Справа № 456/1223/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/975/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові кримінальне провадження про обвинувачення:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Станків Стрийського району Львівської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч. 1 ст. 121 КК України

за участі прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

його захисника адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та його адвоката ОСОБА_10 на вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 1 вересня 2021 року,

в с т а н о в и л а :

вищевказаним вироком ОСОБА_6 визнано винуватим по пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 121 КК України, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з 15 лютого 2020 року.

Обраний ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишено без змін.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_6 11 лютого 2020 року, в період з 21:00 по 21:30 год., перебуваючи за місцем свого проживання в АДРЕСА_1 , в стані алкогольного сп`яніння, під час словесного конфлікту з батьком ОСОБА_11 , який виник на ґрунті особистих неприязних стосунків, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , скориставшись безпорадним станом останнього, умисно наніс численні удари кулаками обох рук в обличчя та тулуб потерпілого, спричинивши йому тілесне ушкодження, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи відноситься до тяжкого тілесного ушкодження небезпечного для життя в момент заподіяння.

Не погоджуючись з вироком Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 1 вересня 2021 року, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_10 звернулася з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить оскаржуваний вирок скасувати та закрити кримінальне провадження стосовно ОСОБА_6 , визнавши його невинним у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що ОСОБА_6 винним себе не визнає та наполягає, що непричетний до травм, які отримав його батько ОСОБА_11 , котрий у 2017 році переніс інсульт. Зазначає, що батько обвинуваченого був лежачим та впав, намагаючись піднятися. Травми отримав внаслідок ударів об пічку, підлогову плитку та дрова.

Звертає увагу на те, що під час досудового слідства та судового розгляду у задоволенні клопотань ОСОБА_6 про проведення повторного огляду місця події, ознайомлення з відеозаписами попередніх судових засідань, повторного перегляду відеофіксації слідчого експерименту та допит понятих було відмовлено. Крім того, суду не надано рентгенівські знімки для підтвердження переломів потерпілого.

Зазначає, що обвинувачений вважає недопустимим доказом висновок експерта №31 від 14 лютого 2020 року у зв`язку з відсутністю відеофіксації проведення експертизи.

З огляду на те, що судом не було з`ясовано всі обставини справи, вважає оскаржуваний вирок суду незаконним.

Крім того, не погоджуючись з вироком Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 1 вересня 2021 року з апеляційною скаргою звернувся обвинувачений ОСОБА_6 , відповідно до якої просить оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким виправдати його у вчиненні інкримінованого правопорушення за відсутністю складу кримінального правопорушення.

Подану апеляційну скаргу мотивує тим, що досудове розслідування здійснювалось з порушенням його процесуальних прав та без участі захисника. Оскільки повідомлення про підозру було вручене йому без участі захисника, наполягає на тому, що йому не було роз`яснено суті підозри та його процесуальних прав.

Зазначає, що висновки експертиз є недопустимими доказами через порушення його права на захист, а також з огляду на відсутність у матеріалах справи постанов про призначення експертиз.

Також апелянт звертає увагу на те, що судом враховано як обтяжуючу обставину перебування у стані сп`яніння, однак огляду на визначення стану сп`яніння він не проходив, звідки з`явився висновок №40 від 12 лютого 2021 року йому невідомо.

На думку обвинуваченого, наявність травм у батька пояснюється тим, що він важко пересувався після перенесеного інсульту та падав. Крім того, жоден зі свідків не підтвердив нанесення ним батькові травм.

Вважає, що обвинувачення формується виключно на його самовикривальних показаннях, наданих через відсутність захисника, та такі не відповідають дійсності.

