Олевський районний суд Житомирської області
Справа № 287/447/17-к
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2022 року м. Олевськ

Олевський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Олевську кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000493 від 07.09.2017 року про обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Бучмани, Олевського району, Житомирської області, українця, громадянина України, освіта середня-спеціальна, не працюючого, не одруженого, не депутата, не інваліда, проживаючого та зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 09.04.2004 року Корольовським районним судом м. Житомира за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на термін 1 рік 6 місяців, на підставі ст. 75 КК України, звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки;
- 24.11.2005 року Апеляційним судом м. Києва за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на термін 3 роки, на підставі ст. 75, 76 КК України, звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки;
- 29.03.2006 року Людиновським районним судом Калужської області за ч. 2 ст. 158, 158-В, 69 КК РФ до покарання у вигляді позбавлення волі на термін 2 роки;
- 24.07.2006 року Мировим судом відділення № 3 м. Калуги за ч. 1 ст. 313, 70 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на термін 2 роки 6 місяців;
- 04.11.2011 року Олевським районним судом Житомирської області за ст. 395 КК України до покарання у вигляді арешту на термін 1 рік;
- 13.12.2016 року Олевським районним судом Житомирської області за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 240 КК України до покарання у вигляді обмеження волі на термін 1 рік, на підставі ст. 75 КК України, звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч.2 ст.186 КК України,-

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_4 будучи раніше неодноразово засудженим, останній раз 13.12.2016 року Олевським районним судом Житомирської області за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 240 КК України до покарання у вигляді обмеження волі строком на 1 рік, на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком на 1 рік, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та знову вчинив умисний злочин.
Зокрема, 07.09.2017 року, близько 13 години 30 хвилин ОСОБА_4 , перебував біля банкомату «ПриватБанку», який розташований з зовнішньої сторони приміщення кафе-бару «Берізка» по АДРЕСА_2 . В цей час ОСОБА_4 побачив громадянина ОСОБА_5 , який за допомогою електронної картки отримав з вищевказаного банкомату пенсійні виплати, після чого зайшов всередину кафе «Берізка».
В цей час ОСОБА_4 вирішив відкрито заволодіти грошовими коштами ОСОБА_5 . Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на відкрите заволодіння чужим майном, ОСОБА_4 прослідував до приміщення кафе «Берізка», де підійшовши до ОСОБА_5 , застосував відносно того фізичне насильство, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, що виразилося в нанесенні близько 3-ох ударів рукою в область голови останнього, в результаті чого заподіяв, відповідно до висновку експерта № 189 від 28.09.2017 року ОСОБА_5 тілесні ушкодження у вигляді: синця в ділянці лівої надбрівної дуги з переходом на верхню повіку, на верхній губі зліва з раною в проекції 3-го зуба та синця в потиличній ділянці справа з припухлістю м`яких тканин, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, після чого відкрито заволодів грошовими коштами у розмірі 1200 гривень, далі мав намір з місця події зникнути та розпорядитися грошима на власний розсуд, однак свої дії довести до кінця не зміг з причин, які не залежали від його волі, оскільки на виході з приміщення був затриманий працівниками кафе.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав, при цьому пояснив, що він вдарив потерпілого ОСОБА_5 , щоб забрати грошові кошти, оскільки вважав, що потерпілий зняв з банкомату «ПриватБанку» грошові кошти, які належать ОСОБА_4 , після чого забрав гроші в ОСОБА_5 та віддав їх продавчині кафе. Просить суд суворо не карати і надати можливість виправитися без ізоляції від суспільства .
Потерпіла ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилась, надала до суду письмову заяву про розгляд справи без її участі за наявними у справі матеріалами .
Прокурор та обвинувачений вважають за можливе проведення судового розгляду за відсутності потерпілої.
Прокурор у судовому засіданні просить суд визнати обвинуваченого ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України, вважає, що обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого відсутні. Також прокурор просить призначити покарання обвинуваченому за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України у виді 4 років позбавлення волі. Прокурор зазначає, що обвинувачений вчинив злочин під час іспитового строку за вироком Олевського районного суду Житомирської області від 13.12.2016 року. При цьому, просить визначити обвинуваченому остаточне покарання за сукупністю вироків із застосуванням ст. 71 КК України, приєднавши невідбуту частину покарання за вироком Олевського районного суду Житомирської області від 13.12.2016 року та обрати остаточне покарання у виді 4 (чотирьох) років 2 (двох) місяців позбавлення волі. Обрати обвинуваченому після набрання вироком законної сили запобіжний захід у вигляді взяття під варту. Також, прокурор просить врахувати, що обвинувачений перебував під вартою з 17.04.2018 року по 04.09.2018 року. Крім того, прокурор зазначив, що судові витрати відсутні та просить речові докази, а саме: грошові кошти в сумі 1200 грн. та картку Приватбанку повернути потерпілому.
Виходячи з аналізу норм ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання, в тому числі: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення; чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення; чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме; яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому і чи повинен він її відбувати; як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.
Згідно із ст.8 Конституції України, в Україні діє принцип верховенства права.
Кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч.1 ст.8 КПК України).
Статтею 2 КПК України встановлено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Виходячи з аналізу частини 2 статті 9 КПК України, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч.6 ст.22 КПК України).
Суд створив необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Окрім визнання своєї вини обвинуваченим, його вина у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення повністю та об`єктивно стверджується іншими зібраними по справі та дослідженими в судовому засіданні доказами:

-протоколом огляду місця події від 07.09.2017 року з фототаблицею з якого слідує, що слідчим поліції оглянуто місце події яким являється ділянка місцевості розташована в с. Білокоровичі, по вул. Шкільній, перед магазином-кафе «Берізка» та оглянуто приміщення кафе, де розміщений банкомат «ПриватБанку»;
- протоколом огляду предмету від 08.09.2017 року якого слідує, що слідчим поліції оглянуто предмети : шість купюр номіналом по 200 грн. кожна, на загальну суму 1200 грн., які належать гр. ОСОБА_5 ;
- постановою про визнання та долучення до справи речових доказів від 08.09.2017 року, з якої слідує, що грошові кошти купюрами по 200 грн. , які до протоколу допиту свідка добровільно надала ОСОБА_7 визнано речовим доказом по кримінальному провадженню № 0000493 від 08.09.2017 року та повернуто на зберігання власнику майна ОСОБА_5 ;
-протоколом проведення слідчого експерименту від 09.09.2017 року з фототаблицею з якого слідує, що обвинувачений ОСОБА_4 показав банкомат, де він спробував зняти грошові кошти та де він почав вимагати грошові кошти у потерпілого ОСОБА_5 , вхід до приміщення , куди тікав потерпілий, місце в приміщенні, де він наносив удари потерпілому ОСОБА_5 та відібрав у нього грошові кошти;

-висновком експерта № 189 від 28.09.2017 року за результатами проведення судово-медичної експертизи ОСОБА_5 , з якого слідує, що у нього виявлені легкі тілесні ушкодження;

-протоколом проведення слідчого експерименту від 23.11.2017 року з фототаблицею з якого слідує, що свідок ОСОБА_8 показав місце, де ОСОБА_4 почав вимагати грошові кошти у потерпілого ОСОБА_5 , місце в приміщенні, де ОСОБА_4 почав виривати з рук гроші потерпілого та наносити йому удари, а також показав як ОСОБА_4 наносив удари потерпілому;

-протоколом проведення слідчого експерименту від 08.12.2017 року з фототаблицею з якого слідує, що потерпілий ОСОБА_5 показав банкомат, де він знімав грошові кошти, місце, де до нього підійшов ОСОБА_4 та почав вимагати грошові кошти, двері до приміщення магазину-кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 », куди він тікав від ОСОБА_4 , місце в приміщенні, де його бив ОСОБА_4 та в подальшому відібрав у нього грошові кошти та банківську картку;

