11-кп/804/1418/21
221/8710/18
Єдиний унікальний номер 221/8710/18
Номер провадження 11-кп/804/1418/21
Категорія: ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України
Суддя 1-ої інстанції: Шиян В.В.
Доповідач: Преснякова А.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

та справ про адміністративні правопорушення

Донецького апеляційного суду

у складі: головуючого судді Преснякової А.А.

суддів Гришина Г.А., Свіягіної І.М.

за участю секретаря Полієвиць Н.І.

прокурора Сластіна М.С.

захисника Осадчого В.І.

обвинуваченого ОСОБА_1

потерпілої ОСОБА_2

представника потерпілого Прядка Д.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі Донецької області у режимі відеоконференції кримінальне провадження №0001812, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07.10.2018 року за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_1 адвоката Осадчого В.І. на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21.09.2021 року, яким ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Малобиково Бєлгородської області, РФ, громадянин України, військовослужбовець ВЧ А4165, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , визнаний винним і засуджений за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, та

В С Т А Н О В И Л А :

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини

Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21.09.2021 року ОСОБА_1 визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України і йому призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України, зараховано в строк відбуття покарання ОСОБА_1 час його попереднього ув`язнення з 7 жовтня 2018 року по 16 липня 2020 року включно.

Стягнуто з ОСОБА_1 в рахунок держави витрати на проведення криміналістичної експертизи в сумі 4004,00 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди 50 00,00 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 00,00 гривень.

Відповідно до вироку суду, 06 жовтня 2018 року близько 16-00 години військовослужбовці військової частини А4165 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у бліндажі, який дислокується за адресою: Донецька область, Волноваський район, поблизу населеного пункту Чермалик, де спільно розпочали вживання спиртних напоїв.

В той же день близько 17:00 години під час вживання спиртних напоїв між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на ґрунті раніше виниклих неприязних стосунків стався конфлікт, в ході якого у ОСОБА_1 виник умисел на заподіяння смерті ОСОБА_3 , з метою реалізації якого він взяв до рук автомат АКС-74 № НОМЕР_1 калібру 5.45 мм, споряджений магазином з бойовими припасами-патронами калібру 5,45 мм, виданий та закріплений за ним та привівши його у бойову готовність почав умисно здійснювати постріли в спину ОСОБА_3 . Здійснивши не менше 1-го пострілу, внаслідок чого ОСОБА_1 заподіяв ОСОБА_3 тяжкі тілесні ушкодження. ОСОБА_1 виконав всі дії, які вважав необхідними для заподіяння смерті ОСОБА_4 , однак незважаючи на це, смерть останнього не настала з причин, які не залежали від волі ОСОБА_1 , оскільки ОСОБА_4 була надана своєчасна кваліфікована медична допомога.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Захисник обвинуваченого ОСОБА_1 адвокат Осадчий В.І. просить вирок суду першої інстанції скасувати, а провадження по справі закрити.

На обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, які вплинули на вирішення питання про винуватість обвинуваченого, висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки.

Вказує, що суд першої інстанції в своєму рішенні зазначає мотив лише словами «на ґрунті раніше виниклих неприязних стосунків стався конфлікт», що не є в жодній мірі достатнім і повним значенням мотиву відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України.

Суд не взяв до уваги покази обвинуваченого про те, що він не хотів вбивати потерпілого, а лише пострілом в повітря намагався досягти покори потерпілого, як свого підлеглого солдата, однак з необережності влучив у нього. Суд не взяв до уваги факт військових службових відносин командира міномета-мінометного розрахунку мінометної батареї ОСОБА_1 та номера мінометного розрахунку ОСОБА_3 , як командира та підлеглого, що виключає будь які неприязні стосунки між ними з інших мотивів, про що стверджує суд.

Також судом першої інстанції не взято до уваги покази свідка ОСОБА_5 про те, що ОСОБА_1 був старшим на своїй ділянці та позитивно характеризується командиром, свідком ОСОБА_6 , як відповідальна особа та покази ОСОБА_7 - колишньої дружини потерпілого про те, що спочатку службові відносини чоловіка з обвинуваченим були нормальні, а потім ОСОБА_1 під час розмови з нею сказав, що ОСОБА_3 слабак, неналежно виконує свої обов`язки і накази командирів, виявляє непокору та йому не місце в армії.