Заслухавши пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримання доводів апеляційних скарг, виступ прокурора та пояснення потерпілої на заперечення доводів апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто, його має бути ухвалено компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Також суд у своєму рішенні повинен навести належні, достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд, ухвалюючи вирок, відповідно до ст. 368 КПК України, повинен вирішити, зокрема, питання чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить діяння, у якому обвинувачується особа, склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Обвинувачений ОСОБА_6 у суді першої інстанції змінював свою позицію щодо винуватості у пред`явленому обвинуваченні, зокрема: у судовому засіданні 4 червня 2020 року визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення; в подальшому свою позицію змінив та вину у скоєному заперечив. У суді апеляційної інстанції обвинувачений також заперечив вину в інкримінованому правопорушенні та підтримав надані у суді першої інстанції показання про те, що 11 лютого 2020 року, ввечері після підробітку, будучи у стані алкогольного сп`яніння, прийшов додому. Сестра була на вулиці, вдома був тільки батько, який лежав на підлозі. Вважає, що батько встав, щоб попити і впав, тому він його підняв і витягнув на диван. Батько махав руками, він дав йому пити. Потім прийшла сестра і племінник, викликали швидку допомогу. Можливо, конфлікт був, але цього не пам`ятає, оскільки батько часто злився на нього через те, що він вживає алкоголь. Того дня він вживав самогон. Чи наносив удари руками батьку не пам`ятає, можливо ненавмисно. Має провали в пам`яті. Вважає, що тілесні ушкодження могли утворитися від падіння, оскільки батько хотів вставати і падав, можливо вдарився об піч в кухні, яка розташована біля дивану, де знаходився батько. Скільки ударів наносив не пам`ятає.

Відповідно до ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

За змістом ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання тощо. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено право на справедливий суд, яке передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

При цьому частиною 2 вищевказаної статті Конвенції встановлено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ для суду не має наперед встановленої сили.

Колегія суддів, перевіривши показання обвинуваченого ОСОБА_6 , надані в суді першої та апеляційної інстанціях, дослідивши показання потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , експерта ОСОБА_14 , письмові докази, в тому числі: протокол огляду місця події від 13 лютого 2020 року із застосуванням технічних засобів фіксації, відповідно до якого біля дивану, на якому знаходився потерпілий, не розміщена кухня та піч, такі розміщені в протилежній частині кімнати, навпроти, а безпосередньо біля дивану розмішене м`яке відпочинкове крісло; протокол проведення слідчого експерименту від 14 лютого 2020 за участі свідка ОСОБА_15 , в ході проведення якого встановлено, що дід свідка (справа) і дядько (зліва) сиділи на дивані, дядько тримав діда за праву руку, яку вивернув до заду, при цьому дід казав « ОСОБА_16 , лиши мою руку». Тілесні ушкодження були тільки на обличчі у діда, а саме з лівого боку гуля, синяки під очима, крові свідок не бачив; протокол проведення слідчого експерименту від 14 лютого 2020 року за участі свідка ОСОБА_12 , в ході проведення якого встановлено, що коли свідок виходила з будинку батько лежав на дивані у кухні, головою ліворуч до входу у кухню, брат ОСОБА_17 сидів поруч на кріслі, в період коли вона перебувала на подвір`ї ніхто з посторонніх додому не заходив. Коли повернулася у будинок, то ОСОБА_17 курив біля кухні, а батько приліг на дивані на груди, на лиці у батька побачила гулі; протокол проведення слідчого експерименту від 15 лютого 2020 року за участі підозрюваного ОСОБА_6 , в ході проведення якого останній повідомив, що він близько 21:00 год. прийшов додому випивший, батько лежачий, знаходився вдома у кухні, через словесний конфлікт він його побив, тілесні ушкодження спричиняв кулаками обох рук, а саме десь тричі наніс удари в область грудей та лиця. А також, з метою перевірки наданих показів, на місці вчинення злочину показав, що батько знаходився у лежачому положенні на ліжку-дивані у кухні, головою ліворуч до входу у кухню, він кулаками обох рук наніс батьку удари по лиці та грудній клітці; повідомлення директора КНП «Стрийська ЦРЛ» від 20 лютого 2020 року, відповідно до якого станом на 20 лютого 2020 року провести слідчі дії з ОСОБА_11 неможливо, враховуючи важкість стану, зумовленого отриманою черепно-мозковою травмою та супутньою патологією, пацієнт адекватному продуктивному мовному контакту недоступний; висновок експерта № 29 від 14 лютого 2020 року відповідно до якого у ОСОБА_11 виявлені синці: довкола обох очей, спинки носа, грудної клітки; згідно з медичною картою стаціонарного хворого Стрийської ЦРЛ лікарями діагностовано: «закриту черепно-мозкову травму, забій головного мозку середнього ступеню, післятравматичний субарахноїдальний крововилив (крововилив під м`які мозкові оболонки головного мозку), закритий перелом лівої виличної кістки та косого крила клиновидної кістки зліва, перелом кісток носа, гемосинусит (наявність крові в пазухах носа)». Дані тілесні ушкодження могли утворились від дій тупих твердих предметів, не характерні для утворення їх в результаті падіння з висоти власного росту, по давності спричинення можуть відповідати даті 12 лютого 2020 року і за ступенем тяжкості відносяться до тяжкого тілесного ушкодження по ознаці небезпеки для життя в момент спричинення, вважає, що суд першої інстанції правильно дійшов до висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку.

