Справа № 148/692/21
Провадження №11-кп/801/1007/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 серпня 2021 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 ,
з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці кримінальне провадження № 0000180 за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_6 на вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 18.06.2021, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Тартак Чечельницький район Вінницька область, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого, за адресою: АДРЕСА_2 , з вищою освітою, одруженого, працюючого начальником Тартакського відділення Філії «Молоко» ТОВ «ТЕРАФУД», не військовозобов`язаного, не судимого,
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, з призначенням покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі, без позбавлення права керування транспортним засобом.

На підставі ст. 75 КК України, звільнено ОСОБА_7 від відбуття основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк терміном на 2 (два) роки.

Відповідно до п. 1, 2 ст. 76 КК України, зобов`язано ОСОБА_7 :

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід застосований до обвинуваченого ОСОБА_7 у вигляді домашнього арешту у нічний час з 23:00 год до 06:00 год ранку наступного дня, залишено без змін до набрання вироку законної сили.
Вирішено питання з речовими доказами та процесуальними витратами.

Судом визнано доведеним, що 27.02.2021 о 21:00 год ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «Toyota Land Cruiser», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Соборній в смт Кирнасівка, Тульчинський район, Вінницька область, біля буд. 131, зі швидкістю 67,5 70,5 км/год, яка перевищує максимально допущену швидкість в населених пунктах, в момент об`єктивної появи в полі зору пішохода ОСОБА_9 , який рухався в попутному з ним напрямку по краю проїзної частини дороги, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, внаслідок чого допустив наїзд на останнього. Після вчинення дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_7 на вказаному автомобілі самовільно залишив місце пригоди.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 від отриманих травм загинув на місці пригоди.
Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 32 від 24.03.2021 ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, перелому кісток склепіння черепу, масивних крововиливів під оболонки та в речовину головного мозку (наявність під твердою мозковою оболонкою пластинчастої форми рихлого згортку крові, товщиною на лінії розсікання до 0,5 см) відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по ознаці небезпеки для життя в момент їх спричинення. Дані тілесні ушкодження перебувають у причинно-наслідковому зв`язку зі смертю ОСОБА_9 . Тому, смерть останнього настала внаслідок черепно-мозкової травми, перелому кісток склепіння черепу, масивних крововиливів під оболонки та в речовину головного мозку (наявність під твердою мозковою оболонкою пластинчастої форми рихлого згортку крові, товщиною на лінії розсікання до 0,5 см.), розриву між хребцевих з`єднань на рівні Х-ХІ-ХІІ тіл хребців у грудному відділі.
Відповідно до висновків судової автотехнічної, транспортно-трасологічної експертиз № СЕ-19/102-21/3819-ІТ від 16.03.2021 в заданій дорожній обстановці, дії водія автомобіля «Toyota Land Cruiser», державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_7 з технічної точки зору регламентувались вимогами п.п. 12.2, 12.3 Правил дорожнього руху України. В ситуації, яка скалася, водій автомобіля «Toyota Land Cruiser», державний номерний знак НОМЕР_1 , мав технічну можливість попередити наїзд на пішохода шляхом виконання вимог п.п. 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України та з точки зору дій водія вищевказаного автомобіля, вбачається невідповідність вимогам п.п. 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України, та в результаті чого, з технічної точки зору, дії ОСОБА_7 знаходяться в причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди.
Таким чином, ОСОБА_7 за вищевикладених обставин порушив вимоги Правил дорожньої руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (зі змінами та доповненнями), згідно яких: п. 2.10 - у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний: а) негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди; г) вжити можливих заходів для надання домедичної допомоги потерпілим, викликати бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, а в разі відсутності можливості вжити зазначених заходів звернутися по допомогу до присутніх і відправити потерпілих до закладу охорони здоров`я; д) повідомити про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції, записати прізвища та адреси очевидців, чекати прибуття поліцейських; е) вжити всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, огородження їх та організувати об`їзд місця пригоди; п. 12.3 - у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди; п. 12.4 - у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.
Порушення водієм ОСОБА_7 вищевказаних правил дорожнього руху України, перебуває у причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди, а саме із настанням смерті пішохода ОСОБА_9 .
Прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок в частині призначеного покарання та постановити новий вирок, яким засудити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки, поклавши на нього обов`язки, передбачені п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи кваліфікацію дій обвинуваченого та доведеність його винуватості, вважає, що вирок суду щодо ОСОБА_7 є незаконним та підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та з підстав невідповідності призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.
Заслухавши доповідача, виступ прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу прокурора слід задовольнити.
Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Так, відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення, у тому числі вирок суду, має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Виходячи з положень ст. 65 КК України, а також роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суди повинні суворо дотримуватись вимог даної норми закону стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 по справі №682/956/17 звернула увагу судів на те, що справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.
Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Суд першої інстанції, призначаючи покарання, враховував обставини вчинення злочину, особу винного, наявність обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування заподіяної шкоди, та дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, та звільнення від відбування призначеного вироком основного покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки.
Проте, при призначенні покарання судом першої інстанції не враховано, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких, не взято до уваги те, що основним безпосереднім об`єктом даного кримінального правопорушення є безпека руху та експлуатації транспорту, і лише додатковим обов`язковим об`єктом є життя і здоров`я особи.
Мотивуючи свої висновки про відсутність підстав для призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд узяв до уваги, що обвинувачений офіційно працює начальником Тартакського відділення Філії «Молоко» ТОВ «ТЕРАФУД», а наявність права керування транспортними засобами дає можливість виконання покладених обов`язків в професійній діяльності, що дає змогу забезпечувати себе та сім`ю, відсутність обставин, що обтяжують покарання, те, що обвинувачений вперше притягується до кримінальної відповідальності, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, повністю відшкодував завдану шкоду та думку потерпілої.
Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.
Оскаржуваний вирок не містить переконливого обґрунтування недоцільності застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Суд не дав належної оцінки тим обставинам, що ОСОБА_7 , рухаючись центральною вулицею смт. Кирнасівка Тульчинського району Вінницької області з перевищенням швидкості, здійснив наїзд на пішохода на очах у перехожих, після чого зник з місця пригоди, не надавши медичної допомоги потерпілому, не викликав представників лікувального закладу, хоча повинен був і мав об`єктивну можливість це зробити.
Протиправні дії засудженого призвели до тяжких непоправних наслідків у вигляді смерті людини, тоді як відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя, здоров`я та безпека належать до найвищих соціальних цінностей.
Крім того, стороною захисту не надано доказів того, що виконання ОСОБА_7 своїх службових обов`язків нерозривно пов`язане з керуванням транспортними засобами. Обіймаючи посаду начальника Тартакського відділення Філії «Молоко» ТОВ «ТЕРАФУД» ОСОБА_7 має у своєму підпорядкуванні ряд працівників, у тому числі водіїв, що надає йому можливість виконувати свої обов`язки без особистого керування транспортними засобами.
За встановлених обставин відмова від застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не зможе забезпечити реалізацію цілей покарання та негативно вплине на сприйняття суспільством необхідності дотримуватися Правил дорожнього руху та запобігання вчиненню нових злочинів як ОСОБА_7 , так і іншими водіями.
Щодо позиції потерпілої стосовно призначення покарання, то відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 682/956/17, у справах цієї категорії вона не є обов`язковою для суду, однак враховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст. 65 КК України, і не має над ними пріоритету.
Апеляційний суд переконаний, що призначене ОСОБА_7 покарання суперечить загальним засадам призначення кримінального покарання, наведеним в законі про кримінальну відповідальність та роз`ясненням постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 "Про практику призначення судами кримінального покарання", є явно несправедливим внаслідок його м`якості, а тому відповідно до ст. 413 КПК України є підставою для часткового скасування судового рішення та постановлення нового вироку.

Керуючись ст. 405, 407, 409, 410, 413, 420 КПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.
Вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 18.06.2021 щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України скасувати в частині призначеного покарання.
Визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 (два) роки.
Відповідно до п. 1, 2 ст. 76 КК України, зобов`язати ОСОБА_7 :

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Врешті вирок залишити без змін.
Вирок апеляційного суду може бути оскаржений в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня його проголошення, набуває законної сили з моменту оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4