ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 591/5021/20 Номер провадження 11-кп/814/560/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2021 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8
захисника ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Полтава в режимі відеоконференції між Полтавським апеляційним судом та Сумським апеляційним судом, ДУ «Сумський слідчий ізолятор» кримінальне провадження №0000583 від 12 травня 2018 року щодо
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, несудимого
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 2,3 ст. 307 КК України
за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 20 січня 2021 року, -
ВСТАНОВИЛА:
Вироком Зарічного районного суду м. Суми від 20 січня 2021 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 307 КК України та призначено йому покарання:
-за ч. 2 ст. 307 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 3 роки з конфіскацією майна, крім житла;
-за ч. 3 ст. 307 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 4 роки з конфіскацією майна, крім житла.
Згідно вимог ч.1ст.70 КК України, визначено ОСОБА_8 остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк 4 роки з конфіскацією майна, крім житла.
Строк відбування покарання визначено рахувати з 26 травня 2020 року.
Судом вирішено питання щодо речових доказів та стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави процесуальні витрати в сумі 53938,5 гривень.
Як зазначено у вироку, ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2,3 ст.307 КК України, а саме у незаконному придбанні та зберіганні з метою збуту психотропних речовин, кваліфікуючою ознакою якого є особливо небезпечна психотропна речовина та особливо великий розмір психотропних речовин; незаконному придбанні та зберіганні з метою збуту особливо небезпечної психотропної речовини PVP, кваліфікуючими ознаками якого є великий розмір психотропних речовин та особливо небезпечна психотропна речовина.
Не погоджуючись з рішенням суду, до апеляційного суду з апеляційною скаргою звернувся прокурор, який не оспорюючи правильність кваліфікації дій та доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_8 , вважає вирок суду першої інстанції незаконним та таким, що підлягає скасуванню у звязку з неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме - безпідставне застосування ст. 69 КК України, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким засудити ОСОБА_8 за:
- ч.2 ст. ст. 307 КК України до покарання у виді 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна,
- ч.3 ст. 307 КК України до покарання у виді 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна.
На підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання у виді 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного майна.
Свої вимоги прокурор мотивує тим, що судом недостатньо враховано тяжкість вчиненого злочину, особу обвинуваченого, який визнавав свою вину та сприяв розкриттю злочинів тільки з метою зниження розміру покарання, а не через усвідомлення своєї провини та намагання усунути наслідки своєї протиправної поведінки.
Одночасно прокурор вказав, що вчинення свідомих дій, спрямованих на викриття власної протиправної поведінки є тотожною активному сприянню розкриттю злочину і не є обставиною, яка пом`якшує покарання.
Інші учасники провадження вирок не оскаржували.
Від захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 надійшли заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких останній просить залишити вирок суду без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.
Заслухавши доповідача, прокурора в підтримку апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги та просили залишити вирок без змін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла наступного.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину за наведених у вироку обставин та кваліфікація його дій за ч.2 та ч.3 ст. 307 КК України в апеляційній скарзі не оскаржується.
Разом з тим, призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції порушив вимоги чинного законодавства.
Згідно зі ст.409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Згідно з ч.2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.
Щодо доводів апеляційної скарги прокурора, щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону, який не підлягає застосуванню, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до положень ст.65 КК України, при призначенні покарання враховується ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Згідно з роз`ясненнями, які містить п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання" (в редакції Постанови Верховного Суду №11 від 06 листопада 2009 р.), суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватись вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Призначаючи покарання ОСОБА_8 з урахуванням положень ст.69 КК України місцевий суд правильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

Згідно з ч.1 ст.69 КК України та приписами п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», зокрема, призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу обвинуваченого він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання.
Як вбачається з вироку суду, обираючи ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості та характер вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем утримання в СІЗО характеризується позитивно, має незадовільний стан здоров`я, матір похилого віку, що також має вади здоров`я, а також щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, вчинення свідомих дій, спрямованих на викриття власної протиправної діяльності, як обставини, що пом`якшують його покарання, і відсутність обставин, які б його обтяжували.
Крім цього обвинувачений, під час слідчого експерименту добровільно вказав на місця де він зробив «закладки» наркотичних засобів, які були невідомі слідчому.
Зазначені пом`якшуючі покарання обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а відтак на думку колегії суддів, є підставами для застосування положень ст. 69 КК України та призначення обвинуваченому основного покарання у виді позбавлення волі нижчого від найнижчої межі, встановленої санкціями ч.2 та ч.3 ст. 307 КК України.

Разом з тим, оцінюючи всі вищезазначені обставини щодо скоєних злочинів у їх сукупності, з урахуванням ступеню тяжкості вчинених ним злочинів, які згідно зі ст. 12 КК України є тяжким та особливо тяжкими, розміру вилученої особливо небезпечної психотропної речовини, колегія суддів вважає, що розмір призначеного місцевим судом покарання ОСОБА_8 за ч.ч. 2,3 ст. 307 КК України, з урахуванням статті 69 КК України, не відповідає ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого та є явно несправедливим внаслідок м`якості.

З огляду на встановлені обставини, колегія суддів вбачає підстави для призначення ОСОБА_8 за ч. 2 та 3 ст. 307 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України основного покарання у виді позбавлення волі, але в більшому розмірі та вважає, що лише таке покарання буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення злочинів як самим обвинуваченим так і іншими особами. При призначенні остаточного покарання за правилами ч. 1 ст. 70 КК України, слід застосувати принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим.
Разом з тим, санкції ч.ч.2,3 ст. 307 КК України передбачають також обов`язкове додаткове покарання у вигляді конфіскації майна. Прийнявши рішення про призначення додаткового покарання у виді конфіскації майна, суд правильно застосував вимогу закону щодо не застосування конфіскації щодо житла.
Крім цього прокурор в апеляційній скарзі не наводить жодних мотивів щодо необхідності конфіскації житла.
Оскільки ОСОБА_8 вчинено злочин у сфері обігу наркотичних засобів з корисливих спонукань, колегія суддів вважає що обвинуваченому правильно призначено додаткове покарання як за ч. 2 так і ч.3 ст. 307 КК України, та за сукупністю злочинів у виді конфіскації всього належного йому майна крім житла.
На переконання колегії суддів, саме таке покарання перебуватиме у справедливому співвідношенні із тяжкістю вчинених ОСОБА_8 злочинів і даним про його особу, відповідатиме загальним засадам призначення покарання, принципам законності та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.
Доводи апеляції прокурорам про призначення ОСОБА_8 за ч.ч. 2,3 ст. 307 КК покарання без застосування ст. 69 КК колегія суддів визнає необгрунтованим.
За таких обставин, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а оскаржуваний вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_8 в частині призначеного йому покарання, підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового вироку.

Керуючись ст.ст. 404, 409, 420 КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 20 січня 2021 року щодо ОСОБА_8 в частині призначення покарання скасувати.
Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_8 призначити покарання:
- за ч.2 ст. 307 КК України, із застосуванням статті 69 КК України - 5 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна крім житла,
- за ч.3 ст. 307 КК України, із застосуванням статті 69 КК України - 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна, крім житла.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити ОСОБА_8 остаточне покарання у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна крім житла.
В іншій частині вирок суду залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - у той самий строк з дня вручення йому копії вироку.

Головуючий суддя: ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_4