- показами свідка ОСОБА_7 , яка суду показала, що зазначена подія відбулася 07.09.2017 року в магазині «Берізка» в с. Білокоровичі, де вона працювала та бачила як потерпілий ОСОБА_5 лежав не землі з розбитою губою та кликав на допомогу, а обвинувачений стояв збоку, у холі вони сварилися за гроші, потерпілий говорив, що це його гроші , він зняв пенсію та ОСОБА_4 відібрав у нього грошові кошти. Потім вона забрала у ОСОБА_4 гроші та віддала потерпілому. Вона з потерпілим передзвонили до банку і там підтвердили, що потерпілий зняв два рази по 600 грн. При цьому, хто саме вдарив потерпілого вона не бачила.
- показами свідка ОСОБА_9 , яка суду показала, що вона не пам`ятає, коли сталася дана подія, чула крики, хтось з кимось бився, коли потерпілий ОСОБА_5 зайшов до кафе , вона побачила у нього на обличчі кров, також вона до потерпілого не підходила;
- показами свідка ОСОБА_8 , який суду показав, що 07.09.2017 року в магазині «Берізка» в с. Білокоровичі, між потерпілим ОСОБА_5 та обвинуваченим ОСОБА_4 виникла сутичка, при цьому він намагався їх розборонити та заступався за потерпілого.
Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі скорочено Конвенція) передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Європейський Суд з прав людини (далі стисло ЄСПЛ) у справі «Перес проти Франції» (рішення від 12.02.2004) вказав, що дія статті 6 Конвенції (право на справедливий суд) полягає і в тому, щоб серед іншого зобов`язати суд провести належне дослідження зауважень, доводів і доказів, представлених сторонами по справі, неупереджено вирішуючи питання про їх належність до справи.
Суд вважає необхідним докладніше зазначити про наявні у кримінальному процесі стандарти доказування.
Стандарт "переваги доказів" вважається дотриманим, якщо певне твердження є більш ймовірне ніж протилежне. Зазначений стандарт широко застосовується у ХХІ столітті (наприклад, саме за ним відбувається кримінальна процедура у Сполучених Штатах Америки), однак у вітчизняному кримінальному процесі він не застосовується. Найсуворішим стандартом, застосовуваним у кримінальних справах, є правило "поза розумним сумнівом", яке вимагає від обвинувачення довести, що єдине логічне пояснення, яке може бути одержане з доведених у суді фактів, є те, що обвинувачений вчинив інкриміноване діяння і ніяке інше логічне пояснення не може бути виведено з доказів. Саме такий стандарт прописаний як в Основному законі держави, так і в спеціалізованому нормативно-правовому акті (КПК України) і саме він застосовується у вітчизняному кримінальному процесі.
Саме законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлені, зокрема, дотриманням порядку оцінки доказів і визначенням їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів повинна бути оцінена судом з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення (ст.94 КПК України).
Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, суд при оцінці доказів повинен керуватися критерієм доведеності «поза розумним сумнівом». Така доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (п.150 остаточного рішення від 21 липня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України»).
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону. Зокрема, у справах, в яких наявність, спрямованість та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, суд у своєму рішення повинен пояснити, яким чином встановлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу злочину, і виключають можливу відсутність умислу або інший характер або спрямованість умислу.
Під час вирішення питання про допустимість доказів важливе значення має істотність порушення прав і свобод людини, а тому не усі порушення, допущені сторонами при збиранні доказів, є підставою для визнання доказів недопустимими, а відтак і вирішення питання про порушення права на справедливий суд. З огляду на зазначене суд приходить до висновку про відсутність процесуальних порушень з боку сторони обвинувачення, що могли вплинули на об`єктивність та повноту обставин, що підлягають доказуванню відповідно до вимог ст. 91 КПК України.
Усі вищевказані докази, покладені в основу обвинувального вироку суд визнає належними і допустимими доказами, оскільки відповідають вимогам КПК України, отримані у передбаченому КПК України порядку, безпосередньо порушень вимог законодавства судом не встановлено та сторонами не доведено, тобто останні прямо і непрямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, як-то час, місце, спосіб вчинення кримінального правопорушення та інші обставини, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність і недостовірність, можливість та неможливість використання інших доказів.
Судом не встановлено допущення істотних порушень: прав та свобод обвинуваченого, інших осіб під час досудового розслідування в ході збирання і фіксування доказів по даному кримінальному провадженню, а інформація, яка в них міститься, не дає суду правових підстав, щоб сумніватися у їх допустимості та достатності.
Оцінюючи надані та досліджені судом докази у кримінальному провадженні, оцінюючи їх реальний зміст, суд виходить саме з практики ЄСПЛ, яка орієнтує, що під час розгляду кримінального провадження суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії справи, а не тільки її зовнішню сторону (рішення від 27.02.1980року у справі «Девеер проти Бельгії»).
Тому оцінюючі зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає доведеним, що обвинувачений ОСОБА_4 своїми умисними діями , які виразились у закінченому замаху, направленому на відкрите викрадення чужого майна ( грабіж ), поєднаного з насильством , яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України.
Відповідно до постанови ККС ВС від 13.11.2018 року по справі № 401/2807/16-к суб`єктивна сторона цього злочину характеризується наявністю у винної особи прямого умислу на протиправне заволодіння чужим майном і корисливим мотивом. Змістом умислу грабіжника охоплюється усвідомлення того факту, що вчинювані ним дії здійснюються в умовах очевидності - вони мають відкритий для потерпілого або інших осіб характер. При цьому винний ігнорує цю обставину.
Основним безпосереднім об`єктом грабежу є право власності, а у разі вчинення грабежу, поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства, додатковим безпосереднім об`єктом виступають здоров`я, життя, психічна або фізична недоторканність людини.
Зазначене кримінальне правопорушення вчинене ОСОБА_4 під час дії іспитового строку, відповідно до вироку Олевського районного суду Житомирської області від 13.12.2016 року, яким ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 240 КК України до 1 року обмеження волі та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік.
