ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1651/21 Справа № 201/8817/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2021 року м. Дніпро
Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

представника потерпілого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000185 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2021 року щодо
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Дніпро, громадянин України, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 просить вирок суду скасувати, у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, та закрити провадження, цивільний позов залишити без розгляду.
Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги доказ висновок судово-медичного експерта № 2404е від 28.08.2020 року в частині механізму та послідовності заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому.
Так, у цьому провадженні, сам по собі удар, завданий обвинуваченим в праву частину голови потерпілого ОСОБА_7 , не призвів до спричинення тілесних ушкоджень, а був лише причиною падіння потерпілого й удару головою об тверду поверхню бетонне покриття, внаслідок чого ним отримано зазначені у висновку судово-медичного експерта № 2404е тілесні ушкодження. В цьому випадку, обвинувачений, завдаючи удар, не передбачав падіння і настання у потерпілого наслідків у виді тілесних ушкоджень, хоча повинен був і міг їх передбачити.
Отже, фактично до заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому призвели необережні дії обвинуваченого, однак кримінальним законодавством України не передбачено відповідальність за необережне заподіяння легких тілесних ушкоджень, а тому вирок суду має бути скасований, а кримінальне провадження закрито.
Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2021 року ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та призначено покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік; на підставі ст. 75 КК України ОСОБА_10 звільнений від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на 1 рік та з покладанням певних обов`язків, передбачених ст.76 КК України; також вирішено питання щодо речових доказів.

Цим же вироком з ОСОБА_10 стягнуто на користь ОСОБА_7 в рахунок відшкодування моральної шкоди 30 000 грн.

За обставин, викладених у вироку, обвинувачений ОСОБА_10 16.08.2020 року приблизно о 04.30 годині, перебуваючи на території розважального комплексу «Бартоломео» по вул. Н. Перемоги 9Б у м. Дніпрі, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків з потерпілим ОСОБА_7 , усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, реалізуючи раптово виниклий умисел, направлений на спричинення легкого тілесного ушкодження, передбачаючи настання можливих суспільно-небезпечних наслідків, діючи умисно, наніс один удар своєю правою рукою, зжатою в кулак, в область правої скроні, від якого, ОСОБА_7 втратив свідомість та впав на бетонне покриття, спричинивши потерпілому тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, забію головного мозку 1-го ступеню, субапоневротичної гематоми в тім`яній області та набряку м`яких тканин в виличній області, які у своїй сукупності відносяться до легких тілесних ушкоджень, як такі, що спричиняють короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад 6 діб, але не більш, як три тижні (21 день).