Покликання обвинуваченого на незаконність отримання від нього самовикривальних свідчень через відсутність захисника на стадії досудового розслідування колегією суддів до уваги не береться з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 63 Конституції України особа не несе відповідальності за відмову давати показання або пояснення щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом. Підозрюваний, обвинувачений чи підсудний має право на захист.

Як слідує з матеріалів справи, такі містять протокол про відмову від участі захисника (а.с. 162, т. 1), у якому зазначено, що ОСОБА_6 заявив, що користуватись послугами захисника не бажає, оскільки суть скоєного діяння розуміє, вважає себе фізично та психічно здоровим, від послуг захисника під час проведення досудового розслідування відмовляється не з матеріальних причин; заяву про відмову ОСОБА_6 від захисника з мотивів, аналогічних тим, що викладені у протоколі (а.с. 163, т. 1).

Крім того, ОСОБА_6 вручено пам`ятку про процесуальні права та обов`язки підозрюваного (а.с. 164-167), яку останній отримав 15 лютого 2020 року. При цьому жодних зауважень чи заперечень ОСОБА_6 не висловив, про бажання користуватися послугами захисника на стадії досудового розслідування не заявив.

Чинним кримінальним процесуальним законом, зокрема статтями 49, 52 КПК України, визначено випадки, коли участь захисника є обов`язковою, а саме: у кримінальному провадженні щодо особливо тяжких злочинів; щодо неповнолітніх осіб; щодо осіб, стосовно яких передбачається застосування примусових заходів виховного характеру; щодо осіб, які внаслідок психічних чи фізичних вад (німі, глухі, сліпі тощо) не здатні повною мірою реалізувати свої права; щодо осіб, які не володіють мовою, якою ведеться кримінальне провадження; щодо осіб, стосовно яких передбачається застосування примусових заходів медичного характеру або вирішується питання про їх застосування; щодо реабілітації померлої особи; щодо осіб, стосовно яких здійснюється спеціальне досудове розслідування або спеціальне судове провадження; у разі укладення угоди між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Окрім цього, пунктом 2 ч. 1 ст. 49 КПК України встановлено, що слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд зобов`язані забезпечити участь захисника у кримінальному провадженні у випадку, якщо підозрюваний, обвинувачений заявив клопотання про залучення захисника, але за відсутністю коштів чи з інших об`єктивних причин не може його залучити самостійно.

Тобто обов`язок залучити захисника підозрюваному у відповідних органів виникає у випадку, коли участь захисника є обов`язковою або коли підозрюваний заявив відповідне клопотання.

Оскільки ОСОБА_6 інкримінувалось вчинення тяжкого злочину, такий не підпадав під жодну із категорій осіб, визначених ст. 52 КПК України, ним не заявлялось клопотання про залучення захисника та було подано заяву про відмову від захисника, колегія суддів вважає, що порушення права обвинуваченого на захист свого підтвердження в ході апеляційного розгляду не знайшло.

