Справа № 465/9395/13-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/823/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2021 року колегія cуддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:
головуючого - судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
розглянувши у кримінальному проваджені №0000019 про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 275 КК України, щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1

з участю прокурора ОСОБА_7
потерпілої ОСОБА_8
потерпілого ОСОБА_9
представника потерпілого ОСОБА_10
апеляційну скаргу прокурора Франківської окружної прокуратури м. Львова ОСОБА_7 на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 04.08.2021 року про повернення обвинувального акту щодо ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 04.08.2021 року обвинувальний акт з додатками до нього у кримінальному провадженні №0000019, внесеному до ЄРДР 17.01.2013 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.275 КК України, - повернути прокурору для усунення виявлених судом порушень вимог КПК України, викладених у мотивувальній частині ухвали.
Згідно з ухвалою суд звертає увагу на те, що виклад фактичних обставин справи і формулювання висунутого ОСОБА_6 обвинувачення містить узагальнююче посилання на настання в результаті вчинення суспільно небезпечних дій «інших тяжких наслідків». Однак, всупереч вимогам п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 12.06.2009 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про злочини проти безпеки виробництва» не містить розкриття даного поняття, а саме, що в даному, конкретному випадку розуміється під іншими тяжкими наслідками.
Також суд звертає увагу на те, що дії, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_6 , згідно обвинувального акта мали місце у 2006-2007 роках. Водночас посилання в обвинувальному акті на кваліфікацію дій обвинуваченого за ч.1 ст.275 КК України не містить вказівки на точну редакцію ч.1 ст.275 КК України, адже після 2007 року у статтю 275 КК України вносилися зміни Законами України № 4837-VI від 24.05.2012 року та № 2617-VIII від 22.11.2018 року. Отже, пред`явлене особі обвинувачення має містити чітку вказівку на редакцію норми кримінального закону, за якою така особа обвинувачується. В іншому випадку це створює правову невизначеність і порушення права обвинуваченого на захист, який має право чітко знати, у чому його обвинувачують.
Таким чином, суд вважає, що заслуговують на увагу доводи потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про те, що виклад фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення є незавершеними, адже не містить вказівки на конкретних потерпілих, заподіяну їм шкоду і наявність причинно-наслідкового зв`язку між інкримінованими обвинуваченому діями і наслідками, що настали.
На ухвалу суду прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 04.08.2021 року про повернення прокурору обвинувального акту в кримінальному провадженні №0000019 від 17.01.2013 року про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 275 КК України скасувати.
В обґрунтування покликається на те, що вказана ухвала постановлена з істотним порушенням вимог кримінально процесуального закону.
Зокрема, зазначає, що посилання в ухвалі суду від 04.08.2021 на внесені до ч.1 ст.275 КК України зміни Законами від 24.05.2012 та 22.11.2018, а відтак, невідповідність обвинувального акту, в якому не відображено редакцію норми про кримінальну відповідальність, яка застосована прокурором при складанні процесуального документу щодо ОСОБА_6 , не може перешкоджати призначенню судового розгляду в кримінальному провадженні, адже відповіді на такі питання з 2001 року містяться в Кримінальному кодексі України з метою врегулювання застосування норм про кримінальну відповідальність. Більше того, чинний КПК України, не містить обов`язку для прокурора щодо відображення відповідної редакції тої чи іншої норми Кримінального кодексу України, якою кваліфікуються дії підозрюваного чи обвинуваченого, внаслідок відсутності відповідної вказівки на це в ст.291 КПК України.
В судовому засіданні на стадії підготовчого провадження сторона захисту, в тому числі обвинувачений ОСОБА_6 просив суд призначити обвинувальний акт до судового розгляду, посилаючись на розуміння суті обвинувачення та інших обставин кримінального провадження. Саме обвинуваченому в даному випадку, а не суду, належить вирішувати, чи дотримано прокурором його процесуальне право на захист, а також чи здатен такий обрати форму власного захисту від пред`явленого звинувачення.
Крім того, згідно обвинувального акту та викладених в ньому фактичних обставин, які прокурор вважає встановленими, потерпілими від кримінального правопорушення вказано ЛКП «Навколо базару», а також ОСОБА_11 та ОСОБА_9 .
Обвинувальний акт в даному кримінальному провадженні відносно обвинуваченого ОСОБА_6 у вчинені ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.275 КК України, вже декілька разів призначався до судового розгляду Франківським районним судом м. Львова, що свідчить про відсутність виявлених порушень в ході підготовчих судових проваджень, що перешкоджали б призначенню до судового розгляду. Лише після набрання чинності з 01 липня 2020 року Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» від 22.11.2018 № 26-17 VIII, яким запроваджено інститут кримінальних проступків та законодавчого віднесення діянь, передбачених ч.1 ст.275 КК України до кримінальних проступків, скерований для розгляду суду обвинувальний акт, на думку іншого складу суду, почав містити порушення, які перешкоджають його призначенню до судового розгляду.
