ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/807/1195/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №316/1293/20Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 жовтня 2021 року м.Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі
головуючого ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участі секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
представника потерпілих ОСОБА_7
потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9
захисника ОСОБА_10
обвинуваченого ОСОБА_11 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_11 , потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , прокурора на вирок Енергодарського міського суду Запорізької області від 17 червня 2020 року яким
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Енергодар, Запорізької області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше несудимого
визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України
ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_11 визнано винуватим і засуджено за те, що він 01.02.2020 року приблизно о 17.34 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «ВАЗ 21070», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював дорожній рух по дворовому проїзду, розташованому біля будинку №2 по бульвару Каштановому в місті Енергодар Запорізької області.
В цей же час, по пішохідному тротуару біля вказаного будинку йшли пішоходи ОСОБА_12 та ОСОБА_9 .
Продовжуючи рух, водій ОСОБА_11 , маючи об`єктивну можливість своєчасно виявити пішоходів ОСОБА_12 та ОСОБА_9 , які йшли зліва від проїзної частини дворового проїзду буд. АДРЕСА_2 по пішохідному тротуару, у зв`язку зі зниженням уваги і реакції, а так само порушенням координації дій, викликаних вживанням алкогольних напоїв, не впевнився, що це буде безпечним, змінив напрямок руху автомобіля вліво, внаслідок чого виїхав за межі проїзної частини на тротуар, де скоїв наїзд на пішоходів ОСОБА_12 та ОСОБА_9 .
Внаслідок ДТП настала смерть пішохода ОСОБА_12 . Згідно з висновком експерта №53 від 4.02.2020 її смерть настала від множинних відкритих переломів кісток черепу та кісток обличчя з переломами кісток склепіння та основи черепу, розривами твердої мозкової оболонки, вогнищами забиття головного мозку, множинними переломами кісток верхньої та нижньої щелепи, садна, рани голови, які призвели до розвитку травматичного шоку, який і став безпосередньо причиною смерті. Пошкодження у вигляді множинних відкритих переломів кісток черепу та кісток обличчя, які ускладнилася розвитком небезпечного для життя стану шоку мають ознаки тяжкого тілесного ушкодження.
Внаслідок ДТП пішохід ОСОБА_9 згідно з висновком експерта №42 від 19.03.2020 отримала тілесні ушкодження у вигляді перелому 1-3 поперекових хребців, забій дисторція хребта, які не були небезпечними для життя, але спричинили тривалий розлад здоров`я понад 21 день та кваліфікуються, як пошкодження середньої ступені тяжкості.
Своїми діями водій ОСОБА_11 порушив вимоги п.п. 2.9 а), 10.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, зі змінами та доповненнями, відповідно до яких:
- п. 2.9. «Водієві забороняється:
а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції»;
- п. 10.1. «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху».
Порушення водієм ОСОБА_11 вимог п.п. 10.1 Правил дорожнього руху України, згідно висновку комплексної фототехнічної та інженерно-транспортної експертизи з дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод №9-190/25-40 від 2.04.2020, з технічної точки зору, знаходиться в причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.
Зазначені дії ОСОБА_11 кваліфіковано за ч.2 ст.286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження та спричинило смерть потерпілого.
Крім того, 01 лютого 2020 року, приблизно 17 годині 34 хвилин, водій ОСОБА_11 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «ВАЗ 21070», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював дорожній рух по дворовому проїзду, що розташований біля буд. 2 по бул. Каштановому в м. Енергодарі Запорізької області.
В цей же час, по пішохідному тротуару йшли пішоходи ОСОБА_12 та ОСОБА_9 .
Продовжуючи рух, водій ОСОБА_11 , маючи об`єктивну можливість своєчасно виявити пішоходів ОСОБА_12 та ОСОБА_9 , які йшли зліва від проїзної частини дворового проїзду по пішохідному тротуару, змінив напрямок руху вліво, внаслідок чого виїхав за межі проїзної частини на тротуар, де скоїв наїзд на пішоходів ОСОБА_12 та ОСОБА_9 , чим поставив потерпілих в небезпечний для життя стан, в якому вони внаслідок безпорадного стану були позбавлені можливості вжити заходів до самозбереження.
ОСОБА_11 , усвідомлюючи це, був зобов`язаний згідно п.2.10 г) Правил дорожнього руху та ЗУ «Основи законодавства України про охорону здоров`я» вжити можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілим, викликати карету швидкої допомоги, а якщо це не можливо, звернутися за допомогою до присутніх і відправити потерпілих до лікувального закладу.
Незважаючи на це, ОСОБА_11 , будучи особою, яка завідомо поставила ОСОБА_12 та ОСОБА_9 в небезпечне для життя становище, перебуваючи в якому, останні внаслідок безпорадного стану були позбавлені можливості вжити заходів щодо самозбереження, а також, будучи зобов`язаним після ДТП піклуватися про потерпілих і маючи таку об`єктивну можливість, заходів для надання допомоги потерпілим не прийняв: самостійно першу медичну допомогу не надав, карету швидкої допомоги не викликав, за допомогою до присутніх не звернувся, а втік з місця події, не повідомивши нікому про ДТП.
Зазначені дії ОСОБА_11 кваліфіковано за ч.1 ст.135 КК, як завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.
Йому призначено покарання
- за ч.2 ст.286 КК у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки;
- за ч.1 ст.135 КК у виді 2 років позбавлення волі.
На підставі ч.1 ст.70 КК шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно призначено покарання у виді 6 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на 3 роки.
Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у виді тримання під вартою.
Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання 01 лютого 2020 року.
Стягнуто з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_9 на відшкодування матеріальної шкоди 30892,09 гривень, моральної шкоди 250000 гривень та витрати на правову допомогу в розмірі 4000 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_8 на відшкодування матеріальної шкоди 25284 гривні, моральної шкоди 200000 гривень та витрати на правову допомогу в розмірі 4000 гривень.
Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК.
В апеляційній скарзі обвинувачений просив вирок суду змінити в частині призначеного покарання у зв`язку із його суворістю. Свої вимоги мотивував тим, що суд не в повній мірі врахував обставини правопорушення, не звернув увагу на обставини, що пом`якшують покарання, зокрема його щире каяття у вчиненому, повне визнання своєї вини, надання пояснень щодо фактичних обставин кримінального провадження, публічне вибачення перед потерпілими та добровільна сплата на їх користь грошових коштів в сумі 20 000 грн. в рахунок часткового відшкодування матеріальної шкоди. Зобов`язався в добровільному порядку сплачувати потерпілим визначені судом грошові кошти.
Потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_8 в поданій ними апеляційній скарзі просили вирок суду скасувати, постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_11 покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки. Стягнути з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_9 на відшкодування матеріальної шкоди 35892,09 гривень. Стягнути з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_9 відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 100 000 гривень. Стягнути з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_8 відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 000 000 гривень. Зазначали, що дії обвинуваченого направлені на спроби уникнути відповідальності за скоєне та не свідчать про його щире каяття. Злочин, внаслідок якого спричинено смерть іншій людині, обвинуваченим вчинено в стані алкогольного сп`яніння, а подальше залишення ним місця дорожньо-транспортної пригоди та ненадання допомоги постраждалим є тими обставинами, що суттєво обтяжують його вину. Не погоджуються потерпілі і з визначенням у якості пом`якшуючої обставини часткове відшкодування завданих збитків, оскільки грошові кошти в рахунок часткового відшкодування вони отримали від батьків обвинуваченого, а не від обвинуваченого.
Крім того, судом першої інстанції не надано належної оцінки та не зазначено у вироку щодо швидкості автомобіля, яким керував ОСОБА_11 , не вказані обставини щодо ділянки дороги, де відбулась дорожньо-транспортна пригода, а також не взято до уваги інші обставини справи.
Суд першої інстанції безпідставно зменшив суму відшкодування матеріальної шкоди на 5000 гривень за розпискою від 24.02.2020 року, оскільки зменшення таких збитків не були підтверджені документально. Розмір відшкодування заподіяної їм моральної шкоди є дуже малим.
Прокурор в апеляційній скарзі, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини обвинуваченого та кваліфікацію судом його дій, просив вирок міського суду скасувати через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок його м`якості. Ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому покарання за ч.2 ст.286 КК у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки; за ч.1 ст.135 КК у виді 2 років позбавлення волі. У відповідності до ч.1 ст.70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначити покарання ОСОБА_11 у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. В іншій частині вирок залишити без змін.
В обґрунтування своїх вимог зазначав, що суд першої інстанції належним чином не дав оцінку тяжкості скоєних злочинів, ступеню суспільної небезпеки вчинених злочинів, зокрема, ОСОБА_11 вчинив кримінальне правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів, внаслідок його дій та грубого порушення Правил дорожнього руху було позбавлено людину життя.
Крім того, впродовж всього судового розгляду, ОСОБА_11 змінював показання щодо вживання алкоголю в день дорожньо-транспортної пригоди та щодо обставин самої події, надавав суперечливі показання щодо характеру дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків. Крім того, обвинуваченим лише під час судового розгляду було відшкодовано потерпілій матеріальні збитки, та не відшкодовано завдану потерпілим моральну шкоду.