Крім того, як вбачається з розписки про отримання копії обвинувального акта та реєстру матеріалів досудового розслідування (а.с. 8, т. 1), обвинувальний акт у даному кримінальному провадженні отримав підозрюваний ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_18 . В подальшому, 28 січня 2021 року ОСОБА_6 звернувся до суду з клопотанням про надання йому нового захисника (а.с. 216-217, т. 1). Вказане клопотання було задоволено ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16 березня 2021 року та дорученням для надання безоплатної вторинної правової допомоги особі, у кримінальному провадженні стосовно якої відповідно до положень Кримінального процесуального кодексу України захисник залучається слідчим, прокурором, слідчим суддею чи судом для здійснення захисту за призначенням від 19 березня 2021 року №013-1504329 №747, для надання безоплатної правової допомоги обвинуваченому ОСОБА_6 було призначено адвоката ОСОБА_10 (а.с. 238, т. 1).

Таким чином, після того як ОСОБА_6 заявив клопотання про призначення йому захисника, а також про заміну захисника, такі клопотання було задоволено, чим дотримано вимоги п. 2 ч. 1 ст. 49 КПК України в контексті забезпечення права особи на захист.

За викладених обставин, порушення порядку повідомлення про підозру ОСОБА_6 у відсутності його захисника свого підтвердження не знайшло.

Крім того, стосовно незаконності використання самовикривальних показань обвинуваченого, колегія суддів зазначає наступне.

У ході судового розгляду обвинувачений змінив свої показання з визнавальних на такі, що повністю заперечують його вину у вчиненому. Наведене хоч і є правом обвинуваченого, однак не доводить неможливість використання в якості доказу даних протоколу слідчого експерименту, проведеного під час досудового розслідування за участю ОСОБА_6 . Той факт, що в судовому засіданні обвинувачений змінив свої показання не є підставою для визнання протоколу слідчого експерименту недопустимим доказом, оскільки слідчий експеримент та показання є окремими процесуальними джерелами доказів. В даному випадку, під час слідчого експерименту ОСОБА_6 не лише розповідав про обставини вчинення злочину, але й на місці події відтворював обстановку події, що відбулася, та демонстрував свої дії під час вчинення злочину, зокрема в частині нанесення ударів потерпілому. Таким чином, суд правильно визнав протокол слідчого експерименту допустимим доказом та поклав дані, що містяться в ньому, в основу обвинувального вироку.

Відповідна позиція узгоджується з висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеному у постанові від 14 вересня 2020 року (справа № 740/3597/17, провадження № 51-6070кмо19), щодо розмежування між показаннями та протоколом слідчого експерименту як окремими самостійними процесуальними джерелами доказів.

Аргументи апелянтів стосовно того, що потерпілий отримав травми під час падіння, а не внаслідок нанесених йому ударів, колегією суддів оцінюються критично, як такі що інтерпретуються обвинуваченим на власну користь та спрямовані на уникнення відповідальності за вчинене. До того ж, зазначені показання обвинуваченого суперечать іншим матеріалам справи.

Покликання сторони захисту на те, що проведення судових експертиз відбувалось без винесення постанов про призначення таких, не ґрунтується на матеріалах справи, оскільки висновок експерта №29 від 14 лютого 2020 року було надано на підставі постанови слідчого Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_19 про призначення судово-медичної експертизи від 14 лютого 2020 року (а.с. 73-75, т. 1); висновок експерта №31 від 14 лютого 2020 року було надано на підставі постанови старшого слідчого СВ Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_20 про призначення судово-медичної експертизи від 14 лютого 2020 року (а.с. 90-91); висновок судово-психіатричного експерта №111 від 12 березня 2020 року було надано на підставі постанови слідчого Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_19 про призначення амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 4 березня 2020 року (а.с.97-101); висновок експерта №54 (тривалість проведення: 10.03.2021 03.04.2020), висновок експерта №989/2020-т (тривалість проведення: 20.03.2020 23.03.2020), а також висновок експерта №785/20 (тривалість проведення: 30.03.2020 01.04.2020) були надані на підставі постанови слідчого СВ Стрийського ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_19 від 10 березня 2020 року (а.с. 102-110).