Не спростовує це і сам потерпілий, який в судовому засіданні підтвердив, що разом з ним проходив службу обвинувачений ОСОБА_1 , який був його командиром, з останнім у нього склалися напружені стосунки, під час яких виникали суперечки, але конфліктів або бійок не було

Також суд не взяв до уваги покази свідка ОСОБА_8 про те, що він проходив службу разом з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , стосунки між обома були напружені, але конфліктів не виникало. Іноді ОСОБА_1 як старший за званням робив ОСОБА_3 зауваження з приводу вживання алкоголю, у зв`язку з чим виникали суперечки.

Крім того, суд припустився грубих помилок у визначенні військового статусу обвинуваченого як начальника, і потерпілого як підлеглого, вказавши що ОСОБА_1 є старшим за званням ОСОБА_3 , але це не так. У них одинакові військові звання солдат, натомість ОСОБА_1 начальник за посадою командир міномету-мінометного розрахунку, а ОСОБА_3 підлеглий- номер мінометного розрахунку. То що суд визначив нейтральним словом «суперечки» між військовим начальником і його підлеглим, визначається як непокора.

У вироку суд зауважив, що потерпілий охарактеризував ОСОБА_1 як безвідповідальну особу, яка зловживає наркотичними засобами та алкогольними напоями, це з військової точки зору є неприпустимим, адже підлеглий не може давати характеристику своєму військовому начальнику.

Захисник вказує, що суд першої інстанції достеменно не розібрався в питаннях військової субординації і службових стосунках між обвинуваченим і потерпілим, що привело до помилкових висновків щодо мотиву і мети вчиненого кримінального правопорушення, невстановлення дійсного умислу.

Так, ОСОБА_1 визнавав від самого початку свою провину у пострілі, а не у замаху на вбивство. Також не можна враховувати доказом умислу на позбавлення життя, визнання обвинуваченим в умовах слідчого ізолятору факту спричинення смерті потерпілому, коли йому самому були невідомі наслідки його дій.

Зазначає, що ретельне та повне з`ясування питання мотиву та службових стосунків обвинуваченого і потерпілого може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення. Вказує, що у даному випадку могла б йти мова про вчинення менш тяжких військових кримінальних правопорушень, що покращило б становище обвинуваченого, але в межах висунутого обвинувачення обвинуваченого ОСОБА_1 слід виправдати.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисника прокурор просить вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_1 залишити без змін, а апеляційну скаргу адвоката Осадчого В.І. - без задоволення.

Зазначає, що всі доводи сторони захисту, викладені в апеляційній скарзі, ретельно досліджено та перевірено під час судового розгляду, вина обвинуваченого ОСОБА_1 та обґрунтованість обвинувачення в інкримінованому кримінальному правопорушенні повністю підтверджена дослідженими доказами.

Вказує, що обвинувачений та потерпілий під час несення військової служби спільно вживали алкогольні напої, що ніяк не може підтверджувати доводи сторони захисту, що ОСОБА_1 в цей час діяв як начальник та намагався реалізувати права командира відповідно до дисципліни щодо підлеглого ОСОБА_3

07.10.2018 року о 01.20 годин зафіксовано, що ОСОБА_1 заходився в стані алкогольного сп`яніння 2,11%.

Зазначає, що характер пострілу ОСОБА_1 у потерпілого вказує на те, що він був не випадковим, а прицільним, з близької відстані, адже постріл здійснено в грудну клітину, де розташовані життєво важливі органи.

Крім того, після здійснення пострілу та побачивши, що потерпілий не подає ознак життя, ОСОБА_1 не прийняв жодних мір щодо надання допомоги потерпілому, що виключає можливість характеризувати дії засудженого як необережні.

Обвинувачений під час судових засідань визнав свою провину в повному обсязі, та жодного разу не обумовився про те, що він не розумів до чого може призвести постріл в бліндажі на короткій відстані від потерпілого.

Представник потерпілого ОСОБА_3 адвокат Прядко Д.В. подав заперечення на апеляційну скаргу захисника, в яких просить вирок суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Зазначає, що в матеріалах справи достатньо допустимих і належних доказів вчинення замаху на умисне вбивство ОСОБА_3 , це такі докази як: протокол огляду місця події, стенограма негласних слідчих дій, судово-медична експертиза, додаткова судово-медична експертиза, показання самого обвинуваченого, показання свідків, показання потерпілих, знаряддя вчинення злочину та характер його вчинення постріли впритул в спину.

Позиція сторони захисту, що ОСОБА_1 начебто не хотів убивати ОСОБА_3 , спрямована на ухилення від відповідальності за ст. 115 КК України. Зазначені в апеляційній скарзі показання потерпілих та свідків перефразовані та взяті з контексту.

Вказує, що відповідно до додаткової судово-медичної експертизи № 21 від 01.06.21 року, у потерпілого ОСОБА_3 крім іншого, встановлено закриту черепно-мозкову травму, яка утворилась від дії тупого предмету та відноситься до тяжких тілесних ушкоджень. Давність утворення цих ушкоджень співпадає з вогнепальним пораненням.

В апеляційні скарзі позиція сторони захисту спрямована на службові відносини між обвинуваченим та потерпілим, є посилання на Дисциплінарний статут Збройних Сил України, однак не зазначено які саме порушення були зі сторони потерпілого.

Окрім того, в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_1 провину визнав у повному обсязі, тому позиція захисту не відповідає позиції обвинуваченого.

Позиції учасників судового провадження

Обвинувачений та його захисник підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити з наведених у ній підстав.

Потерпіла ОСОБА_2 просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, вважала вирок суду законним та обґрунтованим. Обвинувачений намагався вбити її сина, син також отримав тяжку травму голови. Її син збирався переводитися із-за стосунків з ОСОБА_1 , але не встиг.

Представник потерпілого ОСОБА_3 адвокат Прядко Д.В. просив апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення, а вирок суду без змін, підтримавши надані ним заперечення на апеляційну скаргу захисника.

Потерпілий ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений по дату, час та місце апеляційного розгляду, поважних причин неявки не повідомив.

Прокурор просив апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення, а вирок суду без змін. Вважав доводи захисту безпідставними, оскільки злочин вчинено під час спільного розпивання спиртних напоїв, тому відсутні підстави кваліфікувати дії обвинуваченого як військове кримінальне правопорушення, пославшись на доводи, викладені ним у запереченні на апеляційну скаргу захисника.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги, просили вирок суду скасувати та закрити провадження; потерпілу, представника потерпілого та прокурора, які просили апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення, а вирок суду без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Мотиви Суду

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_1 , дав належну юридичну оцінку його діям і у відповідності із вимогами норм КК України кваліфікував його дії за ч. 2 ст.15, ч.1 ст. 115 КК України.

В ході судового розгляду в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_1 повністю визнав свою вину, пояснивши, що розпивав спиртні напої з ОСОБА_3 , знаходився в стані сильного алкогольного сп`яніння, під час спілкування між ними виник конфлікт, під час якого він вистрелив з виданого та закріпленого за ним автомата АКС -74. В момент пострілу, потерпілий був розташований спиною до нього. Позови потерпілих визнав повністю.

Між тим, захисник в судовому засіданні наголошував на недоведеність з боку сторони обвинувачення умислу на вбивство, у зв`язку з чим сторона захисту вважала, що в діях ОСОБА_1 вбачаються ознаки ненавмисного вбивства.

Суд першої інстанції перевіряв в судовому засіданні доводи захисника обвинуваченого, які свого підтвердження не знайшли.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що у даному конкретному випадку направлення обвинуваченим зброї у сторону потерпілого у приміщенні з обмеженим простором, попередньо привівши її в бойову готовність та натискання на спусковий гачок, дозволяє зробити висновок про наявність умислу на заподіяння смерті потерпілому, спонукальною причиною якого послугували раптово виниклі неприязні відносини та правильну кримінально-правову кваліфікацію такої сукупності дій за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, оскільки смерть потерпілого не настала з причин, які не залежали від волі ОСОБА_1 , оскільки ОСОБА_4 була надана своєчасна кваліфікована медична допомога.

