Провадження № 1-кс/522/9115/21
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2021 року Слідчий суддя місцевого Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , розглянувши клопотання ОСОБА_2 про скасування арешту та заборони, накладеного ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 18.11.2020 року у кримінальному провадженні № 0001311, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з клопотанням, у якому просить скасувати арешт з забороною відчуження та розпорядження земельною ділянкою та об`єктом нерухомості, забороною будь-яким суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, які уповноважені здійснювати реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, в тому числі нотаріусам, іншим акредитованим суб`єктам, посадовим особам здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо об`єктів нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 101), накладені ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 18.11.2020 року у кримінальному провадженні № 0001311.
Заявник в судове засідання не з`явився, надіслав на адресу суду заяву, у якій вказав, що підтримує клопотання та просить розглянути за його відсутності.

З клопотання вбачається, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2020 року клопотання прокурора Одеської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_3 про арешт майна в рамках досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001311 задоволено частково. Даною ухвалою накладено арешт, заборонивши відчуження та розпорядження земельною ділянкою та об`єктом нерухомості, заборонити будь-яким суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, які уповноважені здійснювати реєстраційні дії в Державному реєстрі речових гіравна нерухоме майно, в тому числі нотаріусам, іншим акредитованим суб`єктам, посадовим особам здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо об`єктів нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 101).

В обгрунтуванні оскаржуваної ухвали зазначається, що наявні підстави вважати, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 шляхом надання завідомо недостовірних відомостей та документів, з метою отримання містобудівних умов на нібито реконструкцію вищезазначеного приміщення та маскування здійснення самовільного захоплення земельної ділянки та здійснення нового будівництва.

Власником 1/4 частини зазначеного приміщення площею 144,6 кв.м. за даними КП «Бюро технічної інвентаризації» ОМР є ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 05 грудня 2003 року.

Відповідно до договору № 931 про право пайової участі в користуванні земельною ділянкою від 25 березня 2003 року, укладеного з Одеською міською радою в особі начальника управління земельних ресурсів Одеської міської ради, попередні власники нежилих приміщень мали законне право на користування земельної ділянкою та ними отримувалися дозвільні документи для проведення реконструкції, тобто з дотриманням норм чинного законодавства.

ОСОБА_4 було виділено 1/4 частку нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 в одиницю, внесено зазначене нежитлове приміщення до статутного капіталу ТОВ «Інвест-2020», після чого ОСОБА_2 придбав зазначене майно на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 24.12.2019 року.

На даний період часу ОСОБА_2 для проведення реконструкції приміщення без змін зовнішніх геометричних розмірів, у встановленому законом порядку, отримано містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва від 18.06.2020 року № 01-07/223, експертний звіт щодо розгляду проектної документації по проекту від 12 серпня 2020 року, висновок по проектній документації на виконання робіт на об`єкті, розташованому в історичному ареалі від 13.07.2020 року № 01-26/0-326 вих, дозвіл на виконання будівельних робіт від 23 вересня 2020 року № ОД 93.

В рамках досудового розслідування була проведена судова будівельно-технічна експертиза за клопотанням прокуратури.

Відповідно до висновку експертів комісійної судової будівельно-технічної експертизи ОНДІСЕ від 30.04.2021 року № 21-20, вид будівництва об`єкта «Реконструкція нежитлового приміщення № 101 без зміни зовнішніх геометричних розмірів фундаментів в плані, з улаштуванням додаткових приміщень, з пристосуванням під торгово-офісні приміщення за адресою: АДРЕСА_2 » належить до реконструкції, оскільки за зазначеною адресою виконаний фундаментний ростверк на пальовій основі відповідно до виконавчої документації 2005 року.

Крім того, виділ 1/4 частки нежитлового приміщення загальною площею 144,6 м2 за адресою: АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_4 , згідно договору купівлі-продажу № 10823 від 05.12.2003 року в окремий об`єкт за підсумком мінімально необхідної нормативної площі приміщень побутового обслуговування відповідно до вимог ДБН В.2.2-11-2002 технічно можливий.