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_11 , при цьому захисник ОСОБА_9 просив, якщо суд все ж дійде висновку щодо винуватості ОСОБА_10 , призначити йому покарання у виді громадських робіт, прокурора, потерпілого та його представника, які заперечували щодо задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно із ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Судовий розгляд кримінального провадження проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.
Висновок суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, за обставин, викладених у вироку, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується дослідженими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами.
Доводи захисника про те, що до заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому призвели необережні дії обвинуваченого, є необгрунтованими з огляду на таке.
Вина обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, підтверджується наведеними у вироку доказами, зокрема поясненнями обвинуваченого ОСОБА_10 , який не заперечував того, що ним було нанесено потерпілому ОСОБА_7 один удар кулаком правої руки в область правої скроні, від якого потерпілий втратив свідомість та впав.
З показів потерпілого ОСОБА_7 , які були ним надані в судовому засіданні вбачається, що 16.08.2020 року близько 04.30 години, він відпочивав у розважальному комплексі «Бартоломео», розташованого по вул. Набережна Перемоги, 9б у м. Дніпрі, де в ході спілкування з компанією дівчат, до них підійшов обвинувачений ОСОБА_10 , який наніс йому один удар в область правої скроні, від якого, він втратив свідомість, вдарившись головою.
Крім того, причетність обвинуваченого ОСОБА_10 до інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується протоколами проведення слідчих експериментів від 28.08.2020 року та від 10.09.2020 року з фототаблицями до них за участю потерпілого, в ході яких потерпілий ОСОБА_7 детально розповів про механізм нанесення йому тілесних ушкоджень обвинуваченим ОСОБА_10 (а.п. 92-97, 98-106 т.1).
Висновком експерта № 2404е від 31.08.2020 року, відповідно до якого, у потерпілого ОСОБА_7 виявлені тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, забію головного мозку 1-го ступеню, субапоневротичної гематоми в тім`яній області та набряку м`яких тканин в виличній області, які у своїй сукупності відносяться до легких тілесних ушкоджень, як такі, що спричиняють короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад 6 діб, але не більш, як три тижні (21 день).
Відповідно до цього ж висновку експерта, виявлені у потерпілого тілесні ушкодження розцінюються в комплексі, як черепно-мозкова травма, так як сформувалась в результаті не однократної травматичної дій в область голови та обличчя і кожна наступна дія посилювала дію попередньо отриманої травми. Також виявлені тілесні ушкодження у потерпілого могли виникнути при механізмі, на який вказав потерпілий ОСОБА_7 під час проведення слідчого експерименту за його участі (а.п. 89-91 т.1).
Колегія суддів вважає, що покази обвинуваченого та потерпілого узгоджуються між собою, підтверджуються письмовими доказами, зокрема, слідчими експериментами від 28.08.2020 року та від 10.09.2020 року за участю потерпілого, відповідно до яких, ОСОБА_7 показав як обвинувачений наносив удар рукою в область правої скроні потерпілого, а також висновком № 2404е від 31.08.2020 року щодо виявлених у ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, з якого вбачається, що виявлені тілесні ушкодження у потерпілого ОСОБА_7 могли виникнути при механізмі, на який вказував потерпілий на слідчому експерименті.
Підстав для того, щоб вважати зазначені докази недопустимими у кримінальному провадженні, на підставі яких суд дійшов висновку про винність ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, суд не знаходить.
На переконання колегії суддів, з урахуванням зазначених досліджених у судовому засіданні доказів, які є належними, достовірними, допустимими й достатніми, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та вмотивованого висновку про доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.
Твердження захисника про те, що сам по собі удар, завданий обвинуваченим в праву частину голови потерпілого ОСОБА_7 , не призвів до спричинення тілесних ушкоджень, а був лише причиною падіння потерпілого й удару головою об тверду поверхню бетонне покриття, внаслідок чого ним отримано зазначені у висновку судово-медичного експерта № 2404е тілесні ушкодження, а тому зазначене свідчить про необережне заподіяння легких тілесних ушкоджень, колегія суддів вважає необгрунтованим, з огляду на таке.
За нормативним визначенням умисне легке тілесне ушкодження (ст. 125 КК) характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на здоров`я іншої людини, наслідками у вигляді заподіяння вказаних ушкоджень й причинним зв`язком між згаданим діянням та наслідками, а з суб`єктивної сторони умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти зазначену шкоду здоров`ю потерпілого, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання (ст. 24 КК).
У цьому провадженні як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції встановлено, що обвинувачений умисно завдав потерпілому один удар кулаком в область правої скроні, від якого потерпілий ОСОБА_7 втратив свідомість та впав на бетонне покриття, спричинивши цим легкого ступеня тяжкості тілесні ушкодження.
Наявність конфлікту, внаслідок якого обвинуваченим було спричинено удар потерпілому, підтвердили в ході апеляційного розгляду як обвинувачений, так і потерпілий.
Вказані дії обвинуваченого свідчать про умисне спричинення удару, із застосуванням сили, оскільки обвинувачений стиснув руку в кулак, а тому такі дії обвинуваченого свідчать про активну умисну протиправну його поведінку.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що ОСОБА_10 діяв із невизначеним умислом, за яким незалежно від того, чи є такий умисел прямим або непрямим, він має нести відповідальність за фактично заподіяну шкоду, тобто за умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження.
Така позиція колегії суддів узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 19.11.2019 року, справа № 689/332/18.
Що стосується виду та розміру призначеного обвинуваченому ОСОБА_10 покарання, то воно відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, оскільки при його призначенні судом першої інстанції були враховані: тяжкість вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, яке згідно із ст. 12 КК України є кримінальним проступком; дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, вину визнав частково, що було віднесено судом до обставин, що пом`якшують покарання; обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено, що дає підстави суду вважати обґрунтованим призначення судом першої інстанції покарання ОСОБА_10 у межах санкції ч. 2 ст. 125 КК України у виді обмеження волі строком на 1 рік, із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України.
Вимоги захисника ОСОБА_9 щодо призначення обвинуваченому ОСОБА_10 покарання у виді громадських робіт не можуть бути взяті до уваги, оскільки покарання у виді громадських робіт, хоч і є менш суворим видом покаранням за ч.2 ст.125 КК України, але оскільки обвинувачений звільнений від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, то його становище фактично буде погіршено, що передбачає в цьому випадку ухвалення вироку (ст.420 КПК України).
Така позиція в повній мірі узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 03.02.2020 року (справа № 309/2466/18, провадження № 51-2770кмо19), відповідно до якого з огляду на положення статей 420, 421 КПК рішення про призначення особі покарання, у тому числі менш суворого, але яке підлягає реальному відбуванню, замість призначеного судом першої інстанції покарання, від відбування якого її було звільнено з випробуванням, ухвалюється судом апеляційної інстанції у формі вироку.
Разом з цим, в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_11 вимоги щодо ухвалення вироку відносно ОСОБА_10 не ставляться, а тому, у відповідності до ст.ст. 404, 420 КПК України, колегія суддів позбавлена можливості ухвалити вирок.
Розглядаючи доводи захисника щодо залишення цивільного позову без розгляду, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно з вимогами ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, заподіяна фізичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка її заподіяла, при наявності вини вказаної особи.
Відповідно до положень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 щодо вирішення моральної шкоди всебічно з`ясував усі обставини при його вирішенні, оскільки врахував те, що моральна шкода виразилась у втраті душевного спокою та звичайного ритму життя, постійного перебування в стресовому стані, здійсненні лікування, а також наявності додаткових витрат часу для відновлення стану здоров`я, у зв`язку з чим суд обгрунтовано стягнув на користь потерпілого 30 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що стягнутий судом розмір моральної шкоди відповідає характеру, обсягу та тривалості моральних страждань, що поніс потерпілий, а також вимушених змін, що сталися у його житті.
На підставі викладеного, а також з урахуванням відсутності підстав для закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_10 , колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги захисника в цій частині є безпідставними.

Істотних порушень норм кримінального процесуального законодавства, які є безумовною підставою для скасування або зміни вироку в матеріалах кримінального провадження не встановлено.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2021 року залишити без задоволення.
Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2021 року щодо ОСОБА_10 - залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Кримінального касаційного суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.
Судді:

_____________ _________ __________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4