справа № 631/1131/21
провадження № 1-кп/631/135/21
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2021 року селище міського типу Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засіданні ОСОБА_2 ,
з боку сторони обвинувачення:
прокурора ОСОБА_3 ,
з боку сторони захисту:
обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 1 приміщення суду в селищі міського типу Нова Водолага Нововодолазького району Харківської області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26 серпня 2021 року під № 0000703, щодо обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Червонопрапорський, Перевальського району, Луганської області, громадянина України, зі середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, розлученого, утриманців не має, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 121 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

25 серпня 2021 року близько 05 години 30 хвилин, більш точного часу як в ході досудового розслідування, так і в суді встановити не видалось можливим, ОСОБА_4 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходився у домоволодінні, за адресою: АДРЕСА_2 , де проживає ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У вказаний час та у вказаному місці також знаходились ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , які спільно розпивали спиртні напої. Згодом ОСОБА_5 пішов відпочивати та ліг на підлозі в кімнаті, на спину, частково на правий бік.

Приблизно о 06 годині 00 хвилин, більш точного часу як в ході досудового розслідування, так і в суді встановити не видалось можливим, до кімнати, де знаходився ОСОБА_5 , зайшли ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , та стали поряд з ОСОБА_5 , який на той момент вже спав.

У цей час у ОСОБА_4 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння та стояв поряд з ОСОБА_5 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, виник злочинний намір, спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_5 . Діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки у вигляді спричинення невизначеної шкоди здоров`ю ОСОБА_5 та бажаючи їх настання, ОСОБА_4 з метою спричинення тілесних ушкоджень останньому почав наносити удари ступнею ноги в область тулубу потерпілого, загалом спричинивши близько трьох ударів. Після нанесення вказаних ударів ОСОБА_5 почав підійматись з підлоги та в цей момент ОСОБА_4 спричинив йому один удар ступнею правої ноги в область грудної клітини, від якого потерпілий впав навзнак на підлогу.

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 12-14/546/А/21 від 13 вересня 2021 року, ОСОБА_4 своїми умисними діями спричинив потерпілому ОСОБА_5 тілесні ушкодження у виді закритої черепно-мозкової травми у вигляді синців в тім`яній ділянці, двобічного пластинчатого субдурального крововиливу в лобній та потиличній частці головного мозку, а також забою головного мозку, які належать до легких тілесних ушкоджень, що спричинили за собою короткочасний розлад здоров`я тривалістю понад 6-ти днів, але не більше 3-х тижнів (21 дня), відповідно до пунктів 2.3.2 «а», 2.3.3 «Правил судово-медичного встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6; увиді закритого компресійного перелому тіл 4-го та 5-го грудних хребців, який належить до категорії ушкоджень середнього ступеню тяжкості (для загоєння перелому необхідний термін не менше 3-х тижнів) відповідно до пунктів 2.2.1 «а», «б», «в», 2.2.2 «Правил судово-медичного встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6; у виді закритої травми грудної клітини у вигляді перелому 4, 5, 6 ребер по середнє-пахвовій лінії справа та 7, 9 ребер по заднє-пахвовій лінії зліва, що ускладнились правобічним гемопневматорексом та міжтканинною підшкірною емфіземою, які належить до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя відповідно до пунктів 2.1.1 «а», 2.1.2, 2.1.3 «л» «Правил судово-медичного встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6.

Після спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_5 , ОСОБА_8 залишив місця вчинення злочину, а потерпілого в наслідок отримання вказаних тілесних ушкоджень госпіталізовано до Комунального некомерційного підприємства «Нововодолазька центральна районна лікарня» Нововодолазької селищної ради, а в подальшому до відділення анестезіології та інтенсивної терапії Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги імені професора О. І. Мещанінова» Харківської міської ради, де ОСОБА_5 було надано кваліфіковану невідкладну медичну допомогу.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 , на пропозицію суду щодо призначення йому захисника відмовився від останнього, зазначивши, що буде самостійно здійснювати захист своїх інтересів, при цьому, винним себе визнав повністю, пояснивши, що дійсно скоїв інкриміноване йому в вину кримінальне правопорушення при вищевикладених обставинах.

