ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Апеляційне провадження № 11-кп/818/2971/21 Доповідач ОСОБА_2
Категорія тримання під вартою
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Дзержинського районного суду м.Харкова від 25 серпня 2021 року, якою продовжено застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.190, ч.2 ст.15 ч.4 ст.27 ч.4 ст.190 КК України, -

ВСТАНОВИЛА :
Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 25 серпня 2021 року, в тому числі, продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 строк тримання під вартою в ДУ «Харківський слідчий ізолятор» до 23 жовтня 2021 року включно з можливістю протягом всього строку тримання під вартою внести заставу, розмір якої визначений ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м.Харкова від 01.10.2020 року.
Захисник ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати ухвалу в частині продовження запобіжного заходу ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою, відмовивши прокурору в задоволенні клопотання та застосувати до нього запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги захисник посилається на те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_8 обвинувачуються відповідно до обвинувального акту в скоєнні одного і того ж кримінального злочину, однак ОСОБА_8 був обраний запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, а тому на думку апелянта судом першої інстанції необґрунтовано чому ОСОБА_6 продовжено строк застосування тримання під вартою.
Зазначає, що ОСОБА_6 раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки оскільки одружений з ОСОБА_9 , має малолітнього сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Крім того, його дружина має малолітню доньку від першого шлюбу ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та двоє повнолітніх дітей, які проживають з ними разом однією сім`єю в будинку дружини в місті Одесі. Старша донька ОСОБА_12 , 1992 року народження має онкозахворювання, після чого їй видалено одну легеню. Проходить реабілітаційний період. Дружина ОСОБА_9 є лікарем- косметологом, але офіційно на цей час працювати не може після перенесення двох мікроінсультів, має гіпертонічну хворобу 2 ступеню кризового протікання та потребує додаткового лікування з госпіталізацією. Житло, де проживає родина ОСОБА_6 в Одесі утримувалось за рахунок заробітку обвинувачено. Зараз накопичуються борги зі сплати комунальних послуг.
Прокурор в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги, однак в судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи, причин своєї неявки суду не повідомили.

Захисник ОСОБА_13 до початку судового розгляду подав заяву в якій просить провести судове засідання без його участі. Повідомив, що апеляційну скаргу підтримує та просить її задовольнити.

Враховуючи вимоги ч.4 ст.405, ч.2 ст.422 КПК України, колегія суддів вважає за можливим проведення апеляційного перегляду ухвали судді за відсутності прокурора у кримінальному провадженні та захисника, оскільки неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Суд апеляційної інстанції, відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України, переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч.2 ст.331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ч.4 ст.199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали розглядається згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.
Колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).
Згідно відомостей, що є наявними в матеріалах судового провадження ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.4 ст.190, ч.2 ст.15 - ч.4 ст.27 - ч.4 ст.190 КК України, замах на заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинене групою осіб в особливо великих розмірах, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні.
Згідно практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
Відповідно до практики ЄСПЛ викладеної у рішенні ЄСПЛ «Харченко проти України» встановлено, що «продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості».

Враховуючи, що дії ОСОБА_6 , за вчинення яких повідомлено підозру, класифікуються як особливо тяжкий злочин, а саме замах на заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинене групою осіб в особливо великих розмірах, внаслідок чого колегія суддів вбачає, що існує суспільний інтерес який свідчить про те, що більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою не зможе запобігти ризикам, передбаченим п.п.1, 5 ч.1 ст.177 КПК України.
Колегія суддів зазначає, що саме внаслідок суспільної небезпечності дій, відповідно до обвинувального акту, а також з урахуванням того, що ОСОБА_6 зареєстрований в м.Одесі, відомостей про наявність у нього житла в м.Харкові або Харківській області матеріали провадження не містять, є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судвого слідства, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або вчинення інших кримінальних правопорушень чи продовження кримінального правопорушення, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).
Доводи, на які посилається в апеляційній скарзі захисник стосовно не доведення продовження існування ризиків спростовуються сукупністю відомостей судового провадження, що свідчить про прийняття судом першої інстанції обґрунтованого рішення.
Враховуючи вище викладене, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що на цій стадії процесу жоден інший більш м`який запобіжний захід крім виключного запобіжного заходу тримання під вартою, не зможе забезпечити запобігання існуванню ризикам та виконання завдань кримінального провадження.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 не зменшилися та не перестали існувати на момент продовження цього запобіжного заходу.

Отже, враховуючи всі вищенаведені відомості у колегії суддів не виникає сумнівів щодо обґрунтованості та доведеності ризиків, передбачених п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України, якими прокурор обґрунтовував в суді першої інстанції необхідність продовження такого запобіжного заходу, як тримання обвинуваченого під вартою, оскільки на момент розгляду апеляційної скарги всі ризики, які існували на час обрання цього запобіжного заходу, не зменшилися, а їх доведеність об`єктивно вбачається з системного аналізу відомостей, що стосуються особи обвинуваченого та обставин кримінального провадження, які прокурор вважає доведеними, направивши обвинувальний акт до суду першої інстанції, якому за наслідками судового розгляду, суд першої інстанції надасть відповідну процесуальну оцінку, ухваливши виправдувальний чи обвинувальний вирок.
Колегія суддів приймає до уваги, що ОСОБА_6 має постійне місце проживання, одружений та має на утриманні дочок, одна з яких з особливим потребами, проте зазначені обставини не зменшують існування вищезазначених ризиків, оскільки вони існували і на час вчинення дій, згідно обвинувального акту, а тому вони не утворюють жодних моральних запобіжників, які унеможливлюють при обранні обвинуваченим певної моделі поведінки, а відтак не здатні перешкодити вчинити йому дії, передбачені п.п. 1,5 ч.1 ст.177 КК України.
Крім того, доводи захисника про те, що іншому обвинуваченому у цій справі обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, а тому на думку апелянта, прокурором не доведено, що запобігти ризикам можливо лише продовженням тримання під вартою ОСОБА_6 є необгрунтованими, оскільки в цьому провадженні апеляційний суд переглядає ухвалу судді лише в частині продовження запобіжного заходу стосовно ОСОБА_6 та не може надавати оцінку висновкам судді при обранні або продовженні запобіжного заходу стосовно ОСОБА_8 .

З огляду на значимі для цього провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції постановив рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого та відсутності на цей час підстав для зміни чи скасування цього рішення за доводами апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника.

Керуючись ст.ст.177, 178, 404, 405, ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С ТА Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Дзержинського районного суду м.Харкова від 25 серпня 2021 року залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: