ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 588/306/21 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №:11-кп/818/797/22 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ст.185 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 січня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , без участі потерпілої ОСОБА_9 , належним чином повідомленої про розгляд справи, розглянувши в режимі відео конференції у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові дану справу за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого на вирок Тростянецького районного суду Сумської області від 03 09 2021 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Лучка Охтирського (Тростянецького) району Сумської області, з неповною середньою освітою, не працюючого, неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого,

- визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на три роки.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили визначено залишити у вигляді тримання під вартою у Державній установі «Сумський слідчий ізолятор», строк відбування ним покарання рахувати з 25 лютого 2021 року, із розрахунку, відповідно до ч.5 ст.72 КК України: один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

Також вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Зазначеним вироком встановлено, що ОСОБА_7 , маючи судимість за вчинення корисливих злочинів, яка не погашена в установленому законом порядку, повторно, умисно, вчинив нове корисливе кримінальне правопорушення за наступних обставин. Так, ОСОБА_7 , в ніч з 09 02 2021 на 10 02 2021 року, приблизно о 05 годині, блукаючи по вул. Миру в м. Тростянець Охтирського району Сумської області вирішив вчинити нове кримінальне правопорушення та скоїти крадіжку невизначеного майна. Підійшовши до будівлі «Ритуальні послуги» по АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , скориставшись відсутністю сторонніх осіб, таємно, з метою вчинення крадіжки майна, придавши зусилля на пластикове вікно, відчинив його та проникнув до приміщення офісу. Знаходячись у приміщенні, ОСОБА_7 виявив на підставці під клавіатуру комп`ютерного столу коробку з-під чаю із написом «Lipton», у якій потерпіла ОСОБА_9 зберігала кошти в сумі 450 грн. та викрав їх, залишивши приміщення офісу «Ритуальні послуги», тим самим шляхом, як і проник до нього. 10 02 2021 ОСОБА_7 витратив грошові кошти на власні потреби, придбавши продукти харчування та алкогольна напої, завдавши таким чином потерпілій ОСОБА_9 матеріальних збитків на суму 450 грн.

Вказані дії обвинуваченого судом кваліфіковані за ч.3 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, поєднана з проникненням до приміщення.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з прийнятим судом рішенням, захисник обвинуваченого ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити вирок в частині правової кваліфікації кримінального правопорушення із застосуванням частини статті Закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке кримінальне правопорушення та відповідно з призначенням менш суворого покарання.

Захисник вважав, що винуватість ОСОБА_7 у скоєнні інкримінованого йому злочину не доведена, оскільки у вчиненому ним діянні відсутня така кваліфікуюча ознака, як проникнення до іншого приміщення, тому його слід визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України та призначити покарання за санкцією цієї статті. Вказав, що обвинувачений з самого початку досудового розслідування під час допиту давав однакові показання, що не будучи ознайомленим з тією обставиною що в офісі ритуальних послуг мережа Інтернет була на ніч відключена від ноутбуку. Перед проникнення до офісу обвинувачений заглядав до нього через вікно та бачив офісний стіл, вказував, що хоча освітлення там не було, проте внаслідок відблиску світла від снігу, можна було побачити обстановку в офісі . Крім того, обвинувачений знав, що за проникнення до нежитлового приміщення без вчинення крадіжки наступає лише адміністративна відповідальність, що пояснює ту обставину, що під час проникнення він не використовував рукавички чи інші засоби для уникнення залишення слідів пальців рук, що свідчить про відсутність у нього прямого і непрямого умислу на вчинення крадіжки. А той факт, що в офісі не було виявлено порушень обстановки свідчить про нелогічність тверджень про наявність у обвинуваченого під час проникнення до офісу умислу на викрадення майна. Всі інші докази, на думку захисника, не спростовують версію події, викладеної стороною захисту.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Обвинувачений та його захисник, підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Прокурор, заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого.