Частиною 1 ст. 50 КК України визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.
Відповідно до ч. 2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Ефективність покарання визначається тим, наскільки воно є законним, обґрунтованим і справедливим. Правильне призначення покарання є не тільки важливим засобом боротьби зі злочинністю, а й запобігає вчиненню нових кримінальних правопорушень засудженими та іншими особами.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 №3477-IV передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до вимог п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд, призначаючи покарання, повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, що настали.
Суд враховує позиції Європейського суду з прав людини, які викладені у справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року), згідно з якими досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу обвинуваченого: за місцем проживання характеризується з негативної сторони, не працює, на утриманні неповнолітніх дітей не має, раніше притягувався до кримінальної відповідальності, на диспансерному обліку у нарколога та психіатра не перебуває.
Обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 згідно ст. 66 КК України, судом не встановлено.
Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_4 згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.
Тому суд вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції частини 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки, оскільки суд переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 вказаного Кодексу, визначена даним вироком міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження інших кримінальних правопорушень.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися, як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.
Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 року, «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 року, «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 року).
Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається, як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».
Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його, як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають, як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.
Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.
Згідно з вимогами ч.1 ст.71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
При цьому остаточне покарання по сукупності вироків, суд призначає у виді позбавлення волі на певний строк, у відповідності до вимог ч.4 ст.71 КК про те, що остаточне покарання має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
Як вбачається з копії вироку Олевського районного суду Житомирської області від 13.12.2016 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 240 КК України до 1 року обмеження волі та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, покарання за яким на час скоєння нового злочину є невідбутим, тому суд вважає, що при призначенні остаточного покарання обвинуваченому слід керуватись вимогами ч. 1 ст. 71 КК України та частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 "Про практику призначеннями судами покарання", частиною 2 статті 75КК України передбачено, що суд за наявності визначених законом підстав може ухвалити рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Виходячи з цих положень закону, а також зі змісту частини 3 статті 78 КК, у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування статті 75КК України про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за сукупністю вироків на підставі статті 71 КК України. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.
Цивільний позов не був заявлений, арешт на майно обвинуваченого не накладався.
Витрати на проведення під час досудового розслідування експертиз відсутні.
Долю речових доказів необхідно вирішити відповідно до вимог ч. 9 ст. 100 КПК України.
Крім того, суд вважає, що в даному випадку наявні підстави щодо обрання обвинуваченому запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання до вступу вироку в законну силу, оскільки наявні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а саме ОСОБА_4 може переховуватись від суду або учинити інше кримінальне правопорушеннята прокурором в судовому засіданні не доведено недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою для запобігання ризику або ризикам передбачених ст. 177 КПК України.
На підставі наведеного та керуючись : ст.ст. 50, 65, 66, 67, 71, 72, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України ; ст.ст. 100, 177, 179, 195, 349, 370, 373, 374, 376, 392, 393, 395 КПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Олевського районного суду Житомирської області від 13.12.2016 року, яким ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 240 КК України до 1 року обмеження волі, із застосуванням положень ст.72 КК України, згідно якої одному дню позбавлення волі відповідає 2 (два) дня обмеження волі, остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у виді 4 (чотирьох) років 2 (двох) місяців позбавлення волі.
Обрати запобіжний захід відносно ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили у виді особистого зобов`язання.
У відповідності до ч.5 ст.194 КПК України до набрання вироком законної сили покласти на ОСОБА_4 обов`язки:
1) прибувати за кожною вимогою до суду;
2) не відлучатися з населеного пункту, в якому він проживає без дозволу суду;
3) повідомляти суд про зміну свого місця проживання .
Роз`яснити ОСОБА_4 наслідки невиконання покладених на нього обов`язків, а саме: у разі, якщо обвинувачений, будучи належним чином повідомлений, не з`явиться за викликом до суду, без поважних причин, не повідомить про причину своєї неявки, або якщо порушить інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, запобіжний захід відносно нього може бути змінено на більш суворий.
Початок строку відбування ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі відраховувати з дня його фактичного затримання після набрання вироком суду законної сили.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_4 попереднє ув`язнення з 17.04.2018 року по 04.09.2018 року у строк відбуття покарання із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Речові докази: грошові кошти в сумі 1200 грн. та банківську картку «Приватбанку» повернути потерпілій ОСОБА_6 .
Вирок суду може бути оскаржено до Житомирського апеляційного суду через Олевський районний суд Житомирської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя: ОСОБА_1