Номер провадження: 11-кп/813/1245/21
Номер справи місцевого суду: 946/3277/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарки судового засідання: ОСОБА_5 ,

прокурора: ОСОБА_6 ,

обвинуваченого: ОСОБА_7 ,

захисника: ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22.02.2021 року відносно

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Баранове Іванівського району Одеської області, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, не одруженого, працюючого за наймом, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002194 від 20.10.2019року,
установив
Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції
Вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22.02.2021 року,ОСОБА_7 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України та йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік. Строк відбування покарання обвинуваченому судом визначено відраховувати з моменту його фактичного затримання, пов`язаного з відбуттям призначеного покарання. Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 задоволений у повному обсязі. Визначено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 200 000 грн. в якості відшкодування моральної шкоди, 8 073 грн. в якості відшкодування процесуальних витрат на правову допомогу, а всього стягнути 208 073 грн. Вирішено питання речових доказів, заходів забезпечення та судових витрат.
Згідно оскаржуваного вироку, 20 жовтня 2019 року приблизно о 01:10 годині водій ОСОБА_7 , керуючи технічно справним легковим автомобілем «BMW-518I» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 у темний час доби в умовах обмеженої видимості, що ускладнювалось туманом, по проїзній частині автодороги Одеса Рені з боку м. Ізмаїл у напрямку м.Татарбунари в Ізмаїльському районі Одеської області зі швидкістю не менше 80 90 км/год., рухаючись по нерегульованій ділянці дороги, де, згідно дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості», дозволений рух з максимальною швидкістю 70 км/год., чим порушив вимоги п/п. «б» п. 12.9. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі ПДР).
У подальшому, під`їжджаючи до нерегульованої ділянки, розташованої на автодорозі Одеса Рені у районі 204 км + 500 м, водій ОСОБА_7 , рухаючись на керованому автомобілі з порушенням швидкісного режиму, згідно встановленого дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості руху до 70 км/год.», в порушення п.п. 1.5., п/п. «б» п. 2.3., п.п. 12.1., 12.2. ПДР, продовжив рух з вказаною швидкістю, був не уважним, відволікся від керування транспортним засобом, проявляючи кримінальну протиправну самовпевненість, тобто, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, легковажно розраховував на їх відвернення, постійно не стежив за дорожньою обстановкою, тим самим у нічний час доби та в умовах туману не врахував дорожню обстановку, стан дорожнього покриття у вигляді мокрого асфальтобетону, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, не вірно вибрав швидкісний режим, щоб мати змогу зупинити транспортний засіб у межах дороги, проігнорував дорожні знаки 1.4.1, 1.1, які міг об`єктивно бачити перед заокругленням автодороги, у результаті чого не своєчасно побачив заокруглення дороги праворуч, та керований ОСОБА_7 автомобіль продовжив рух прямо, виїхав за межі автодороги ліворуч за ходом руху та впав з мосту у кювет, де сталось його перекидання на дах.
У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди були травмовані пасажири вказаного автомобіля, а саме:
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який отримав такі тілесні ушкодження: відкриту черепно-мозкову травму у вигляді перелому кісток склепіння та основи черепа, кісток лицьового черепа, крововиливів під м`які мозкові оболонки, забою головного мозку, крововиливів у м`які тканини голови, саден голови, забійних ран голови; закритий перелом 5-го шийного хребця; закриту травму органів грудної клітини у вигляді перелому 1-го лівого ребра, лівої ключиці, крововиливів під плевру воріт легень, синця грудної клітини; саден верхніх та нижніх кінцівок, які оцінюються в єдиному морфологічному комплексі, по своєму характеру були небезпечними для життя в момент спричинення та відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, що потягли смерть потерпілого ОСОБА_9 . Смерть ОСОБА_9 знаходиться у причинному зв`язку з поєднаною травмою, утвореною при дорожньо-транспортній пригоді, у виді множинних травм, які охоплюють декілька ділянок тіла, безпосередньою причиною смерті є набряк головного мозку;
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка отримала такі тілесні ушкодження: поєднану травму шиї, тулуба, кінцівок, а саме закриту тупу травму шиї у виді вивиху 4-го шийного хребця, лінійного перелому бокових мас та дужки СЗ ліворуч, багатосколкового перелому бокових мас С4, лінійного перелому бокових мас С5 С7 ліворуч, забій-стиснення шийного відділу спинного мозку; закриту тупу травму грудної клітини у виді осколкового перелому тіла та кості правої лопатки, гематоми м`яких тканин; закриті багатоосколкові переломи тіла середньої та нижньої третини лівого стегна, які оцінюються в єдиному морфологічному комплексі, по своєму характеру були небезпечними для життя в момент спричинення та відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, які потягли смерть потерпілої ОСОБА_10 . Смерть ОСОБА_10 знаходиться у причинному зв`язку з поєднаною травмою шиї, тулуба, нижньої кінцівки, переломів лопатки та стегна, безпосередньою причиною смерті є набряк головного мозку.;
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який отримав такі тілесні ушкодження: закриту травму грудної клітини, а саме перелом головок 1 і 2 ребер справа; крайовий перелом рукоятки грудини, забиту рану параорбітальної області зліва, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
Допущенні водієм ОСОБА_7 порушення зазначених вимог ПДР знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням суспільно-небезпечних наслідків у виді спричинення смерті потерпілих ОСОБА_12 і ОСОБА_10 та спричиненням середньої тяжкості тілесних ушкоджень неповнолітньому потерпілому ОСОБА_11 .
Дії ОСОБА_7 суд кваліфікував за ч.3 ст.286 КК України за кваліфікуючими ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель кількох осіб та спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 не оспорюючи фактичні обставини справи, доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій зазначає, що вважає вирок незаконним та необґрунтованим в зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особи обвинуваченого внаслідок суворості.