Зважаючи на повне визнання обвинуваченим своєї провини, а також те, що він не ставить під сумнів фактичні обставини справи, а також правильність розуміння ним змісту цих обставин, у суду не виникає сумніву в добровільності та істинності позиції МоскалцяД. А.
Прокурор у судовому засідання посилаючись на те, що обвинувачений не оспорює фактичних обставин у справі, висловила думку про недоцільність досліджування під час судового розгляду справи усіх доказів щодо тих фактичних обставин, які ніким не оспорюються.

Потерпілий ОСОБА_5 у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином відповідно до приписів Кримінального процесуального кодексу України.
На адресу суду потерпілий ОСОБА_5 направив заяву, що була зареєстрована за вхідним № 6361/21 вх. від 18 листопада 2021 року, відповідно до якої просив розгляд справи провести за його відсутності, зазначивши, що не заперечує проти розгляду судом справи у порядку, передбаченому частиною 3 статті 349 Кримінального процесуального кодексу України.
В судовому засіданні у порядку, передбаченому статтею 325 Кримінального процесуального кодексу України, судом, з урахуванням думки учасників судового провадження, було вирішено питання про проведення судового розгляду без участі потерпілого, адже є можливим за його відсутності з`ясувати всі обставини під час судового розгляду, з огляду на те, що цивільний позов в рамках кримінального провадження заявлений не був.
У зв`язку із безсумнівним та добровільним, тобто без будь - якого впливу із чиєї б то не було сторони, визнанням у повному обсязі ОСОБА_4 своєї вини в інкримінованому йому органом досудового розслідування кримінальному правопорушенні, погодженні з кваліфікацією вчиненого ним діяння, підтвердженням ним фактичних обставин, відсутності жодних заперечень щодо них з боку сторони обвинувачення, усвідомленням і правильним розумінням, роз`ясненого судом положення частини 3 статті 349 Кримінального процесуального кодексу України про те, що у випадку визнання ними змісту даних фактичних обставин, сторони кримінального провадження будуть позбавлені права оскаржувати їх в апеляційному порядку, відсутністю їх заперечень проти визнання недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оскаржуються, суд ухвалив дослідити докази, обмежившись показаннями обвинуваченого, дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують його особу, тих, що стосуються вирішення питання про долю речових доказів та процесуальних витрат, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин даного кримінального провадження з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого, у відповідності до положень Кримінального кодексу України.

При цьому, з урахуванням, висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладеного у постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 521/11693/16-к, судом установлено, що обставини визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих статтею 91 Кримінального процесуального кодексу України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені статтею 84 того ж Кодексу, та містяться у матеріалах цього провадження, як наслідок, суд вважає, установленими усі обставини, що мають значення для кримінального провадження шляхом обсягу та порядку дослідження доказів на їх підтвердження, у порядку статті 349 Кримінального процесуального кодексу України.
Такий висновок суду ґрунтується також і на практиці Європейського суду з прав людини, викладеній, зокрема, в рішенні від 19 жовтня 2006 року у справі «Коваль проти України», відповідно до пункту 113 якого вбачається, що «основна мета статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у межах кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого кримінального обвинувачення. Стаття 6 Конвенції в цілому гарантує обвинуваченому ефективну участь у кримінальному провадженні. Основним аспектом права на справедливий суд є те, що розгляд кримінальної справи, включаючи елементи кримінального провадження, які відносяться до процедури, повинен бути змагальним і в ньому має забезпечуватись рівність сторін обвинувачення і захисту (див. рішення від 16 лютого 2000 року у справі «Роув і Дейвіс проти Сполученого Королівства»).
Також, в рішеннях від 28 жовтня 2010 року у справі «Леонід Лазаренко проти України» та від 16 грудня 2010 року у справі «Боротюк проти України» зазначено, що «ані буква, ані дух статті 6 Конвенції не перешкоджають особі добровільно відмовитися у відкритий чи мовчазний спосіб від свого права на гарантії справедливого судового розгляду. Однак для того, щоб така відмова була дійсною для цілей Конвенції, вона має бути виражена у недвозначній формі і має супроводжуватися мінімальними гарантіями, співмірними з важливістю такої відмови (див. рішення у справі «Сейдович проти Італії»)» (пункти 52 та 80 відповідно).
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 у вільній формі дав суду свої пояснення, зазначивши, дійсно з його боку мале місце нанесення тілесних ушкоджень потерпілому.

