Провадження № 1-кп/761/603/2020
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 серпня 2020 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
судді ОСОБА_2 ,
присяжних ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
за участі:
секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,
прокурора ОСОБА_7 ,
обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,
за присутності:
запасних присяжних: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Шевченківського районного суду м. Києва кримінальне провадження № 120 171 000 000 001 77, у якому
ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України,
ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України,
у с т а н о в и в :
Шевченківським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченнямТОСОБА_14 за ч. 5 ст. 27, п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_8 за ч. 5 ст. 27, п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України.
Строк застосованого до обвинувачених запобіжного заходу у виді тримання під вартою закінчується 22.08.2020, однак,до зазначеної дати закінчити судовий розгляд провадження неможливо через його складність, що у силу ч. 3 ст. 331 КПК України покладає на суд обов`язок вирішити питання доцільності продовження застосованого до обвинувачених запобіжного заходу.

Вважаючи, що ризики непроцесуальної поведінки обвинувачених не зменшилися, оскільки з огляду на покарання, яке загрожує останнім у разі визнання їх винуватими у вчиненні інкримінованих їм дій, обвинувачені можуть переховуватись від суду, а також вчинити інше кримінальне правопорушення, прокурор наполягав на продовженні строку вказаного запобіжного заходу.
Захисник ОСОБА_11 , вважаючи ризики, зазначені прокурором, необґрунтованими, заперечував проти продовження тримання його підзахисного під вартою, просив змінити ОСОБА_9 запобіжний захід на більш м`який.

Захисник ОСОБА_10 просила суд відмовити у продовженні строку застосованого до ОСОБА_8 запобіжного заходу, наполягаючи, що наведені державним обвинувачем ризики недоведені, просила змінити її підзахисному запобіжний захід на інший, не пов`язаний з триманням під вартою.

Обвинувачені підтримали позицію своїх захисників.

Суд, заслухавши доводи сторони обвинувачення та сторони захисту, дослідивши матеріали судового провадження, дійшов висновку про таке.

У силу ч. 3 ст. 331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності тримання обвинуваченого під вартою до спливу продовженого двомісячного строку дії цього запобіжного заходу. За наслідками розгляду цього питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Під час досудового розслідування відповідно до ст. 194 КПК у разі вирішення питання продовження строку дії запобіжного заходу має бути встановлено, чи є обґрунтованою підозра; чи наявні достатні підстави вважати, що існує хоча б один з передбачених ст. 177 КПК ризиків, на які вказує прокурор; чи може запобігти існуючим ризикам застосування до підозрюваного менш суворого запобіжного заходу.

Однак, враховуючи, що відповідно до Глави 28 КПК судовий розгляд кримінального провадження здійснюється з метою встановлення, чи доведена поза розумним сумнівом вина особи у зазначених прокурором в обвинувальному акті злочинних діях, оцінка обґрунтованості підозри на цій стадії провадження виключається.

З наведеного витікає, що, вирішуючи питання доцільності подальшого тримання особи під вартою, суд має встановити існування ризиків неправомірної процесуальної поведінки цієї особи та можливість запобігти цим ризикам шляхом застосування менш суворого запобіжного заходу.

Відповідно до ст. 9 КПК під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватись вимог Конституції України, КПК, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України та керуватись у своїй діяльності рішеннями Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

У силу положення статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права,нікого не може бути позбавлено свободи, крім установлених цією статтею Конвенції випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Частиною першою статті 64 Конституції України встановлено, що конституційні права свободи людини і не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Згідно з ч. 2 ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Водночас, у справі «Плесо проти Угорщини» ЄСПЛ зазначив, що вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції, тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції.
Таким чином, суд, вирішуючи питання щодо продовження строку тримання особи під вартою має керуватись не лише нормами внутрішнього законодавства, але й взяти до уваги положення Конвенції та рішень Європейського суду, який у справі «Маккей проти Об`єднаного Королівства» визначив, що основна мета статті 5 Конвенції полягає у запобіганні свавільного або безпідставного позбавлення волі особи та гарантуванні верховенства права.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004№ 15-рп/2004 верховенство права вимагає від держави його втілення, зокрема, у правозастосовну діяльність, не обмежуючись лише законодавством як однією з його форм, а й включаючи й інші соціальні регулятори, зокрема, норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем останнього.