У зв`язку з відсутністю приміщення у стані існуючому на час проведення виділу, встановити варіанти виділу за технічним станом приміщень та за можливістю забезпечення приміщення необхідними інженерними комунікаціями відповідно до функціонального призначення на теперішній час не надається за можливе. Збільшення площі нежитлового приміщення № 101 за адресою: АДРЕСА_2 до 386,7 м2 викликане проведенням реконструкції попереднім власником приміщення, яке на даний період часу не збереглося, у зв`язку з проведенням робіт з реконструкції. Крім того, у технічному паспорті, виготовленого ПП «ГЛАВ ІНВЕСТ ГРУП» станом на 18.11.2019 року на нежитлове приміщення № 101 за адресою: АДРЕСА_2 , інженером було допущено помилку щодо визначення площі забудови, зазначивши внутрішню загальну площу замість площі забудови.

Площа забудови нежилих приміщень першого поверху за адресою: АДРЕСА_2 внутрішньою загальною площею 144,6 м2, за технічним паспортом від 11.11.1998 року, яка орієнтовно складала 172,5 м2 відповідає площі забудови нежитлового приміщення № 101 за адресою: АДРЕСА_2 після проведених ОСОБА_2 робіт з реконструкції згідно дозволу на виконання будівельних робіт від 23 вересня 2020 року № ОД 93 та містобудівним умовам та обмеженням для проектування об`єкта будівництва, затверджених наказом Департаменту архітектури та містобудування ОМР від 18.06.2020 року № 01-01/23, яка на теперішній час складає 172,9 м2, розбіжність площі імовірно обумовлена похибками при вимірюванні та правилами округлення при здійсненні розрахунків.

Таким чином, доведено, що за зазначеною адресою власниками об`єкта проводилась та проводиться реконструкція, без захоплення земельної ділянки та без зміни зовнішніх геометричних розмірів приміщення, належного ОСОБА_4 та фактично викупленого попередніми власниками приміщення у територіальної громади м. Одеси, що не відповідає твердженням ухвали та спростовує посилання прокуратури про самовільне захоплення земельної ділянки та здійснення нового будівництва, а також експертним висновком підтверджено законну можливість виділу ОСОБА_4 належної її частки в одиницю.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

На теперішній час відсутні будь-які відомості вважати, що вище зазначене арештоване майно відповідає критеріям визначеним ст. 98 КПК України і є безпосередньо предметом кримінального правопорушення, що розслідується, слідство не володіє жодною із вагомих підстав, яка б стала основою для подальшого позбавлення власника майна ОСОБА_2 вільно ним розпоряджатися.

До даного часу ОСОБА_2 не має жодного процесуального статусу у вказаному кримінальному провадженні.

Згідно ч. 1 ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, його захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необгрунтовано.

Прокурор в судове засідання не з`явився.

Розглянувши клопотання, приходжу до висновку, що клопотання підлягає задоволенню.

Згідно п. 15 ч. 1 ст. 7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких відноситься змагальність сторін.

Відповідно до ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу. Захист здійснюється підозрюваним або обвинуваченим, його захисником або законним представником. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Майнові права захищаються в Україні, як Конституцією, так і іншими нормативно-правовими актами, зокрема статтею 41 Конституції України, якими передбачено, що кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право власності є непорушним.
Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.
До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.
Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.
Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004 р.).
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
Питання тривалості обмеження права на мирне володіння майном, оцінюється слідчим суддею з урахуванням практики ЄСПЛ. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series А N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» п. 50, Series A N).
Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Частиною 2 ст. 131 КПК України передбачено, що арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення його дієвості.
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
У відповідності до ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Положеннями ч. 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 10 згаданої статті, арешт може бути накладений на нерухоме майно.

Згідно із ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку передбаченому пунктом першим частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Частиною 2 ст. 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати, зокрема: розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 22, 98, 131-132, 170, 173-174, 318-380 КПК України, -

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_2 про скасування арешту та заборони, накладеного ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 18.11.2020 року у кримінальному провадженні № 0001311 задовольнити.

Скасувати арешт з забороною відчуження та розпорядження земельною ділянкою та об`єктом нерухомості, забороною будь-яким суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, які уповноважені здійснювати реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, в тому числі нотаріусам, іншим акредитованим суб`єктам, посадовим особам здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо об`єктів нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 101), накладені ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 18.11.2020 року у кримінальному провадженні № 0001311.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя:

13.09.2021