УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03.11.2021 року

Слідчий суддя Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні в м.Одесі клопотання слідчого ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором Київської окружної прокуратури м.Одеси ОСОБА_4 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001630 від 22.09.2021 рокуза ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.146 КК України

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з клопотання, 22.09.2021 до ЧЧ ОРУП №1 ГУНП в Одеській області надійшла заява ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якій остання просить прийняти міри правового характеру до невстановлених осіб та своєї доньки ОСОБА_6 які 21.09.2021, в період часу з 20:10 по 20:30 год. за адресою: м. Одеса, Монастирський пляж, вул Дача Ковалевського 91, незаконно позбавили волі, шляхом насильницького впливу посадили до автомобіля чорного кольору та направлялись у невідомому напрямку. ЖЕО 2847
За даним фактом слідчим СВ ОРУП №1 ГУНП в Одеській області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001630 від 22.09.2021. Попередня правова кваліфікація ч. 2 ст. 146 КК України.
Під час допиту потерпілої ОСОБА_5 встановлено, що невстановлені особи спільно з її донькою ОСОБА_6 , та особою яка представилась ОСОБА_7 незаконно позбавили останню волі, насильницьким шляхом посадили до автомобіля « Chrysler » чорного кольору та попрямували в невідомому напрямку, за кермом якого був ОСОБА_7 .
В ході проведення оперативних розшукових заходів, встановлено, що вищезазначені особи пересувались на автомобілі марки « Chrysler» чорного кольору в кузові седан, які потрапили в поле зору камер відеоспостереження. Під час перегляду камер системи «Безпечне місто» по шляху пересування автомобіля встановлено, що вищезазначений автомобіль має державні номери НОМЕР_1 .
В ході перевірки ГСЦ АМТ ІПНП д/н НОМЕР_1 , встановлено, що даний д/з належить автомобілю «Chrysler 300 С», чорного кольору, номер кузова НОМЕР_2 .
У зв`язку з викладеним, у органа досудового розслідування виникла необхідність в арешті вищезазначеного майна, яке має суттєве значення для встановлення істини у кримінальному провадженні.
Якщо вищевказане майно буде перебувати у володінні особи, яка зацікавлена в кінцевому рішенні по кримінальному провадженню або до нього буде доступ сторонніх осіб, існує реальна загроза відчуження, зміни або знищення вказаного майна, його втрата може слугувати втратою доказової бази по провадженню.
Учасники провадження до судового засідання не з`явились.

Вивчивши клопотання та матеріали, які обґрунтовують доводи клопотання, вважаю, що клопотання слідчого не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Також, слід зазначити, що у своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст.131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів. Одним з таких заходів є арешт майна у кримінальному провадженні.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

У відповідності до ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Як вбачається матеріалів клопотання, вищезазначений автомобіль постановою слідчого від 23.09.2021 року визнано речовим доказом, у зв`язку із чим слідчий просить накласти арешт на автомобіль з метою є збереження речових доказів у кримінальному провадженні, відчуження або пошкодження вищевказаного майна.
Однак, ні в клопотанні, ні в доданих до клопотання матеріалах, слідчим жодним чином не обґрунтовується можливість досягнення завдань застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження.

Так, сам по собі факт визнання даного автомобілю речовим доказом, не доводить тих обставин, що зазначене майно повністю відповідає критеріям ч.1 ст.98 КПК України, як доказ у кримінальному провадженні, тобто який був знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберіг на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Крім того, слідчий суддя приходить до переконання, що прокурором у клопотанні не доведена загроза відчуження, зміни або знищення зазначеного у клопотанні майна.

На підставі викладеного, враховуючи, що слідчим не обґрунтовано необхідність в застосуванні заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, слідчий суддя приходить до переконання, що клопотання слідчого задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.170, 171, 172, 173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання слідчого ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором Київської окружної прокуратури м.Одеси ОСОБА_4 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001630 від 22.09.2021 рокуза ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.146 КК України відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти діб з дня її проголошення до Одеського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1