Крім того, активні дії ОСОБА_1 , який після пострілу у ОСОБА_4 не намагався надати останньому допомогу, не викликав швидку медичну допомогу, перевірив чи живий потерпілий та став дзвонити співслужбовцям та повідомляти, що він вбив ОСОБА_3 , свідчать про мобілізованість, усвідомленість та цілеспрямованість його дій і разом із іншими, встановленими обставинами, спростують твердження сторони захисту про необережний характер заподіяння смерті потерпілому.

Твердження сторони захисту про неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність є безпідставними, оскільки підставою кваліфікації діяння за ч. 1 ст. 119 КК України може бути лише обґрунтований висновок про психічне ставлення обвинуваченого до заподіяння смерті потерпілому у формі необережності. З огляду на встановлені судом обставини, підстави до такого умовиводу в цьому кримінальному провадженні відсутні.

Вказані висновки суду першої інстанції узгоджуються з правовою позицією, викладеною зокрема у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2021 року (справа № 361/2548/18, провадження № 51-1816км21).

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого оскаржує наявність у діях підзахисного складу злочину, передбаченого ст. 115 ч.1 КК України, вважає, що у даному випадку могла б йти мова про вчинення ОСОБА_1 менш тяжких військових кримінальних правопорушень, що покращило б становище обвинуваченого, але вважає, що в межах висунутого обвинувачення ОСОБА_1 слід виправдати.

Колегія суддів не може погодитися з вказаними апеляційними доводами.

Так, положеннями частини 1 статті 401 КК України визначається поняття військового кримінального правопорушення, а саме військовими кримінальними правопорушеннями визнаються передбачені цим розділом кримінальні правопорушення проти встановленого законодавством порядку несення або проходження військової служби, вчинені військовослужбовцями, а також військовозобов`язаними та резервістами під час проходження зборів.

У цьому визначенні розкриваються не всі ознаки військового злочину, а лише специфічні, які дають змогу відмежувати військові злочини від інших. Водночас, для військових злочинів цілком характерними залишаються і загальні ознаки злочину. До специфічних ознак військового злочину віднесені спеціальні: 1) об`єкт посягання - встановлений законодавством порядок несення або проходження військової служби; 2) суб`єкт - військовослужбовець, а у разі вчинення більшості військових злочинів також і військовозобов`язаний під час проходження останнім зборів; 3) кримінальна протиправність - визнання діяння військовим злочином тільки в тому разі, якщо воно прямо передбачене у розділі XIX Особливої частини КК України. За відсутності принаймні однієї із зазначених ознак діяння не може бути кваліфіковане як військовий злочин.

Для того, щоб зрозуміти, чи було посягання на порядок несення (проходження) саме військової служби, необхідно встановити, чи було покладено відповідними актами законодавства на військовослужбовця обов`язок діяти певним чином, або, навпаки, утримуватися від певної поведінки.

До складу цього порядку належать: порядок підлеглості та військової честі; порядок проходження військової служби; порядок експлуатації озброєння і військової техніки та користування військовим майном; порядок несення спеціальних служб; порядок зберігання військової таємниці; порядок здійснення своїх повноважень військовими службовими особами Збройних Сил України та інших військових формувань; порядок виконання військового обов`язку в бою та в інших особливих умовах; порядок дотримання звичаїв та правил ведення війни.

Так, не створюють складу військового злочину діяння, що не посягають на встановлений порядок несення військової служби (викрадення приватного майна або хуліганство на території військової частини), або такі, що хоча б і посягали на військовий правопорядок, але вчинені робітниками чи службовцями ЗС або інших військових формувань (невиконання наказу, порушення правил водіння спеціальної машини тощо), або не передбачені законодавством як військові злочини (скажімо, перехід військовослужбовця на бік ворога в умовах воєнного стану або службовий підлог, вчинений військовою службовою особою кваліфікуються як загальнокримінальні злочини).