Так, обвинувачений показав, що десь 25 серпня 2021 року у нічний час доби, більш точного часу коли саме відбувалися події не пам`ятає, він разом із ОСОБА_9 прийшов в гості до ОСОБА_5 , якого раніше не знав. В цей час там вже перебувала ОСОБА_10 та вони усі разом випивали алкогольні напої. Потім власник будинку ОСОБА_5 пішов відпочивати в іншу кімнату, а вони продовжили відпочивати. Через деякий час ОСОБА_4 помітив, що у нього зник мобільний телефон та вирішив, що до його пропажі причетний ОСОБА_5 . Зайшовши до кімнати, де на полу відпочивав ОСОБА_5 обвинувачений почав його бити ногами, близько трьох чотирьох разів в область грудної клітини та тулубу. Після цього він вийшов з будинку та пішов додому, а ОСОБА_10 та ОСОБА_7 залишись з потерпілим. ОСОБА_4 вказав, що йому соромно за таку нестриману поведінку з його боку, у скоєному розкаюється та запевнив, що зробив для себе висновки та більше подібного не повториться. Також обвинувачений вказав, що має намір повністю відшкодувати потерпілому завдану ним шкоду, але не знає, де саме наразі перебуває ОСОБА_5 , оскільки останній у будинку в селищі міського типу Нова Водолага не мешкає та перебуває десь у місті Харкові.

Покази ОСОБА_4 , які надані останнім у судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин, добровільності та істинності його позиції.

Згідно із статтею 84 Кримінального процесуального кодексу України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Тобто, докази це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел. Фактичні дані це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, про це наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 28 березня 2019 року у справі з єдиним унікальним № 154/3213/16.
У той час, як процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (частина 2 статті 84 Кримінального процесуального кодексу України).
В свою чергу, з досліджених судом у судовому засіданні документів, що були надані стороною обвинувачення, судом встановлено наступне.
Згідно рапорту старшого інспектора чергового чергової частини Відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області капітана поліції ОСОБА_11 встановлено, що 25 серпня 2021 року о 13 годині 55 хвилин надійшло повідомлення зі служби «102» про те, що 25 серпня 2021 року о 13 годині 54 хвилини за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_5 , 1955 року народження, перебуває з діагнозом забійна рана височної ділянки зліва, закритий перелом ребер, множинні садна. Зі слів побили невідомі особи. Заявник лікар бригади швидкої допомоги № 1706. Даний рапорт зареєстрований в Інформаційно телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» (Журнал єдиного обліку) Відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області 25 серпня 2021 року за № 2297 та в Інформаційно телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» (Журнал єдиного обліку) Відділу поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області 26 серпня 2021 року за № 10163.

Протоколом огляду місця події від 26 серпня 2021 року та фото таблиці до нього на 3 аркушах, складених слідчим Слідчого відділу поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області майором поліції ОСОБА_12 , у період часу з 16 години 05 хвилин по 16 годину 45 хвилин в присутності понятих: ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , а також депутата Нововодолазької селищної ради Харківської області ОСОБА_15 , зафіксовані обстановка та обставини вчинення кримінального правопорушення, за адресою: АДРЕСА_2 . Вказаний протокол підписаний усіма учасниками слідчої дії, а також понятими без будь яких зауважень та в цілому відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України в частині питання його оформлення.