Заслухавши доповідь судді, прокурора, який просив апеляційні скарги прокурора та потерпілих задовольнити, вирок суду першої інстанції скасувати, та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому покарання, яке б відповідало тяжкості вчинених ним злочинів, особі обвинуваченого та всім обставинам справи, вимоги апеляційної скарги обвинуваченого просив залишити без задоволення; обвинуваченого, його захисника, які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого, просили її задовольнити та змінити вирок суду в частині призначеного покарання, призначивши ОСОБА_11 мінімальне покарання, що передбачено санкціями інкримінованих статей, заперечували проти задоволення апеляційних скарг потерпілих та прокурора; потерпілих, їх представника, у повному обсязі підтримали свої апеляційні вимоги та вимоги апеляційної скарги прокурора, просили скасувати вирок суду, та ухвалити новий, яким призначити обвинуваченому покарання з врахуванням тяжкості вчинених ним злочинів, їх наслідків, дані про особу обвинуваченого, а також всі обставини справи, наполягали на задоволенні позовних вимог у повному обсязі, проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого заперечували; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а апеляційна скарга потерпілих частковому завдоленню з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Подія кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_11 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.
З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_11 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
У зв`язку з чим, колегія суддів вважає слушними доводи апеляційних скарг прокурора та потерпілих з приводу невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Відповідно до положень ст. 414 КПК, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчинені злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватись вимог кримінального закону, зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного , обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Колегія суддів вважає, що розмір призначеного ОСОБА_11 покарання не відповідає тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень та даним про його особу, а також критерію справедливого покарання, та вимогам ст.65 КК.
Так, судом першої інстанції не надано достатньої оцінки діям обвинуваченого ОСОБА_11 , який перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, грубо порушивши правила дорожнього руху, які діють на всій території країни та є обов`язковими для виконання, вчинив два злочини, у тому числі тяжкий, за наслідками якого настала смерть однієї людини, та значне травмування іншої. Маючи змогу уникнути настання тяжких наслідків, ОСОБА_11 не вжив для цього жодних заходів. Окрім того, вчинивши суспільно небезпечний злочин, який ставить під загрозу громадський порядок та безпечність всіх учасників дорожнього руху, залишив місце дорожньо-транспортної пригоди, не надавши допомоги особам, які постраждали внаслідок його дій, чим фактично поставив їх у небезпечний для життя стан.
Відповідно до роз`яснень викладених в абзаці 4 п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», передбачено, що щире каяття характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалась.
На переконання колегії суддів, районний суд з достатньою повнотою не врахував, що обвинувачений визнавши свою вину у вчинені злочинів, що поставлені йому у провину, впродовж судового розгляду кримінального провадження неодноразово змінював свої покази з приводу вживання ним в день скоєння ДТП спиртних напоїв та стосовно обставин події надавав суперечливі покази щодо характеру дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків.
Колегія суддів погоджується з доводами апеляційних скарг прокурора та потерпілих щодо необхідності призначення обвинуваченому більш суворого покарання, ніж визначене судом першої інстанції, що буде достатнім для його виправлення та виступить в якості запобіжника вчиненню нових злочинів як самим обвинуваченим, так і іншими особами.
Крім того, судова колегія зважає на те, що попередня ухвала Запорізького апеляційного суду від 30.09.2020 року, якою оскаржуваний вирок суду було залишено без змін, 25.05.2020 року була скасована постановою Касаційного кримінального суду Верховного Суду саме через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, внаслідок якого ОСОБА_11 призначено занадто м`яке покарання, яке є несправедливим та не буде сприяти виправленню обвинуваченого та попередженню вчинення ним нових злочинів.
Відповідно до ч.2 ст.439 КПК вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду апеляційної інстанції при новому розгляді.
Оскільки за наслідками нового апеляційного розгляду обсяг висунутого ОСОБА_11 обвинувачення не зменшено, а колегія суддів не встановила інших суттєвих обставин, які могли би вплинути на питання звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, з огляду на наведені приписи процесуального закону, судова колегія вважає за необхідне вирок суду в частині призначення обвинуваченому покарання скасувати з одночасним ухваленням в цій частині нового вироку. У зв`язку з чим, не можна визнати слушними доводи апеляційної скарги обвинуваченого з приводу суворості призначеного йому покарання з посиланням на встановлену наявність пом`якшуючих обставин, а саме, часткове відшкодування потерпілим завданих збитків та визнання ним своєї провини у скоєному.
Ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим злочинів, їх наслідки, що є безповоротними, спричинили смерть однієї людини та травмування іншої, а також ставлення обвинуваченого до встановлення істини у даній справі під час її судового розгляду вказують на недостатність призначеного обвинуваченому покарання та цілком унеможливлюють його пом`якшення.
Відтак вирок суду першої інстанції в частині визначеного обвинуваченому ОСОБА_13 покарання за вчинення ним кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286, ч.1 ст.135 КК не відповідає вимогам кримінального закону, а тому в цій частині судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.