У контексті наведеного, аналізуючи вищевказане, матеріали кримінального провадження та конкретні обставини кримінального правопорушення, колегія суддів дійшла висновку, що у даному конкретному випадку діяння обвинуваченого ОСОБА_1 , а саме закінчений замах на умисне вбивство, тобто закінчений замах на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, не створюють складу військового злочину, не посягають на встановлений порядок несення військової служби та не передбачені законодавством як військовий злочин, а кваліфікується як загальнокримінальний злочин, передбачений ч.2 ст.15, ч.1 ст. 115 КК України.

Висновки суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_1 у закінченому замаху на умисне вбивство, тобто у закінченому замаху на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, за обставин та в обсязі, встановленому в судовому засіданні та наведеному в мотивувальній частині вироку, підтверджується сукупністю досліджених в судовому засіданні узгоджених між собою, стосовних, допустимих, достовірних та достатніх доказів.

Апеляційні доводи захисника про вчинення ОСОБА_1 у даному випадку менш тяжких військових кримінальних правопорушень, а не закінченого замаху на вбивство, спростовуються матеріалами кримінального провадження та добутими по кримінальному провадженню доказами, а саме:

- показаннями самого обвинуваченого ОСОБА_1 , який визнав, що він разом зі своїм підлеглим ОСОБА_4 розпивали алкогольні напої в бліндажі, коли він вже знаходився в стані сильного алкогольного сп`яніння, під час спілкування між ними виник конфлікт, під час якого він вистрелив з автомата АКС -74. В момент пострілу, потерпілий був розташований спиною до нього, на відстані приблизно 2 метрів. ОСОБА_3 впав, він перевірив чи живий він чи ні.

- показаннями потерпілого ОСОБА_4 , який показав, що після поранення він погано пам`ятає всі обставини, але пояснив, що обвинувачений ОСОБА_1 був його командиром, з яким у нього склалися напружені стосунки, виникали суперечки, в той день, він разом з ОСОБА_1 вживали алкогольні напої, поряд з ними постійно знаходилися автомати з бойовими патронами. Пам`ятає що вистріл був один, вважає, що в упор.

- показаннями потерпілої ОСОБА_2 , яка пояснила, що її син - потерпілий ОСОБА_4 іноді скаржився на ОСОБА_1 , який агресивно до нього відносився.

- показаннями свідка ОСОБА_8 , який показав, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були напружені стосунки. В жовтні 2018 року йому зателефонував ОСОБА_1 та повідомив, що вбив ОСОБА_3 . Коли він разом з солдатом ОСОБА_9 приїхали на позицію, ОСОБА_1 повідомив, що вбив ОСОБА_3 . Солдат ОСОБА_9 надав першу медичну допомогу ОСОБА_3 , а він викликав медиків та повідомив начальство;

- свідок ОСОБА_10 пояснив, що був командиром ОСОБА_1 , який був старший на своїй ділянці позиції. Про подію дізнався від самого ОСОБА_1 , який зателефонував та повідомив, що вбив ОСОБА_3 ;

- показаннями свідка ОСОБА_11 , який пояснив, що знаходився на КПП куди привезли ОСОБА_1 , який знаходився в стані алкогольного сп`яніння та визнавав факт вбивства ОСОБА_3 , але не міг пояснити причину;

- висновками експертиз, протоколами слідчих дій та іншими письмовими доказами, дослідженими судом першої інстанції.

Вважати наведені докази недостатніми для обґрунтування винуватості обвинуваченого ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, на думку колегії суддів підстав немає.

Таким чином, в ході судового розгляду було встановлено, що в ході розпивання спиртних напоїв, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які були у стані алкогольного сп`яніння, виник конфлікт, на ґрунті раніше виниклих неприязних стосунків, під час якого ОСОБА_1 , як військовослужбовець маючи гарні навички стрільби та поводження з автоматом, усвідомлюючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, реалізуючи свій злочинний намір, направлений на умисне протиправне заподіяння смерті, застосував автоматичну зброю в умовах обмеженого простору - бліндажу, направив зброю на потерпілого та здійснив прицільний постріл з близької відстані потерпілому в спину - в грудну клітину, де розташовані життєво важливі органи, що свідчить про його цілеспрямовані дії направлені на позбавлення життя потерпілого. Після того, як потерпілий ОСОБА_3 впав та не подавав ознак життя, ОСОБА_1 виходить на вулицю, телефонує співслужбовцям та повідомляє, що він вбив ОСОБА_3 .