Відповідно до довідки Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги імені професора О. І. Мещанінова» Харківської міської ради від 30 серпня 2021 року № 12/205, у відділення анестезіології та інтенсивної терапії 25 серпня 2021 року та по теперішній час знаходиться ОСОБА_5 з діагнозом черепно мозкова травма, забій головного мозку, перелом основи черепу, закритий перелом ребер, етиловий спирт в крові не знайдено.

Листом за підписом начальника Відділення поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області підполковника поліції ОСОБА_16 надано диск з відеозаписами з боді-камер працівників поліції, на яких зафіксовані спроби спілкування працівників поліції з потерпілим ОСОБА_5 в приміщенні Комунального некомерційного підприємства «Нововодолазька центральна районна лікарня» Нововодолазької селищної ради.

Постановою слідчого Слідчого відділу поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_17 про визнання речовими доказами від 27 серпня 2021 року, DVD-диск з записом зйомки боді-камерами працівниками сектору реагування патрульної поліції з подіями 25 серпня 2021 року на яких присутній запис бесід з ОСОБА_5 в приміщенні Комунального некомерційного підприємства «Нововодолазька центральна районна лікарня» Нововодолазької селищної ради визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26 серпня 2021 року під № 0000703 та залишено на зберігання у матеріалах кримінального провадження.

З висновку експерта № 12-14/546-А/21, складеного 13 вересня 2021 рокусудово-медичним експертом відділу судово-медичної експертизи трупів Комунального закладу охорони здоров`я Харківське обласне бюро судово-медичної експертизи на базі прозектури Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги імені професора О. І. Мещанінова» Харківської міської ради ОСОБА_18 вбачається, що у громадянина ОСОБА_5 має місце важка тупа сукупна травма, яка включає в себе: закриту черепно-мозкову травму у вигляді синців в тім`яній ділянці, двобічного пластинчатого субдурального крововиливу в лобній та потиличній частці головного мозку, а також забою головного мозку; закриту травму грудної клітини у вигляді перелому 4, 5, 6 ребер по середнє-пахововій лінії справа та 7, 9 ребер по заднє-пахововій лінії зліва, що ускладнилася правобічним гемо пневмотораксом (скупченням крові та повітря у правій плевральній порожнині) та між тканинною підшкірною емфіземою; закриту травму хребта у вигляді компресійного перелому тіл 4-го та 5-го грудних хребців. За механізмом вищевказані ушкодження утворилися в єдиний короткий проміжок часу від ударної травматичної дії тупого твердого предмета (предметів), індивідуальні особливості травматичної поверхні якого (яких) в ушкодженнях не відобразилися. При цьому, характер ушкоджень не виключає можливості їх утворення в строк 25 серпня 2021 року. За ступенем тяжкості: закрита черепно-мозкова травма у вигляді синців в тім`яній ділянці, двобічного пластинчатого субдурального крововиливу в лобній та потиличній частці головного мозку, а також забою головного мозку, належать до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили за собою короткочасний розлад здоров`я тривалістю понад 6-ти днів, але не більше 3-х тижнів (21 дня), відповідно до пунктів 2.3.2 «а», 2.3.3 «Правил судово-медичного встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6; закритий компресійний перелом тіл 4-го та 5-го грудних хребців, належить до категорії ушкоджень середнього ступеню тяжкості (для загоєння перелому необхідний термін не менше 3-х тижнів) відповідно до пунктів 2.2.1 «а», «б», «в», 2.2.2 «Правил судово-медичного встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6; закрита травма грудної клітини у вигляді перелому 4, 5, 6 ребер по середнє-пахвовій лінії справа та 7, 9 ребер по заднє-пахвовій лінії зліва, що ускладнились правобічним гемопневматорексом та міжтканинною підшкірною емфіземою, належить до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя відповідно до пунктів 2.1.1 «а», 2.1.2, 2.1.3 «л» «Правил судово-медичного встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6. Визначити послідовність утворення тілесних ушкоджень, кількість осіб, що їх наносили, а також ймовірне положення потерпілого в момент отримання комплексу ушкоджень по наявним судово-медичним даним не є можливим.