Зазначає, що обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав свою вину, в ході судового розгляду детально розповів про обставини кримінального правопорушення та щиро розкаявся у його вчиненні, частково добровільно відшкодував завданні збитки.

За результатами розгляду апеляційної скарги адвокат ОСОБА_8 просить вирок суду змінити в частині призначення покарання, та призначити ОСОБА_7 покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням терміном два роки.

В судове засідання апеляційного суду потерпілі, будучи належним чином повідомленими про дату та час розгляду справи, не з`явились, причини неявки не повідомили, з клопотанням про відкладення розгляду справи не звертались.
Відповідно до ч.4 ст.405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.
Враховуючи вищезазначене, вислухавши думку прокурора, обвинуваченого та його захисника, які вважали за можливе розглянути справу за відсутності потерпілих, враховуючи їх належне повідомлення про день та час розгляду справи, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності потерпілих.
Позиції учасників судового розгляду
Заслухавши суддю-доповідача, виступ обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції
Відповідно до приписів ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається зі змісту вироку суду першої інстанції, він відповідає приписам ст.370 КПК України.

Доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину та правильність кваліфікації не оспорюється, а тому в апеляційного суду відсутні підстави досліджувати докази в справі, які досліджені судом першої інстанції в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.
Що стосується доводів апеляційної скарги захисника щодо суворості призначеного покарання, яке призначено ОСОБА_7 , апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
На думку апеляційного суду, вирішуючи питання про те, яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, і чи повинен він його відбувати, суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення; конкретні обставини вчинення злочину; особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, активно сприяв розкриттю злочину, частково відшкодував завдані збитки. Одночасно суд врахував відсутність обтяжуючих обставин та прийшов до висновку про призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, яке він повинен відбувати реально.
При цьому, районний суд призначив обвинуваченому покарання в мінімальних межах санкції статті кримінального закону, за якою обвинувачений визнаний винним, що свідчить про необґрунтованість апеляційної скарги захисника щодо суворості покарання.
Апеляційний суд вважає, що призначене районним судом покарання, розмір якого достатньо мотивований районним судом, не можна вважати таким, що є занадто суворим, про що стверджує захисник ОСОБА_8 .
На думку апеляційного суду, той факт, що обвинувачений раніше до кримінальної відповідальності не притягувався та його позитивні характеристики, є в даній справі вирішальним в питанні призначення покарання в мінімальних межах санкції статті за якою обвинувачений визнаний винним, що в свою чергу свідчить про непереконливість доводів апеляційної скарги захисника про суворість призначеного покарання.
Водночас, вчинення обвинуваченим злочину, хоч і не навмисного, але з наслідками що настали, у виді смерті двох потерпілих та тяжких тілесних ушкоджень для третього потерпілого, свідчать про співмірність призначеного покарання.
Крім того, апеляційний суд враховує той факт, що з дня вчинення злочину до розгляду справи в суді апеляційної інстанції, обвинувачений не вжив жодних дій направлених на повне відшкодування спричиненої шкоди потерпілим, та не дав апеляційному суду раціонального пояснення невжиттю таких дій протягом тривалого часу, що на думку апеляційного суду може свідчити про відсутність щирого каяття з боку обвинуваченого.
У зв`язку з викладеним, апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому покарання ґрунтується на положеннях ст.ст. 50 і 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів, а тому апеляційний суд не вбачає підстав вважати, що призначене покарання є явно несправедливим через його суворість.
За таких обставин, оскільки апеляційна скарга захисника не містять у собі достатніх підстав для зміни або скасування вироку суду, та судом апеляційної інстанції не встановлено будь-яких нових обставин, які не були враховані судом першої інстанції при ухвалені вироку, апеляційний суд вважає необхідним вирок районного суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись ст. 370, 404, 405, 407, 418, 420, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22.02.2021 року відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0002194 від 20.10.2019року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4