Усі ці елементи права об`єднуються ідеологіє справедливості, яка є однією основних засад права, та проявляється, серед іншого, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.
Таким чином, суд, керуючись принципом справедливості, повинен враховувати особливості конкретної справи, у якій необхідне тривале утримання особи під вартою у зв`язку з привалюванням суспільного інтересу та безпеки суспільства над правилом поваги до особистої свободи особи.

Беручи до уваги практику Європейського суду, зокрема, рішення у справі «Ладент проти Польщі», суд враховує, що тримання під вартою у відповідності до підпункту (с) пункту 1 статті 5 Конвенції має задовольнити вимогу пропорційності.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 19.10.2009 № 26-рп/2009 принцип пропорційності передбачає встановлення обмежень прав і свобод людини і громадянина за умови, що таке обмеження є суспільно необхідним.

Отже, суд, розглядаючи питання щодо доцільності подальшого утримання особи під вартою,має встановити існування ризиків неправомірної процесуальної поведінки цієї особи, а також, чи виправдовує подальше обмеження прав особи справжній інтерес суспільства.

Низкою рішень Європейського суду з прав людини сформульовані підстави, за наявності яких допускається безперервне тримання особи під вартою.
До цих підстав серед іншого віднесені наявність ризику, що обвинувачений не з`явиться до суду; вчинить дії, які перешкоджають правосуддю; скоїть інше кримінальне правопорушення; стане причиною громадських заворушень.
Оцінюючи актуальність ризику переховування обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , суд бере до уваги таке.
Відповідно до положення ст. 178 КПК суворість покарання, яке загрожує обвинуваченим у разі доведення їх винуватості у вчиненні інкримінованого злочину, є обов`язковою обставиною під час вирішення судом питання про продовження строку дії запобіжного заходу.
Таким чином, оцінюючи реальність існування ризику переховування обвинувачених, суд не має права ігнорувати суворість покарання, яке загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винуватими у вчиненні інкримінованих дій.

Надаючи оцінку можливості ОСОБА_8 та ОСОБА_9 переховуватися від суду, суд також бере до уваги, що існує значна ймовірність, що обвинувачені з метою уникнення покарання за інкриміновані їм дії, які кваліфіковані, як особливо тяжкий злочин, що потягнув смерть людини, можуть вчинити спроби, спрямовані на ухилення від суду.

Суд також має врахувати складність обставин справи і судового розгляду, зокрема, кількість свідків, потерпілих, обсяг матеріалів кримінального провадження тощо.

Отже, суд бере до уваги наявність у обвинувачених певних сімейних зв`язків, постійного місця реєстрації, що хоч і свідчить на користь зменшення ризику вчинення дій з метою переховування від суду, однак само по собі, без інших вагомих обставин не мінімізує цей ризик настільки, щоб дійти висновку про можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Співставлення негативних для обвинувачених наслідків переховування доводить, що цей ризик залишається достатньо високим.

Також, надаючи оцінку реальності існування ризику вчинення обвинуваченими іншого злочину, суд звертає увагу на рішення ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії», у якому Європейський Суд зазначив, що серйозність звинувачень може примусити судові органи помістити обвинуваченого під варту з метою попередження спроб подальших правопорушень.

З матеріалів судового провадження витікає, що не безпідставним є висновок, що обвинувачені можуть вчинити новий злочин, що відповідно до позицій ЄСПЛ також є однією з підстав тримання особи під вартою.

Крім того, судом враховується, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину пособництва в умисного заподіянні смерті людині, вчинене за попередньою змовою групою осіб з корисливих мотивів на замовлення , а також наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, тому застосування більш м`яких запобіжних заходів не може забезпечити їх належної процесуальної поведінки.

За результатами встановлених судом обставин, з урахуванням доводів сторін кримінального провадження, суд дійшов висновку про наявність факторів, які передбачені ч.1 ст. 194 КПК, що дає підстави для визнання доцільним продовження строку тримання обвинувачених під вартою.

З вказаних підстав суд вважає, що не підлягають задоволенню клопотання захисників ОСОБА_11 та ОСОБА_10 про зміну обвинуваченим запобіжного заходу.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 177, 178, 180, 194, 331 КПК України, суд

у х в а л и в :
У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_10 про зміну обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу відмовити.
У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_11 про зміну обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу відмовити.
Продовжити строк дії застосованого до обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 01 жовтня 2020 року включно.
Продовжити строк дії застосованого до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 01 жовтня 2020року включно.
Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва упродовж семи днів з дня проголошення судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2

Присяжні:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5