З протоколу проведення слідчого експерименту з 10 години 00 хвилин до 10 години 40 хвилин 20 вересня 2021 року з долученою фототаблицею на 9 аркушах, проведеним слідчим Слідчого відділу Відділу поліції № 3 Харківського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Харківській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_17 за адресою: АДРЕСА_2 , за участі підозрюваного ОСОБА_4 , в присутності понятих ОСОБА_19 та ОСОБА_20 та за участю ОСОБА_21 (статиста) вбачається, як підозрюваний ОСОБА_4 вказує як прийшов до домоволодіння ОСОБА_5 , та механізм спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, в якому положення перебували кожен з них, а також в якому напрямку пішов обвинувачений після скоєного. Вказаний протокол підписаний усіма учасниками слідчої дії, а також понятими без будь яких зауважень та в цілому відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України в частині питання його оформлення.

Відповідно до висновку експерта № 12-14/610-А/21, складеного 30 вересня 2021 рокусудово-медичним експертом відділу судово-медичної експертизи трупів Комунального закладу охорони здоров`я Харківське обласне бюро судово-медичної експертизи на базі прозектури Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги імені професора О. І. Мещанінова» Харківської міської ради ОСОБА_18 , з урахуванням висновків експерта № 12-14/546-А/21 та протоколів проведення слідчих експериментів, у відповідь на поставленні слідчим питання, механізм утворення важкої тупої сукупної травми, що має місце у громадянина ОСОБА_5 , в цілому не суперечить об`єктивним судово-медичним даним відповідно способу та строку її утворення, на які вказують свідки та підозрюваний під час проведення слідчих експериментів за їх участю в частині локалізації травматичних впливів нападника.
Оцінюючи висновки експерта з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку у сукупності з іншими дослідженими у судовому засіданні доказами, суд визнає їх вірними, мотивованими достатньо переконливо та такими, що не суперечать іншими доказам у справі.

Надаючи оцінку усім письмовим доказам суд відмічає наступне.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів (стаття 85 Кримінального процесуального кодексу України).
Відповідно до статті 86 Кримінального процесуального кодексу України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
При цьому, згідно положень статті 87 Кримінального процесуального кодексу України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Як зазначив Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду у своїй постанові від 28 березня 2019 року по справі з єдиним унікальним № 154/3212/16, докази це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел. Фактичні дані це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Оскільки сторони вважають, що фактичні обставини справи підтверджені наявними у справі доказами, які не вимагають дослідження в ході судового розгляду справи, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, також визнає фактичні обставини справи доведеними.

Розглядаючи кримінальне провадження відповідно до частини 1 статті 337 Кримінального процесуального кодексу України лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, суд дійшов висновку щодо доведеності стороною обвинувачення вчинення ОСОБА_4 інкримінованого йому в вину кримінального правопорушення, оскільки він дійсно 25 серпня 2021 року своїми умисними діями заподіяв потерпілому ряд тілесних ушкоджень, які відносяться до тяжких та є небезпечними в момент заподіяння.

При кваліфікацій дій обвинуваченого суд ураховує, що Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 05 квітня 2018 року у справі з єдиним унікальним № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину кримінально правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини Кримінального кодексу України.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 15 серпня 2019 року по справі з єдиним унікальним № 750/3256/17(провадження № 51-1147 км 19) зазначила, що за нормативним визначенням умисне тяжке тілесне ушкодження (стаття 121 Кримінального кодексу України) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на здоров`я іншої людини, наслідками у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень та причинним зв`язком між указаним діянням та наслідками, а із суб`єктивної сторони ? умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти тяжкої шкоди здоров`ю потерпілого, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання (стаття 24 Кримінального кодексу України).

Отже, всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясувавши всі обставини, встановлені під час кримінального провадження, перевіривши їх доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості, дослідженими в судовому засіданні у їхній сукупності й оціненими з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку, суд приходить до висновку про те, що вина ОСОБА_4 доведена повністю. Дії його відповідають складу злочину, передбаченого частиною 1 статті 121 Кримінального кодексу України, і правильно кваліфіковані, як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння.