Також слушними є доводи потерпілих в частині неправильного вирішення цивільного позову з огляду на таке.
Відповідно до статті 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Що стосується вимог потерпілих про стягнення моральної шкоди на їх користь, суд вирішуючи це питання у вироку формально послався на глибину фізичних, душевних страждань потерпілих, не врахувавши того, що ними були заявлені різні суми відшкодування та зазначені різні мотиви щодо розрахунку моральної шкоди з урахуванням тих переживань, які вони зазнали після вказаної трагедії.
Між тим, зі змісту позовної заяви потерпілих убачається, що при обґрунтуванні розміру моральної шкоди ОСОБА_9 обґрунтовано просила врахувати її перебування у надзвичайній ситуації ДТП, сам наїзд на неї, сильний емоційний стрес під час ДТП, страх за свій стан здоров`я, тривалий курс амбулаторного та стаціонарного лікування, довгий час перебування у безпорадному стані, наслідки від отриманих травм, які не дають повною мірою вести нормальний спосіб життя, багато зусиль покладених для захисту своїх прав у цьому кримінальному провадженні, а також зважити на те, що кожен розгляд справи у суді нагадує про трагічні події, з якими відчувається сильний душевний біль.
Потерпілий ОСОБА_8 також мотивуючи свій позов в частині стягнення моральної шкоди обґрунтовано послався на сильний емоційний стрес у зв`язку із втратою доньки та травмуванням дружини, що призвело до зміни звичайного способу життя, недосипання, постійний головний біль, догляд за дружиною, яка самостійно не могла пересуватись та зважити на те, що такі наслідки згадуються постійно і призводять до сильних душевних переживань після вказаної трагедії.
Таким доводам міський суд не надав належної оцінки та при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди не в достатній мірі прийняв до уваги наведені обставини, стягуючи з ОСОБА_11 на користь потерпілої ОСОБА_9 250 000 грн, а на користь ОСОБА_8 200 000 грн, які апеляційний суд вважає недостатніми сумами для відшкодування тих моральних страждань, які пережили потерпілі.
Колегія суддів не може погодитись з таким рішенням міського суду в цій частині та вважає його несправедливим, достатньо невмотивованим та необґрунтованим. У зв`язку з чим, вирок суду в цій частині підлягає зміні в бік збільшення суми відшкодування спричиненої моральної шкоди потерпілим.
Що стосується незгоди потерпілих про зменшення на 5 000 грн суми відшкодування понесених ними матеріальних витрат, колегія суддів вважає, що в цій частині їх заперечення не є переконливими. При цьому судова колегія виходить з того, що зазначену суму батько обвинуваченого сплатив потерпілим під час досудового розслідування. В позовній заяві, потерпілі зазначили, що вказані кошти на їх переконання мали покрити понесені ними витрати не підтвердженні документально.
Проте з такими доводами судова колегія не погоджується, оскільки відповідно до ч.5 ст. 128 КПК, ст.ст. 13, 81 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім передбачених законом випадків.
Позивачами прямо зазначено у позові, що ними понесено ряд документально непідтверджених витрат. Відтак довести наявність таких витрат позивачі не змогли. Тому їх вимога віднести сплачені 5 000 грн на компенсацію таких витрат безпідставна.
Не приймає до уваги апеляційний суд і заперечення про те, що такі кошти було сплачено не обвинуваченим, а його батьком. При цьому судова колегія виходить з того, що позивачі прийняли ці кошти, як часткове відшкодування шкоди спричинене саме обвинуваченим (цивільним відповідачем у справі).
У зв`язку з чим, апеляційна скарга потерпілих в цій частині задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407, 420 КПК України, колегія суддів
УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.
Апеляційну скаргу потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 задовольнити частково.
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_11 залишити без задоволення.
Вирок Енергодарського міського суду Запорізької області від 17 червня 2020 року щодо ОСОБА_11 в цій справі в частині призначеного покарання та визначення розміру стягнення на відшкодування заданої моральної шкоди з обвинуваченого на користь потерпілих скасувати.
Призначити ОСОБА_11 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки; за ч.1 ст. 135 КК України призначити покарання у виді 2 років позбавлення волі.
У відповідності до ч.1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити покарання ОСОБА_11 у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.
Стягнути з ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , індивідуальний податковий номер НОМЕР_2 на користь ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 індивідуальний податковий номер НОМЕР_3 на відшкодування моральної шкоди 1 000 000 грн.

Стягнути з ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , індивідуальний податковий номер НОМЕР_2 на користь ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 індивідуальний податковий номер НОМЕР_2 , на відшкодування моральної шкоди 900 000 грн.
В решті вирок суду залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу його проголошення.
Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

Дата документу 07.10.2021 Справа№ 316/1293/20