З огляду на викладене, звертаю увагу колегії Львівського апеляційного суду на те, що викладені в ухвалі суду від 04.08.2021 про повернення прокурору обвинувального акту не відповідають вимогам процесуального законодавства, не містять та не можуть містити в собі підстав, які можуть перешкоджати призначенню обвинувального акту до судового розгляду, а тим більше порушити право на захист обвинуваченого чи потерпілих в кримінальному провадженні.
Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_12 у судове засідання не з`явились, подали до суду заяву в якій просять розгляд апеляційної скарги проводити у їх відсутності, апеляційну скаргу прокурора підтримують у повному обсязі.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили залишити ухвалу без змін, представника потерпілого ОСОБА_10 , який не заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінених судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви його ухвалення.
Положеннями ч. 1 ст. 9 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Відповідно до вимог ч. 5 зазначеної статті, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до положень ст. 2 КПК України, одним із завдань кримінального провадження - є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.
Згідно п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.
Вимоги до обвинувального акту встановлені ст. 291 КПК України, та даний перелік є вичерпним.
Так, відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт повинен містити: 1) найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; 2) анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 3) анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 4) прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; 5) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; 6) обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; 7) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; 7-1) підстави застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, які прокурор вважає встановленими; 8) розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування); 9) дату та місце його складення та затвердження.
Будь-яких інших підстав для повернення обвинувального акту прокурору законом не передбачено.
Постановляючи ухвалу про повернення обвинувального акту щодо ОСОБА_6 суд першої інстанції врахував доводи потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про те, що виклад фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення є незавершеними, адже не містить вказівки на конкретних потерпілих, заподіяну їм шкоду і наявність причинно-наслідкового зв`язку між інкримінованими обвинуваченому діями і наслідками, що настали.
Зокрема, в описі дій, які інкриміновані обвинуваченому ОСОБА_6 , в узагальнюючій формі стверджено про те, що реконструкція нежитлових приміщень першого поверху у будинку АДРЕСА_2 проведена з порушенням державних норм і правил та призвела до утворення в квартирах другого та третього поверхів тріщин на стінах та стелі, а також була порушена конструктивна цілісність будинку. У зв`язку з цим в обвинувальному акті констатовано, що «зазначені дії ОСОБА_6 спричинили порушення несучої здатності будинку та його безпечної експлуатації, що створило загрозу загибелі людей та настання інших тяжких наслідків». При цьому, кому створено загрозу, які конкретно наслідки для потерпілих настали, хто є потерпілими і власниками майна нічого не вказано. Відповідно, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення не містить жодної згадки про потерпілих, які в подальшому у цьому ж обвинувальному акті зазначені як потерпілі.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що невказання у пред`явленому обвинуваченні конкретної редакції ч.1 ст.275 КК України, за якою ОСОБА_6 обвинувачується, порушує гарантоване у ст.ст.13, 42 КПК України право обвинуваченого на захист. Також неконкретність наслідків кримінального правопорушення, що зазначені у викладі фактичних обставин кримінального правопорушення, невизначеність причинно-наслідкових зв`язків між інкримінованими обвинуваченому діями і наслідками, незазначення у викладі фактичних обставин справи потерпілих і спричиненої шкоди, тільки за наявності якої згідно ч.1 ст.55 КПК України такі особи можуть набути статусу потерпілих, порушує як права самих потерпілих, які перебувають у стані правової невизначеності щодо їхньої участі у кримінальному провадженні, відповідно не дає можливості скористатися повною мірою наданими їм процесуальним законом правами, так і порушує права обвинуваченого, який згідно вимог п.1 ч.3 ст.42 КПК України вправі знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують, що передбачає необхідність чіткого формулювання обвинувачення, яке б давало можливість стороні захисту обрати відповідний спосіб захисту від пред`явленого обвинувачення.
Зазначені вище факти, на думку колегії суддів, не дають можливості суду першої інстанції призначити обвинувальний акт до розгляду, які є безумовно істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та спростовують доводи прокурора в апеляційній скарзі про те, що обвинувальний акт відповідає вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора є необґрунтованою та такою, що не містить правових підстав для скасування судового рішення.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, допущено не було.
Ухвала суду першої інстанції є законною й підстав для її скасування та задоволення апеляційної скарги немає.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів
УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу прокурора Франківської окружної прокуратури м. Львова ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 04 серпня 2021 року про повернення обвинувального акту щодо ОСОБА_6 у вчиненні кримінального проступку передбаченого ч. 1 ст. 275 КК України без змін.
Ухвала набирає чинності з дня її оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4