Підстав, у відповідності до частини 3 статті 337 Кримінального процесуального кодексу України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, не встановлено.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначив, що призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Таким чином, питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, суд виходить з класифікації кримінальних правопорушень, передбаченої статтею 12 Кримінального кодексу України, особливостей та обставин його вчинення, й приходить до висновку, що обвинуваченим скоєно злочин, який відносяться до категорії тяжких злочинів.

Вивчаючи особу обвинуваченого шляхом з`ясування стану його здоров`я, поведінки до вчинення кримінального правопорушення та після його вчинення, складу родини, а також матеріального стану, судом встановлено, що ОСОБА_4 офіційного працевлаштування не має, але на життя заробляє випадковими заробітками, у тому числі працюючи за наймом на приватних осіб, зі слів має повну середню освіту, розлучений, проте перебуває у фактичних шлюбних відносинах, неповнолітніх дітей або непрацездатних батьків на утриманні не має. За даними наявної документації ОСОБА_4 має задовільний стан здоров`я, до осіб з інвалідністю не відноситься, на диспансерному обліку у лікаря-психіатра та під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває, що свідчить про його осудність. За повідомленням тимчасово виконуючого обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 капітана ОСОБА_22 від 06 вересня 2021 року за № 94, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , військову службу в Збройних Силах проходив з 24 грудня 1992 року по 25 листопада 1994 року. ОСОБА_4 має постійне місце проживання та реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , де характеризується задовільно, скарг та нарікань не надходило. До кримінальної відповідальності ОСОБА_4 притягується вперше, що вбачається із довідки ОСК Головного управління Національної поліції України в Харківській області за № 6-01092021/63090, у скоєному розкаюється.

З досудової доповіді, складеної 24 листопада 2021 року старшим інспектором Харківського районного сектору філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області ОСОБА_23 щодо ОСОБА_4 , вбачається, що орган пробації вважає, що є середній ризик ймовірності вчинення повторного кримінального правопорушення, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінюється як середній. Орган пробації вважає, що виправлення цієї особи без позбавлення або обмеження волі може становити небезпеку для суспільства (у тому числі окремих осіб). На думку органу пробації виконання покарання у громаді можливе лише у винятковому порядку за умови здійснення з боку органу пробації інтенсивного нагляду та застосування соціально виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень, а саме залучення спеціалістів у сфері подолання агресивної поведінки та контролю своїх емоцій, спеціалістів у сфері працевлаштування. У разі, якщо суд дійде висновку про можливість звільнення правопорушника від відбування покарання з випробування, орган пробації вважає доцільним покладення на обвинуваченого обов`язків відповідно до пунктів 1 та 2 частини 1, пункту 2 частини 3 статті 76 Кримінального кодексу України.

В силу пункту 1 частини 1 статті 66 Кримінального кодексу України обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_4 , є визнання вини та щире каяття останнього, що проявилось у висловлення жалю з приводу вчиненого та визнанні у суді обставин, регламентованих пунктом 1 частини 2 статті 91 Кримінального процесуального кодексу України, щодо події кримінального правопорушення, у тому числі часу, місця, способу учинення та активне сприяння розкриттю злочину.
При цьому, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (пункт 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).
Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (постанова Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 759/7784/15-к).
Обставинами, що відповідно до пунктів 6 та 13 частини 1 статті 67 Кримінального кодексу України, обтяжують покарання ОСОБА_4 , суд визнає вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку та вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

