Дата документу 01.10.2021
Справа № 334/7013/21
Провадження № 1-кс/334/1699/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 жовтня 2021 року слідчий суддя Ленінського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 ознайомившись з матеріалами клопотання слідчого СВ Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області капітан поліції ОСОБА_2 , погоджене з прокурором Дніпровської окружної прокуратури ОСОБА_3 , про арешт майна у кримінальному провадженні за номером у ЄРДР 0001486 від 16.09.2021,

ВСТАНОВИВ:

1. Суть питання, яке вирішується слідчим суддею

29.09.2021 року до слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 надійшло клопотання слідчого погоджене прокурором, в якому слідчий просить накласти арешт на майно, за переліком, вказаним в резолютивній частині клопотання.

Клопотання обґрунтоване тим, що вищевказане майно було тимчасово вилучене під час невідкладного огляду (обшуку) 28.09.2021 у транспортному засобі - автомобіль «VOLKSWAGEN GOLF», реєстраційний номер НОМЕР_1 в ході якого було виявлено та вилучено:

- подушку безпеки з рульового колеса автомобіля з плямами речовини бурого кольору, запаковано в картонну коробку;

- подушку безпеки з правої частини панелі приладів автомобіля, (з боку переднього правого сидіння), з плямами речовини бурого кольору, запаковано в картонну коробку.

16.09.2021 року під час огляду місця пригоди, автомобіль VOLKSWAGEN GOLF», реєстраційний номер НОМЕР_1 - тимчасово затримано та поміщено на майданчик тимчасового тримання транспортних засобів Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області.

Необхідність накладення арешту на тимчасово вилучене майно в клопотанні зазначається є прямим джерелом здобуття доказів, направлених на встановлення особи водія, який вчинив дане кримінальне правопорушення.

2. Відповідність клопотання вимогам ст. 171 КПК України

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є заходом забезпечення кримінального провадження.

За правилами ч. 3 ст. 132 цього Кодексу застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо прокурор не доведе, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно з ч. 2 ст. 171 КПК України в клопотанні про арешт майна повинно бути зазначено:

1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна;

2) перелік і види майна, що належить арештувати;

3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном;

4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Ознайомившись зі змістом клопотання, доданими до нього копіями документів, слідчим суддею встановлено, що клопотання про арешт майна у кримінальному провадженні № 0001486 не відповідає вимогам закону, виходячи з такого.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 167 КПК України тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті (збереження речових доказів), арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 98 цього Кодексу, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Отже, відповідно до матеріалів кримінального провадження мають бути вказані достатні підстави вважати, що в разі ненакладення арешту на майно та повернення його власнику, останній може приховати, пошкодити або знищити докази, які свідчать про вчинення ним кримінального правопорушення з метою уникнення кримінальної відповідальності. При складанні клопотання слідчому слід дотримуватись вимог КПК України та якнайменш обґрунтовувати, що у випадку накладення арешту на майно орган досудового розслідування матиме реальну можливість повністю забезпечити збереження речових доказів з певною метою (наприклад: подальшого експертного дослідження слідів злочину та/або з`ясування всіх обставин кримінального правопорушення).

Клопотання слідчого не може підлягати задоволенню, оскільки слідчим не обґрунтовано, що такі плями речовини бурого кольору тощо, є майном (матеріальним об`єктом), а не тільки мають сліди злочину.

Можливість повернення як майна вказаних вище біологічних зразків у зв`язку зі скасуванням арешту майна, яке було б визнано речовим доказом та на яке накладено арешт, є таким, що не відповідає нормі ст. 98 КПК України, засадам та поняттям речового доказу відповідно до кримінального процесуального закону, такі зразки також не можуть бути майном в розрізі норм ЦК України.

Так, не будь-яка річ або біологічна речовина від людини (слина, кров тощо) може бути визнана речовим доказом у кримінальному провадженні та повинна підпадати під ознаки як речового доказу, так і майна в розумінні чинного цивільного закону.