Потерпіла ОСОБА_9 , будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, будь яких заяв, які б перешкоджали розгляду справи за її відсутністю, надано не було.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника та обвинуваченого, думку прокурора, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Згідно з вимогами ч.3 ст.62 Конституції України та Рішення Конституційного Суду України від 20 жовтня 2001 року № 12-рп/2011, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, тобто з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина або встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання таких доказів. Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
При цьому слід врахувати, що згідно зі ст.86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний для прийняття процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Як вказано в ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
На думку колегії суддів, при постановленні обвинувального вироку, суд першої інстанції відповідно до вимог ч.1 ст.94 КПК України оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку. Всі докази, які були здобуто по справі, були отримані у встановленому законом порядку, а тому є належними та допустимими і у своїй сукупності доводять вину ОСОБА_7 у скоєнні ним інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, поза розумним сумнівом.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнавав частково та пояснював, що 9 лютого 2021 року він, в період часу з 4 до 5 години ранку, ходив по місту Тростянець і вирішив проникнути до приміщення «ритуальних послуг» з метою перегляду порнофільму на комп`ютерній техніці. Так, він підійшов до вікна, натиснув на нього руками із силою, вікно відчинилось, через яке він і проникнув усередину приміщення, зваливши горщики із квітами на підлогу, які стояли на підвіконні. Далі він пройшов до столу, на якому знаходився ноутбук та лежали папірці. Він сів на стілець біля вказаного столу, відкрив ноутбук і натиснув на ньому кнопку «пуск», після чого ноутбук увімкнувся та з`явилась заставка, щось було написано англійською мовою і він вирішив, що Інтернет не працює, тому натиснув на кнопку і вимкнув ноутбук. Після того він під столом побачив ще один стіл, на якому стояв металевий коробок з-під чаю «Ліптон» яку він відкрив із цікавості та побачив у ній гроші. Саме в цей час у нього виник умисел на викрадення вказаних грошей, які він вийняв із коробки та забрав собі, покинувши приміщення тим же шляхом, як і проникнув до нього через вікно. В подальшому, він пішов на залізничний вокзал та поїхав до міста Охтирка, де викрадені кошти у сумі 450 грн. витратив на власні потреби. Мети вчинення проникнення до офісу, щоб викрасти гроші у нього не було.