З огляду на те, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 242 КПК України слідчий або прокурор зобов`язані забезпечити проведення експертизи, зокрема, щодо: встановлення причин смерті; встановлення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень; визначення психічного стану підозрюваного за наявності відомостей, які викликають сумнів щодо його осудності, обмеженої осудності, а також те, що згідно з ч. 3 ст. 110 КПК України рішення слідчого, дізнавача, прокурора приймається у формі постанови, кожне зі своїх процесуальних рішень щодо проведення експертиз слідчий приймав у порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом, відтак доводи апелянта щодо незаконності проведення експертиз у даному кримінальному провадженні свого підтвердження не знайшли.

Що стосується твердження апелянта про порушення порядку проведення експертиз, оскільки такі здійснювались у його відсутності, то справді однією з гарантій незалежності судового експерта та правильності його висновку, передбачених ст. 4 Закону України «Про судову експертизу», є присутність учасників процесу в передбачених законом випадках під час проведення судової експертизи.

Разом з тим, статтями 238-241 КПК України встановлено порядок та обов`язкове коло осіб, які мають бути присутні під час проведення освідування особи та огляду трупа. До таких, зокрема, належить: слідчий, прокурор, судово-медичний експерт або лікар (у випадку освідування судово-медичний експерт або лікар за необхідності). Право обвинуваченого бути присутнім під час проведення вказаних дій стосовно потерпілого кримінальним процесуальним законом не передбачено.

Проведення ж експертиз, якими встановлюються певні обставини, що характеризують обвинуваченого, підпадає під гарантії ст. 4 Закону України «Про судову експертизу».

Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_6 був присутній під час проведення судово-медичної експертизи щодо наявних у нього тілесних ушкоджень, під час судово-психіатричної експертизи щодо його психічного стану, а також під час проведення огляду на стан сп`яніння, відтак будь-яких порушень під час проведення експертиз колегією суддів не встановлено.

Щодо визнання недопустимим доказом висновку експерта №31 від 14 лютого 2020 року через відсутність відеофіксації проведення експертизи кистей рук, то відповідно до ч. 1 ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Статтями 87-88 КПК України визначено, які докази є недопустимими, зокрема: недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини; докази, які стосуються судимостей підозрюваного, обвинуваченого або вчинення ним інших правопорушень, що не є предметом цього кримінального провадження, а також відомості щодо характеру або окремих рис характеру підозрюваного, обвинуваченого є недопустимими на підтвердження винуватості підозрюваного, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Таким чином, законодавцем встановлено чіткі критерії та ознаки, на підставі яких доказ має або може бути визнаний недопустимим. З огляду на те, що наявність відеофіксації тілесних ушкоджень не є обов`язковою під час проведення експертизи, наведене не може служити підставою для визнання доказу недопустимим, а відтак твердження апелянта не знайшли свого підтвердження.

Покликання захисника на те, що в основу обвинувачення покладено ті травми ОСОБА_11 , які виявив судовий експерт, а не ті, які затвердив лікуючий лікар, не заслуговують на увагу, оскільки у розумінні ч. 1 ст. 101 КПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи.

З огляду на те, що, як уже зазначалося вище, слідчий або прокурор зобов`язані забезпечити проведення експертизи щодо встановлення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень; експерт є особою, яка попереджається про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, відмову без поважних причин від виконання покладених обов`язків у суді, невиконання інших обов`язків; лише шляхом проведення експертизи можна отримати відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, відтак доказом у справі є висновок, наданий експертом, а не вказані лікуючим лікарем дані стосовно тілесних ушкоджень ОСОБА_11 .