Колегія суддів звертає увагу, що сам обвинувачений ОСОБА_1 під час судових засідань визнав свою провину в повному обсязі в інкримінованому кримінальному правопорушенні, жодного разу не показував, що вчинив кримінальне правопорушення проти встановленого законодавством порядку несення або проходження військової служби, що потерпілий не виконав його наказу.

Захисник в апеляційній скарзі також не конкретизує своїх вимог, а лише посилається на те, що у даному випадку могла б йти мова про вчинення ОСОБА_1 менш тяжких військових кримінальних правопорушень, що покращило б становище обвинуваченого, при цьому не зазначаючи ознаки якого саме із військових кримінальних правопорушень містять дії ОСОБА_1 .

Щодо апеляційних доводів, що суд припустився грубих помилок у визначенні військового статусу обвинуваченого як начальника, і потерпілого як підлеглого, вказавши що ОСОБА_1 є старшим за званням ОСОБА_3 , тоді як у них одинакові військові звання солдат, натомість ОСОБА_1 начальник за посадою командир міномету-мінометного розрахунку, а ОСОБА_3 підлеглий - номер мінометного розрахунку, то ці обставини ніяким чином не впливають на фактичні обставини вчиненого правопорушення та на кваліфікацію дій обвинуваченого, тому колегія суддів вважає, що вони не заслуговують на увагу.

Колегія суддів вважає неспроможними доводи, що суд визначив нейтральним словом «суперечки» між військовим начальником і його підлеглим, тоді як це визначається як непокора, тобто суд першої інстанції достеменно не розібрався в питаннях військової субординації і службових стосунках між обвинуваченим і потерпілим, що привело до помилкових висновків щодо мотиву і мети вчиненого кримінального правопорушення, не встановлення дійсного умислу.

Так, згідно вимог ч.1 ст.402 КК України непокорою є відкрита відмова виконати наказ начальника, а також інше умисне невиконання наказу.

Як встановлено в ході судового розгляду, під час розпивання спиртних напоїв між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на ґрунті раніше виниклих неприязних стосунків стався конфлікт, в ході якого у ОСОБА_1 виник умисел саме на заподіяння смерті ОСОБА_3 , з метою реалізації якого він взяв до рук автомат, привів його у бойову готовність та здійснив постріл в спину ОСОБА_3 , тобто мова не йде про відкриту відмову ОСОБА_3 , який є підлеглим, виконати наказ ОСОБА_1 , який є начальником щодо потерпілого, а також інше умисне невиконання наказу. Про існування між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 неприязних стосунків, які виникли раніше, показали свідки, допитані в судовому засіданні.

Таким чином, колегія суддів вважає, що в ході апеляційного розгляду не знайшли підтвердження доводи захисника, що в діях обвинуваченого ОСОБА_1 вбачаються ознаки вбивства через необережність або військового кримінального правопорушення.

На думку колегії суддів, висновки суду першої інстанції не містять протиріч, за встановленими судом фактичними обставинами кримінального провадження, виходячи з сукупності вказаних та інших досліджених в судовому засіданні доказах, які отримали відповідну правову оцінку у вироку, в межах висунутого обвинувачення, суд першої інстанції обґрунтовано та правильно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_1 за ч.2 ст.15, ч.1 ст. 115 КК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів не знаходить апеляційних підстав для задоволення апеляційних вимог захисника, судом першої інстанції матеріальний закон застосований правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при постановленні вироку не встановлено, апеляційних підстав для зміни або скасування вироку колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_1 адвоката Осадчого В.І. залишити без задоволення.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21.09.2021 року стосовно ОСОБА_1 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення.

Судді:

Преснякова А.А. Гришин Г.А. Свіягіна І.М.