Проте, незважаючи на часткове визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, безпосередньо дослідивши докази, дійшов правильного висновку про наявність в діях обвинуваченого складу вищевказаного кримінального правопорушення, а призначаючи покарання за його вчинення, дотримався вимог ст.65 КК України і призначив покарання, необхідне та достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Так, доводи апеляційної скарги захисника щодо відсутності у обвинуваченого такої кваліфікуючої ознаки, як проникнення до іншого приміщення, не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи.
При цьому слід врахувати, що саме поняття такої кваліфікуючої ознаки, як «проникнення», вказує на те, що особа неправомірно «проникнула» туди, де за звичайних обставин вона не може перебувати, що в свою чергу вказує на те, що відповідно до встановлених судом обставин обвинувачений, не залежно від причин, з яких він вирішив зайти до приміщення бюро «Ритуальних послуг», потрапив туди в той час, коли вказане приміщення було зачинено, без згоди на те власника вказаного приміщення.Вирішальним при визначенні законності/незаконності входження (потрапляння) особи у відповідне приміщення або перебування в ньому, є режим доступу до об`єкта, а саме, чи є він вільним або обмеженим. Наявність режиму вільного доступу до приміщення свідчить про законність входження (потрапляння) особи у відповідне приміщення та правомірне її перебування там, а отже, виключається інкримінування кваліфікуючої ознаки «проникнення», навіть якщо особа потрапила в приміщення з умислом заволодіти чужим майном.
Якщо особа, яка шляхом вільного доступу до певного приміщення вчиняє дії, спрямовані на заволодіння чужим майном, що зберігається в місці з обмеженим доступом (наприклад, службові приміщення, відокремлені секції магазину з обмеженим доступом, касові апарати, сейфи тощо), її дії мають бути кваліфіковані як поєднані з проникненням у інше приміщення чи сховище. Так само мають бути кваліфіковані дії особи, яка потрапила в приміщення з вільним доступом, але залишилася в ньому з метою заволодіння чужим майном і тоді, коли режим доступу до цього приміщення змінився й став обмеженим (завершення робочого дня в магазині, музеї тощо).
А тому, за викладених в обвинувальному акті обставин, доводи захисника щодо відсутності такої кваліфікуючої обставини, як «проникнення» не знайшли свого підтвердження.
Той факт, що обвинувачений не знав, що за проникнення до нежитлового приміщення наступає кримінальна відповідальність не звільняє його від відповідальності, а той факт, що він під час проникнення не використовував рукавички чи інші засоби для уникнення залишення слідів пальців рук не свідчить про відсутність в його діях умислу на проникнення до приміщення. Всі інші докази також не спростовують винуватості ОСОБА_7 в інкримінованого йому злочині. Ці докази є належними та допустимими, логічними та послідовними, будь-яких процесуальних порушень при збиранні, дослідженні та оцінці доказів, які б ставили під сумнів правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 саме у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 185 КК України, колегія суддів не вбачає.
Оцінюючи зібрані докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, колегія суддів вважає, що вина ОСОБА_7 , у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.3 ст.185 КК України, доведена повністю.
Відповідно до ч.1 ст. 85 КПК України , належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Чинний КПК не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин на підставі сукупності непрямих (стосовно конкретного факту) доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.
Стаття ст. 94 КПК передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює не тільки кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, але й сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Аналіз досліджених в судовому засіданні суду апеляційної інстанції доказів, про які просив в своєму клопотанні захисник, в їх сукупності, колегія суддів оцінює як достатні та взаємопов`язані, які дають суду підстави зробити висновок, що дії обвинуваченого ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч.3 ст. 185 КК України. Всі вказані апелянтом доводи щодо спростування винуватості ОСОБА_7 були предметом безпосереднього дослідження суду першої інстанції. При цьому, всі докази, на підставі яких суд першої інстанції дійшов висновку про його винуватість, не викликають сумніву в законності їх збирання (формування) та процесуального закріплення та, в силу ст. 84 КПК України, є доказами у кримінальному провадженні. Переконливих апеляційних доводів, які б свідчили про протилежне та про істотне порушення вимог КПК України, обвинуваченим та його захисником не вказано.
Відповідно до ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виправлення, як мета покарання це той наслідок, який прагне досягнути держава передбаченим законом заходами примусу. Виправлення засудженого це ті певні зміни в його особистості, які утримують його в подальшому від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору, виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання.
Обираючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, а також врахував, що обвинувачений визнав свою провину частково, є раніше судимою особою за злочини проти власності та знову вчинив кримінальні правопорушення, має непогашені судимості, що характеризує обвинуваченого як суспільно-небезпечну особу, яка наполегливо не бажає становитися на шлях виправлення та перевиховання, а тому суд вважав, що ОСОБА_7 має бути призначене покарання саме у вигляді позбавлення волі.
На думку колегії суддів судовий розгляд даного кримінального провадження проведено повно, всебічно, об`єктивно, із додержанням вимог закону України про кримінальну відповідальність та кримінального процесуального закону, за результатами судового розгляду постановлено законне й обґрунтоване рішення.
Під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких є зміна чи скасування судового рішення, у зв`язку із чим, вирок суду слід залишити без змін, як законний, обґрунтований та вмотивований, а апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника - без задоволення.
З урахуванням викладеного, підстав для зміни чи скасування вироку колегія суддів не вбачає.
Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Тростянецького районного суду Сумської області від 03 09 2021 року по справі щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст.424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________ ____________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4