Стосовно відсутності рентген-знімку головного мозку ОСОБА_11 , то експерт ОСОБА_14 під час допиту у суді першої інстанції зазначив, що рентген-знімку зроблено не було, оскільки була зроблена комп`ютерна томограма мозку потерпілого. Наведене, однак, не є підставою для визнання висновку експерта №29 від 14 лютого 2020 рокеу недопустимим доказом.

Факт перебування ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння стверджується висновком щодо результатів медичного огляду з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції № 40, складеного о 00 год. 20 хв. 12 лютого 2020 року лікарем КНП «Стрийська центральна районна лікарня» (а.с. 193, т. 1).

З огляду на те, що відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 67 КК України вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння або у стані, викликаному вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів, належить до обтяжуючих покарання обставин, висновком судово-психіатричного експерта № 111 від 12 березня 2020 року встановлено, що ОСОБА_6 виявляє психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, на думку колегії суддів, перебування обвинуваченого у стані алкогольного сп`яніння під час вчинення злочину правильно враховано судом як обставина, що обтяжує відповідальність.

Доводи сторони захисту про те, що жоден зі свідків не підтвердив нанесення ним батькові травм, тобто відсутні прямі докази його вини, до уваги колегією суддів не беруться з огляду на таке.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що чинний КПК не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин чи елементів складу злочину на підставі сукупності непрямих доказів (стосовно цього елемента доказування), які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину чи елемент складу злочину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 грудня 2020 року, справа № 728/578/19, провадження № 51-3411км20; від 20 жовтня 2021 року, справа № 759/14119/17, провадження № 51-2274км21).

Навпаки ст. 94 КПК визначає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює не тільки кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, але й сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як засвідчує судова практика, доказування суб`єктивної сторони досить часто ґрунтується не на одному чи кількох прямих доказах, а на аналізі саме сукупності всіх доказів, які вказують на характер дій обвинуваченого, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння, обстановку, в якій діяла відповідна особа, тощо, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) такого елементу суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, як умисел на заподіяння потерпілому тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.

З огляду на те, що вина ОСОБА_6 підтверджується не лише показаннями свідків, а й рядом письмових доказів, які були досліджені судом та у своїй сукупності і логічному взаємозв`язку доводять вину останнього у інкримінованому йому правопорушенні, посилання на відсутність прямих доказів не ґрунтується на матеріалах справи.

Твердження захисника про те, що судом було відмовлено у задоволенні клопотань щодо повторного огляду місця події, повторного перегляду відеофіксації слідчого експерименту не заслуговують на увагу, оскільки задоволення клопотань будь-якої зі сторін кримінального провадження є правом, а не обов`язком суду. Крім того, самим апелянтом зазначено, що йшлося саме про повторно подані клопотання, тобто такі вже були предметом розгляду суду.

Щодо відмови у перегляді відеозаписів судових засідань, у яких зафіксовано факт непричетності обвинуваченого до травм його батька, то відповідно до ч. 5 ст. 27 КПК України під час судового розгляду та у випадках, передбачених цим Кодексом, під час досудового розслідування забезпечується повне фіксування судового засідання та процесуальних дій за допомогою звуко- та відеозаписувальних технічних засобів. Однак сам по собі відеозапис судового засідання не спростовує та не підтверджує винуватості особи у інкримінованому правопорушення, оскільки є лише технічним відображенням здійсненого судового провадження (зокрема, підготовчого судового провадження, судового розгляду і ухвалення та проголошення судового рішення).

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність і умотивованість наведених висновків судів першої та апеляційної інстанцій, у касаційних скаргах захисники не навели.

Тому з урахуванням викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що вирок місцевого суду є належно вмотивованими й обґрунтованим і за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, у ньому наведено мотиви, з яких виходив суд першої інстанції, та положення закону, яким він керувався, постановляючи рішення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були підставами для скасування судового рішення, під час розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції не встановлено.

Беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів апеляційного судудійшла висновку, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_10 необхідно залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 1 вересня 2021 року відносно ОСОБА_6 залишити без змін, а його апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його адвоката ОСОБА_10 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4