При призначенні виду та міри покарання обвинуваченому, суд виходить з положень частини 2 статті 61 Конституції України про те, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, керується вимогами статті 65 Кримінального кодексу України, а саме: враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до тяжкого злочину, особу винного, який повністю визнав свою провину і усвідомив негативні наслідки своєї поведінки, які оцінює критично, зобов`язується змінити своє життя, не допускати вчинення нових правопорушень, а також не намагався уникнути кримінального покарання, раніше не судимий, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також враховує позицію прокурора, яка просила призначити покарання обвинуваченому у виді 5 років позбавлення волі, із застосуванням положень статті 75 Кримінального кодексу України щодо звільнення від відбуття покарання із встановленням іспитового строку у 3 роки.
Виходячи з приписів статті 50 Кримінального кодексу України, згідно з яких метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, суд вважає за необхідно призначити ОСОБА_4 покарання в межах, встановлених санкцією частини 1 статті 121 Кримінального кодексу України, у виді позбавлення волі на певний строк.
Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).
Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основну мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що, незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.
Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства», заяви № 43759/10 та 43771/12, зазначає, що, хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.
Крім того, у цій справі, суд призначає покарання, в тому числі, з урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01 лютого 2018 року у справі з єдиним унікальним № 634/609/15-к, де останній роз`яснив, що при обранні форми реалізації кримінальної відповідальності суд у визначених законом межах наділений правом вибору не лише виду та розміру покарання, а й порядку його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в межах якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 Кримінального кодексу України, відповідно до якої, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, при цьому, з огляду на положення статті 75 Кримінального кодексу України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.
Таким чином, виходячи з тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення (яке відноситься до категорії тяжких злочинів), наявності пом`якшуючих обставин, особи винного та його ставлення до вчиненого ним діяння, позиції прокурора у судовому засіданні, суд вважає за можливе застосувати до ОСОБА_4 положення статті 75 Кримінального кодексу України, звільнивши його від відбування покарання, призначеного вироком суду з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і буде виконувати покладені на нього обов`язки.
У той час, як призначення будь-якого іншого виду покарання без звільнення від його відбування Суд сприймає як діяння, яке б указувало на те, що саме у цій ситуації та обставинах, при яких було вчинено злочин, воно сприймалося б як грубо непропорційне (діяння та покарання), як наслідок, у світлі практики Європейського суду з прав людини, сприймалося б як жорстоке поводження, тобто суперечило статті 3 Конвенції, в момент його винесення.
Підстав для вирішення питань пов`язаних із запобіжним заходом відносно обвинуваченого немає з огляду на відсутність таких клопотань у учасників процесу та у світлі того, що відповідно до статтей 22 та 26 Кримінального процесуального кодексу України, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами, які є вільними у використанні своїх процесуальних прав.
Цивільний позов в рамках даного кримінального провадження не заявлявся.

Процесуальні витрати на залучення експертів по справі відсутні.
Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались.

Долю речових доказів по справі слід вирішити в порядку, визначеному частиною 9 статті 100 Кримінального процесуального кодексу України.
На підставі викладеного, враховуючи положення частини 2 статті 61 Конституції України, керуючись статтями 12, 50, 51, 63, 65 67, статтями 75, 76, частиною 1 статті 121 Кримінального кодексу України, а також статтями 91, 100, 118, 122, 124, частиною 1 статті 126, частиною 3 статті 349, статтями 368 371, 373 376, 392, 393, 395, 532 535 Кримінального процесуального кодексу України, суд

ЗАСУДИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 121 Кримінального кодексу України,і призначити йому по даній нормі закону покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Відповідно до частини 1 статті 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування основного покарання у виді позбавлення волі із встановленням іспитового строку на 3 (три) роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених частиною 1 та пунктом 2 частиною 3 статті 76 Кримінального кодексу України, а саме:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Речовий доказ по справі: DVD-диск з записом зйомки боді-камерами працівниками сектору реагування патрульно ї поліції з подіями 25 серпня 2021 року на яких присутній запис бесід з ОСОБА_5 в приміщенні Комунального некомерційного підприємства «Нововодолазька центральна районна лікарня» Нововодолазької селищної ради залишити в матеріалах справи протягом усього часу їх зберігання.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, потерпілому та прокурору.
Копію цього судового рішення не пізніше наступного дня після його ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні при його проголошенні.
Роз`яснити учасникам судового провадження, що вони мають право отримати в суді копію вироку.
На вирок може бути подана апеляційна скарга з підстав, передбачених статтею 394 Кримінального процесуального кодексу України, до Харківського апеляційного суду через Нововодолазький районний суд Харківської області протягом 30 днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі її подання - вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: ОСОБА_1