирішенню питання про спосіб дослідження такого механізму, зокрема - про можливість його дослідження експертним шляхом, а також - про завдання та обсяги такого дослідження.

3. До того ж, зі зміст наведеної вище норми частини 3 статті 332 Кримінального Процесуального Кодексу України доводить, що з метою досягнення мети експертного дослідження сторони мають мати реальну можливість висловити свою думку щодо запитань, запропонованих іншою стороною, а також - сформулювати та запропонувати свої запитання.

В цьому ж випадку неможливо стверджувати, що таке право було реалізоване, зокрема - стороною захисту - повною мірою.

Отже, заявлене прокурором клопотання, будучи слушним за своєю суттю, на цій стадії кримінального провадження є передчасним.
За такого наразі у його задоволенні слід відмовити, що не позбавляє сторони за наявності до того підстав звернутись до суду з аналогічним клопотанням після усунення обставин, що викладені у цій ухвалі.

Керуючись ст.ст. 369-372; 376 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні клопотання прокурора - відмовити за передчасністю.

Ухвала оскарженню окремо від судового рішення не підлягає.

Головуючий суддя= ОСОБА_1 =
Суддя= ОСОБА_2 =
Суддя= ОСОБА_3 =