Справа № 503/1065/21
Провадження №1-кп/503/69/21
УХВАЛА

21 жовтня 2021 року Кодимський районний суд Одеської області в складі:
головуючого-судді ОСОБА_1
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2
розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Кодима питання затвердження угоди про визнання винуватості у судовому провадженні за кримінальним провадженням, внесеним до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000231 від 01.11.2020 року, за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Олексіївка Кодимського району Одеської області, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.1, 3 ст. 191, ч.1, 3, 4 ст. 358 КК України,
сторони кримінального провадження: прокурор ОСОБА_4 , потерпілі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , обвинувачена ОСОБА_3 , захисник обвинуваченої адвокат ОСОБА_17 ,

встановив:
До суду від Подільської окружної прокуратури Одеської області надійшов обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1, 3 ст. 191, ч.1, 3, 4 ст. 358 КК України, з угодою про визнання винуватості.
В підготовчому судовому засіданні прокурор, обвинувачена та її захисник просили суд затвердити укладену сторонами угоду про визнання винуватості.
Заслухавши думки учасників судового провадження суд, вирішуючи питання про можливість затвердження вище наведеної угоди про визнання винуватості, виходить з наступного.
Згідно з п.1 ч.3 ст. 314 КПК України, при прийнятті рішення у підготовчому судовому засіданні суд має право затвердити угоду.
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 468 КПК України, у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.
Згідно положень ч.4 ст. 469 КПК України, угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена щодо кримінальних проступків, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.
При цьому, згідно вимог ч.3 ст. 475 КПК України, мотивувальна частина вироку на підставі угоди має містити, серед іншого, формулювання обвинувачення.
Однак, зміст обвинувального акту та укладеної угоди про визнання винуватості обвинуваченої ОСОБА_3 , що передана на затвердження суду, містять правові кваліфікації за ч.1, 3 ст. 191 КК України, зокрема з кваліфікуючими ознаками як «привласнення» так і «розтрати».
В свою чергу фактичні обставини зазначених кримінальних правопорушень, які прокурор вважав встановленими, та формулювання обвинувачення, що зазначенні у обвинувальному акті та угоді про визнання винуватості містять зазначення обставин лише щодо «привласнення».
Згідно положень другого абзацу пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» від 06.11.2009 року № 10 (надалі за текстом постанова Пленуму), при розтраті повноваження щодо доставки використовуються для обернення винною особою майна на користь інших осіб, зокрема це може бути відчуження майна іншим особам для споживання, як подарунок чи товар, в обмін на інше майно тощо.
Проте згідно змісту самого обвинувального акту та укладеної угоди про визнання винуватості обвинувачена привласненими на свою користь грошовими коштами потерпілих розпоряджалась на власний розсуд.
Крім того, згідно змісту обвинувального акту та укладеної угоди про визнання винуватості формулювання обвинувачення містить вісім окремих епізодів вчинення обвинуваченою 07.10.2020 року тотожних діянь у відношенні різних потерпілих, при цьому кожне з них було кваліфіковане як окреме кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст. 191 КК України, а також вісім окремих епізодів вчинення обвинуваченою 07.10.2020 року тотожних діянь, при цьому кожне з них було кваліфіковане як окреме кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст. 358 КК України.
Згідно ч.2 ст. 32 КК України, повторність відсутня при вчиненні продовжуваного кримінального правопорушення, яке складається з двох або більше тотожних діянь, об`єднаних єдиним кримінально протиправним наміром.
В свою чергу абзац четвертий пункту 20 постанови Пленуму передбачає, що неодноразове незаконне вилучення чужого майна чи заволодіння ним, що складається із тотожних діянь, які мають загальну мету та із самого початку охоплюються єдиним злочинним наміром на заволодіння конкретним майном, слід розглядати як один продовжуваний злочин.
Аналогічного висновку дотримується Касаційний кримінальний суд Верховного Суду, про що свідчить його постанова від 18 грудня 2018 року у справі № 659/1228/19 (провадження № 51-1496км21).
У зв`язку з чим суд вважає, що відсутні фактичні підстави для визнання винуватості обвинуваченої ОСОБА_3 як за формулюванням пред`явленого їй обвинувачення в частині його правової кваліфікації за ч.1, 3 ст. 191 КК України так і за самим його обсягом.
Відповідно до пункту 6 ч.7 ст. 474 КПК України, суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону. Суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо відсутні фактичні підстави для визнання винуватості.
Ураховуючи вище наведене суд вважає за необхідне відмовити в затвердженні угоди про визнання винуватості укладеної 03.09.2021 року мж прокурором та обвинуваченою так як відсутні фактичні підстави для визнання винуватості у частині обвинувачення узгодженого сторонами.
Керуючись ст. 284, 314, 474 КПК України, суд

постановив:
Відмовити в затвердженні угоди про визнання винуватості укладеної 03.09.2021 року між прокурором Подільської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_4 та обвинуваченою ОСОБА_3 в рамках кримінального провадження № 0000231 від 01.11.2020 року.
Судове провадження продовжити у загальному порядку зі стадії підготовчого судового провадження.
Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили з моменту її оголошення.

Суддя ОСОБА_1