ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1927/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_4
Єдиний унікальний №335/3706/19Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_5
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_6,

суддів ОСОБА_7, ОСОБА_8,

за участі секретаря ОСОБА_9

прокурора ОСОБА_10

обвинуваченого ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2021 року про продовження терміну дії запобіжного заходу щодо

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований в АДРЕСА_1 ),

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 28 ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 209, ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 189, ч. 1 ст. 263-1, ч. 1 ст. 263 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаною ухвалою районного суду задоволено клопотання прокурора та продовжено на 60 днів, тобто до 21 січня 2022 року включно, без визначення застави строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі обвинувачений просив ухвалу районного суду скасувати, ухвалити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора та змінити йому запобіжний захід на особисте зобов`язання. Клопотання прокурора не містить достатніх доказів існування визначених у даному кримінальному провадженні ризиків, а також підстав вважати, що менш суворий запобіжний захід не зможе в достатній мірі забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків. Наголошував на тому, що ніколи не переховувався від суду та органів досудового розслідування, не перетинав державний кордон України, не впливав та не погрожував учасникам кримінального провадження, мешкав у м.Києві, де 16.02.2020 року був затриманий. Зазначав, що відсутність обґрунтованого клопотання про продовження строку тримання під вартою та ухвалення судового рішення із порушенням вимог ст.ст.183, 193, 199, КПК є засобом шантажу та свідчить про повну фальсифікацію матеріалів кримінального провадження відносно нього.

Згідно з ч.4 ст.422-1 КПК розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Належним чином повідомлений про час та місце апеляційного розгляду захисник до суду не з`явився. Обвинувачений ОСОБА_1 під час апеляційного розгляду наполегливо наполягав на розгляді апеляційної скарги за відсутності захисника.

З огляду на зазначене, колегія судді не вбачала підстав для відкладення судового засідання, та вважала можливим провести розгляд апеляційної скарги обвинуваченого по суті.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; обвинуваченого, який підтримав апеляційну скаргу та наполягав на її задоволенні; прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

З представлених матеріалів провадження вбачається, що в провадженні Шевченківського районного суду м.Запоріжжя перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч.1 ст.255, ч.3 ст.27, ч.4 ст.28, ч.5 ст.191, ч.3 ст.27, ч.4 ст.28, ч.3 ст.209, ч.4 ст.189, ч.2 ст.189, ч.1 ст.263-1, ч.1 ст.263 КК, ОСОБА_2 за ч.3 ст.15, п.7 ч.2 ст.115, п.п.7, 13, ч.2 ст.115, ч.2 ст.189, ч.4 ст.189, ч.1 ст.307 КК, ОСОБА_3 за ч.4 ст.189 КК.

Прокурор звернувся до суду із клопотанням про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_1 .

Суд, задовольняючи дане клопотання та продовжуючи строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_1 , в ухвалі зазначив, що встановлені у даній справі ризики того, що обвинувачений може переховуватися від суду та незаконно впливати на потерпілих та свідків у даному кримінальному провадженні, об`єктивно існують та не зменшилися, а тому для їх запобігання необхідно продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого.

Колегія суддів погоджується із таким рішенням суду першої інстанції виходячи з такого.

Відповідно до вимог ст.177 КПК підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

За змістом ст.199 КПК, розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд має з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд, крім наявності ризиків зазначених у ст.177 КПК, зобов`язаний оцінити та врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК, зокрема тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому в разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, міцність його соціальних зв`язків, наявність у обвинуваченого постійного місця роботи та дані, які його характеризують.

При обґрунтуванні рішення про продовження строків тримання під вартою необхідно враховувати вимоги ст.199 КПК, статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та положень, встановлених у рішеннях Європейського Суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.

Згідно з вимогами п.п.3 і 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського Суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

При вирішенні питання про продовження строків тримання під вартою у суді першої інстанції на стадії судового розгляду та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Перевіряючи доводи клопотання прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК, суд першої інстанції правильно встановив, що заявлені ризики того, що обвинувачений ОСОБА_1 , перебуваючи на волі, може переховуватися від суду та незаконно впливати на учасників кримінального провадження, об`єктивно існують і для їх запобігання необхідно продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_1 .

На підтвердження існування вказаних ризиків свідчать ті обставини, що ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні ряду тяжких та особливо тяжких злочинів, які становлять високий ступінь суспільної небезпеки. За вчинення даних злочинів передбачено покарання лише у виді позбавлення волі.

За таких обставин, у разі доведення вини ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, до останнього буде застосовано виключно реальне покарання у виді позбавлення волі на тривалий строк. Наведена обставина у виді безальтернативності та тяжкості покарання, на переконання колегії суддів, сама по собі може бути мотивом та підставою для обвинуваченого вчинити дії з метою переховування від суду з метою уникнення притягнення до кримінальної відповідальності, а тому твердження про існування у даному кримінальному провадженні передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК ризику є слушним та аргументованим.

