Справа № 675/1263/21
Провадження № 1-в/675/100/2021
У Х В А Л А
"21" вересня 2021 р. м. Ізяслав

Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання покарання таким, яке не відповідає вимогам закону,

в с т а н о в и в :
Засуджений ОСОБА_5 , який відбуває покарання в державній установі «Замкова виправна колонія (№58)» у виді довічного позбавлення, звернувся до суду із заявою, згідно якої просить усунути протиріччя, які виникли при призначенні та відбуванні покарання у виді довічного позбавлення волі, а також встановити факт невідповідності в Україні покарання у виді довічного позбавлення волі ст. 28 Конституції України та ст. 3 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод.

В обґрунтування поданої заяви зазначає, що застосування до нього покарання у виді довічного позбавлення волі без реальної можливості звільнення порушує вимоги ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 28 Конституції України.

Як на підставу для задоволення своєї заяви посилається на практику Європейського суду з прав людини, в якій констатовано порушення статті 3 Конвенції, яке пов`язане з тим, що в державі Україна довічно ув`язнені не мають реальної перспективи звільнення.

На переконання засудженого практика Європейського Суду з прав людини та Європейська конвенція з прав людини та основоположних свобод є джерелом міжнародного права, і, відповідно до Конституції України є частиною національного законодавства, а отже наявні усі законні підстави для вирішення питання, яке ставить перед судом.

Під час перебування у судовому засіданні засуджений ОСОБА_5 подану заяву підтримував в повному обсязі, вказуючи на необхідність застосування практики Європейського суду з прав людини, яка має вищу юридичну силу над національним законодавством України. В подальшому направив на адресу суду клопотання з проханням розглянути справу у його відсутності.

Прокурор проти задоволення заяви заперечив, посилаючись на його безпідставність.

Заслухавши доводи засудженого, з`ясувавши думку прокурора, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що така заява до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено судом, ОСОБА_5 , відбуває покарання у державній установі «Замкова виправна колонія (№58)», за вироком Славутського районного суду Хмельницької області від 16.02.2015, яким він засуджений до довічного позбавлення волі із конфіскацією належного йому майна, за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених п.п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст.289, ст. 70 КК України.

Даний вирок відповідно до ухвали апеляційного суду Хмельницької області від 29 квітня 2015 року в частині призначеного покрання залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 13.10.2015 року касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 на вирок Славутського районного суду Хмельницької області від 16.02.2015 та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 29.04.2015, повернуто йому з усіма доданими до неї матеріалами.

Відповідно до ухвали Ізяславського районного суду Хмельницької області від 25 січня 2017 року зараховано в строк попереднього ув`язнення ОСОБА_5 затримання та тримання під вартою як запобіжний захід з 06 червня 2014 року по 29 квітня 2015 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Згідно ч. 1, 3 ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 539 КПК України питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Порядок кримінального провадження визначений законодавцем у ст. 1 КПК України, згідно якої, на території України порядок кримінального провадження визначається Конституцією України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, кримінальним процесуальним законом та іншими законами України.

Завданнями кримінального провадження, згідно ст. 2 КПК України, крім іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до загальних засад кримінального провадження, викладених у ч. 1 ст. 7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати, крім іншого, таким загальним засадам кримінального провадження, як верховенство права (п. 1), законність (п. 2) та диспозитивність (п. 19), згідно яких, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (ч. 1 і ч. 2 ст. 8 КПК). Під час кримінального провадження суддя зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, Кримінального процесуального кодексу України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших законодавчих актів. Закони та інші нормативно правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати кримінальному процесуальному кодексу України. При здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить кримінальному процесуальному кодексу України. У разі, якщо норми кримінального процесуального кодексу України суперечать міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, застосовуються положення відповідного міжнародного договору України. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У випадках, коли положення кримінального процесуального кодексу України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу (ч. 1 та ч. ч. 3, 6 ст.9 КПК).

Конституційний Суд України в своєму рішенні, від 29 червня 2010 року у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями (абз. 3 п. п. 3.1 п. 3), а у рішенні, від 22 вересня 2005 року, №5рп/2005, Конституційний Суд України вказав, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування (абз. 2 п. п. 5.4 п .5).

Статтею 51 КК України передбачені види покарань для осіб, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, зокрема, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

Покарання у виді довічного позбавлення волі не має кінцевого терміну відбуття покарання.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року у справі №757/12726/18-ц (п. 36) звернула увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України». У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (§194).

Однак, на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі не реформована, зміни до законодавства не внесені.

Зі змісту частини першої статті 75 Конституції України випливає, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України, до повноважень якої належить, зокрема, прийняття законів (п. 3 ст. 85 Конституції України). При цьому, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 91 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина.

08 липня 2020 року Велика Палата Верховного Суду, розглянувши кримінальну справу за заявою ОСОБА_6 про перегляд судових рішень, постановлених щодо нього, з підстав встановлення рішенням Європейського суду з прав людини від 12 березня 2019 року (заява №41216/13) у справі «Петухов проти України» порушення Україною вимог ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо правотворення, які належать законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

У справі «Петухов проти України» ЄСПЛ установив системну проблему в законодавстві України, яку можна подолати лише заходами загального характеру, спрямованими на усунення її першопричини, шляхом внесення змін до чинного законодавства та практики його застосування.

Тобто із вказаного, суд вважає за необхідне зазначити, що встановлені Європейським судом з прав людини порушення, на які посилається в заяві засуджений, перш за все, стосуються обов`язку держави виконати рішення ЄСПЛ, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням. Держава має створити певний правовий механізм, який дасть розуміння довічно ув`язненим, що за сукупності певних умов їх питання буде переглянуто.

З огляду на вказане, проаналізувавши норми національного законодавства та практику Європейського суду з прав людини, будь-які законодавчо визначені підстави для вирішення питань щодо невідповідності призначеного ОСОБА_5 покарання у виді довічного позбавлення волі приписам Конституції України та Європейській конвенції з прав людини та основоположних свобод у суду відсутні.

Разом з тим, слід зазначити, що при розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» 09.07.2013 року в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

Таке право на помилування в Україні передбачено ст. 87 КК України, де в ч. 1 зазначеної статті, передбачено можливість заміни засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років, актом про помилування, який належить до компетенції Президента України, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

Отже, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Враховуючи викладене, клопотання ОСОБА_5 до задоволення не підлягає.

Керуючись ст. ст. 372, 537, 539, КПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :
У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про визнання покарання таким, яке не відповідає вимогам закону, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Хмельницького апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення, а засудженим протягом семи днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: ОСОБА_1