У змісті поданого слідчим клопотання про арешт майна не розкрито жодної з підстав, передбачених ч. 3 ст. 132 КПК України, для застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження.

В клопотанні не називається та не розкрито не лише підстав, а й мети накладення арешту на кожен вид майна, що є порушенням п. 1 ч. 2 ст. 171 КПК України.

Стандарт доказування у кримінальних провадженнях поза розумним сумнівом повинен бути вказівником для слідчого та прокурора. Сторона обвинувачення повинна діяти в межах та спосіб, передбачений КПК України, а тому не допускатиметься в подальшому накладення арешту на вказане вище майно за неконкретним або таким формулюванням, що не дає змоги виокремити предмет клопотання про арешт.

Необхідність арешту на тимчасово вилучене майно (та/або документи) має ґрунтуватись на положеннях ч. 2 ст. 167 КПК України із зазначенням у клопотанні слідчого про арешт майна, що саме з тимчасово вилучених речей (документів) є предметами кримінального правопорушення, що є засобами чи знаряддями вчинення кримінального правопорушення та які сліди вони могли зберегти на собі, а також які саме з вилучених речей (документів) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення, які є доходами або перетвореним майном.

Також в порушення п. 3 ч. 2 ст. 171 КПК до клопотання не додано документів, що могли би підтверджувати право власності на майно у виді будь-яких речей з переліку майна, а також не викладені конкретні факти і докази, що свідчать про володіння цим майном певними особами з зазначенням їхніх даних.

У цьому аспекті слідчий суддя звертає увагу на те, що в клопотанні, не зазначено а з додатків до нього не вбачається про виконання слідчим/прокурором положень ч. 3 ст. 168 КПК України, направлення відповідного протоколу особам, у яких вилучено майно, що окрім іншого давало б можливість виконати вимоги закону та повідомити цих осіб (володільців майна) про розгляд клопотання в суді.

3. Висновки слідчого судді

З врахуванням істотних недоліків:

- будь-якого обґрунтування сукупності підстав чи розумних підозр вважати майно доказом кримінального правопорушення або речовим доказом у відповідності до ст. 98, ч. 1 ст. 170 КПК України;

- відсутності посилань на документи, які підтверджують право власності на майно, яке належить арештувати, власників майна (номінальних, законних), їх дані; з обґрунтуванням виклику власників майна у відповідності до ст. 172 КПК України;

- мету накладення арешту на кожен вид майна;

- підстави застосування заходу забезпечення кримінального провадження та обґрунтування потреби досудового розслідування, що виправдовували б такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого;

- зазначення в клопотанні слідчого конкретних фактів і доказів, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження будь-якими особами таким майном;

Таким чином, в клопотанні про арешт майна слідчий в порушення вимог КПК України не вказує про необхідність (підстави та мету) накладення арешту на відповідне майно, не наводить доказів наявності ризиків, що у випадку повернення майна його власнику, це може призвести або призведе до приховування, пошкодження або знищення доказів, якими визнано кожну з речей (документів), на які слідчий просить накласти арешт.

Як вказує ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Слідчим не вказано та не доведено наявності правових підстав для подушку безпеки з рульового колеса автомобіля з плямами речовини бурого кольору, запаковано в картонну коробку; подушку безпеки з правої частини панелі приладів автомобіля, (з боку переднього правого сидіння), з плямами речовини бурого кольору, запаковано в картонну коробку, які були вилучені в ході проведення огляду місця події 16.09.2021.

Проаналізувавши клопотання та надані до нього документи слідчий суддя дійшов висновку, що клопотання слідчого про арешт майна є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 131, 132, 170-175, 309, 372 КПК України, слідчий суддя -

УХВАЛИВ:

У задоволені клопотання слідчого СВ Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області капітан поліції ОСОБА_2 , погоджене прокурором Дніпровської окружної прокуратури ОСОБА_3 , про арешт майна у кримінальному провадженні за номером у ЄРДР 0001486 від 16.09.2021 відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`яти днів з дня її винесення до Запорізького апеляційного суду. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання копії судового рішення.

Суддя: ОСОБА_1