Зазначене узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Щодо існування ризику впливу обвинуваченого ОСОБА_1 на потерпілих, свідків по даному кримінальному провадженню колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень ст.23 КПК суд під час судового провадження може обґрунтовувати свої висновки лише на показах, які він безпосередньо сприймав, отримав усно від учасників кримінального провадження. Тобто, ризик незаконного впливу на свідків та потерпілих у кримінальному провадженні існує як на початковому етапі кримінального провадження, так і на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання та дослідження судом їх показів.

А тому з урахуванням зазначеного, взявши до уваги, що на даний момент судом потерпілі та свідки по даному кримінальному провадженню не допитані, їх покази безпосередньо судом не отримані, а також з огляду на обставини вчинення інкримінованих злочинів, які поставлені у вину обвинуваченому ОСОБА_1 , ризик незаконного впливу на потерпілих та свідків у даному провадженні з боку обвинуваченого не зменшився та продовжує існувати.

Таким чином, колегія суддів вважає, що посилання обвинуваченого на відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК є безпідставними, оскільки в достатній мірі доведено обставини, які виправдовують подальше обмеження права обвинуваченого ОСОБА_1 перебувати на волі, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для забезпечення зазначених вище ризиків.

Крім того, колегія суддів враховує суспільний інтерес у швидкому, повному і об`єктивному судовому розгляді кримінального провадження, чого можливо досягнути лише за умов нівелювання ризиків кримінального провадження.

Тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_1 в повній мірі відповідає меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу щодо обвинуваченого, зважаючи на суспільний інтерес, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та повністю відповідає практиці Європейського суду з прав людини та вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Даних, які б унеможливлювали подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_1 під вартою, надані апеляційному суду матеріали провадження не містять. Не надано таких даних і обвинуваченим під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції щодо продовження строку тримання під вартою по суті.

Таким чином, зважаючи на доволі високі встановлені ризики переховування обвинуваченого від суду, та можливості впливу на потерпілих та свідків у даному кримінальному провадженні, з урахуванням обставин справи, суспільного інтересу та необхідності забезпечення розгляду кримінального провадження в розумні строки, колегія суддів дійшла висновку, що ці обставини виправдовують подальше утримання обвинуваченого ОСОБА_1 під вартою.

Вирішуючи питання про неможливість задоволення вимог обвинуваченого ОСОБА_1 про заміну йому запобіжного заходу на особисте зобов`язання або інший менш суворий його вид, апеляційний суд виходить з того, що стороною захисту не надано жодних данних про наявність у обвинуваченого постійного місяця проживання в місці Запоріжжі. Так, в обвинувальному акті зазначено лише місце реєстрації обвинуваченого у Запоріжжі ( АДРЕСА_1 ). Проте стороною захисту не надано документальних підтверджень приналежності даного домоволодіння ОСОБА_1 чи будь-якій іншій особі.

Отже твердження обвинуваченого ОСОБА_1 з приводу того, що на даний момент у кримінальному провадженні достатньо підстав для можливості застосування до нього запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання судом сприймається критично. Адже, на думку колегії суддів зазначений запобіжний захід, як і будь-який інший менш суворий, ніж тримання під вартою, запобіжний захід за відсутності данних про постійне місце проживання (перебування) обвинуваченого буде недостатнім для можливості запобігання доведеним ризикам, оскільки виконання покладених на обвинуваченого обов`язків буде залежати виключно від волі самого обвинуваченого та їх порушення не матиме для нього очевидних і достатньо суттєвих наслідків.

Зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що обвинувачений ОСОБА_1 , якого ухвалою районного суду від 17.11.2021 року видалено із зали суду до закінчення оголошення обвинувального акту, відмовився приймати участь розгляді питання про продовження строку тримання під вартою, в режимі відеоконференції з приміщенням слідчого ізолятору. З огляду на зазначене, колегія суддів не вбачає порушень судом прав обвинуваченого, на що останній вказує у своїй апеляційній скарзі.

Разом з цим, питання щодо продовження строку тримання обвинуваченого під вартою було розглянуто за участі захисника обвинуваченого, який діючи в інтересах свого підзахисного, заперечував проти продовження строку тримання ОСОБА_1 під вартою, та просив задовольнити клопотання обвинуваченого про пом`якшення обраного йому запобіжного заходу.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого апеляційним судом не встановлені істотні та достатні для зміни вмотивованого рішення районного суду обставини.

Посилання апелянта на фальсифікацію матеріалів кримінального провадження, маніпулювання даними у ньому стороною обвинувачення з метою здійснення шантажу обвинуваченого, не заслуговують на окрему увагу колегії суддів в контексті розгляду питання виключно щодо продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_1 під вартою.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою безумовне скасування ухвали суду першої інстанції, при апеляційному розгляді також не встановлено.

Відтак ухвала суду є законною та обґрунтованою, а тому підстави для її скасування за доводами, наведеними в апеляційній скарзі захисника, відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 23 листопада 2021 року залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 листопада 2021 року щодо ОСОБА_1 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_5ОСОБА_11ОСОБА_12

Дата документу 20.12.2021 Справа № 335/3706/19