Справа № 465/1770/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/15/22 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5 ,

прокурора: ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

та його захисника - адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , подану в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 6 грудня 2021 року про продовження строку тримання під вартою у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

на розгляді в Франківському районному суді м. Львова перебуває кримінальне провадження стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Процесуальний прокурор ОСОБА_6 звернувся в суд з клопотанням про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 строком на 60 днів із можливістю внесення застави в розмір і 25 розмірів прожиткових мінімумів.
Ухвалою Франківського районного суд м. Львова від 6 грудня 2021 року клопотання прокурора ОСОБА_6 задоволено.

Продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 на 60 днів, тобто до 3 лютого 2022 року включно.

Визначено ОСОБА_7 заставу в розмірі 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 56750 грн.

У разі внесення застави та з моменту звільнення обвинуваченого з-під варти внаслідок внесення застави, визначеної в ухвалі, ОСОБА_7 зобов`язано виконувати покладені на нього обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави.

Роз`яснено обвинуваченому ОСОБА_7 , що у разі невиконання обов`язків заставодавцем, а також якщо обвинувачений, будучи належним чином повідомлений, не з`явився за викликом до прокурора, судді, суду без поважних причин чи не повідомив про причини свої неявки, або якщо порушив інші покладені на нього при застосуванні обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.

На ухвалу суду захисник ОСОБА_8 , в інтересах ОСОБА_7 , подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою змінити обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт із забороною залишати житло цілодобово або в певний період доби.
В обґрунтування вимог передбачених в апеляційній скарзі покликається на те, що ухвала суду винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а застосований судом до обвинуваченого запобіжний захід є надто суворим. Зазначає, що Франківським районним судом м. Львова при постановленні ухвали не оцінено сукупності всіх обставин справи.
Обвинувачений ОСОБА_7 має постійне місце проживання у АДРЕСА_1 , де проживає з цивільною дружиною та малолітнім сином, яких утримує, має батьків пенсійного віку, які потребують його допомоги, розмір застави є непомірним для нього.
Наголошує, що судові засідання відкладаються вже протягом тривалого часу у зв`язку з неприбуттям потерпілого до суду.
Наголошує, що ризики передбачені ст. 177 КПК України відсутні.
Крім того, вказує, що судом не обґрунтовано, чому більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити належну поведінку підозрюваного.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку апеляційної скарги, виступ прокурора на заперечення доводів апеляційної скарги, обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали контрольного провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи. Відповідні положення Конвенції знайшли своє втілення також у ст. 55 Конституція України, згідно з якою права і свободи людини і громадянина захищає суд; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до ст. 7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, зокрема, право на доступ до правосуддя (п.14 ч.1 ст.7 КК України).
Порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, передбачено ст. 422-1 КПК України.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи (рішення у справі «Ilijkov v. Bolgaria»).
Аналогічне відображення принципів вирішення питання застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовження строків тримання під вартою щодо особи міститься і в положеннях ст. ст. 177, 178, 183, 199 КПК України.
Відповідно до ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою ст.177 КПК України.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.
Відповідно до частини 3 статті 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції, задовольняючи клопотання прокурора та продовживши обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 календарних днів, дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.
Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів, на розгляді у Франківському районному суді м. Львова перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000124 від 19 січня 2019 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
Судом першої інстанції враховано дані про особу обвинуваченого, його вік, сімейний та матеріальний стан, крім того враховано необхідність забезпечення своїм рішенням не тільки повагу до особистої свободи обвинуваченого, але й високих стандартів охорони загальносуспільних інтересів, на підставі чого суд дійшов висновку про відсутність достатніх стримуючих факторів, які б дозволили менш суворим запобіжним заходам запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Доводи апеляційних скарг про те, що прокурор не довів існування ризиків є необґрунтованими, оскільки питання щодо продовження строків тримання під вартою розглядалось судом в порядку, передбаченому ст. 331 КПК України, та з матеріалів провадження вбачається, що при продовженні строків тримання під вартою суд враховував не лише тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винними у вчиненні злочину, а й існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, запобіганню яким може сприяти лише тримання обвинувачених під вартою.
Окрім того КПК не вимагає доказів того, що підозрювана особа обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.
Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.
За таких обставин доводи сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не ґрунтуються на наявних матеріалах провадження.
Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України, розмір застави визначається у таких межах щодо особи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. У виключних випадках, якщо слідчий суддя встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.
Виходячи з прецедентної практики Європейського суду з прав людини, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь яким чином перешкоджати становленню істини у кримінальному провадженні.
Так, визначаючи розмір застави, суд враховував особу обвинуваченого, його майновий стан та матеріальне становище, а також вірно дійшов висновку щодо визначення розміру застави ОСОБА_7 у мінімальному розмірі.
З огляду на наведене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з рішенням суду першої інстанції про те, що запобіжний захід тримання під вартою з визначенням застави у розмірі 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, забезпечить виконання обвинуваченим ОСОБА_7 покладених на нього процесуальних обов`язків.
За сукупності таких обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано продовжено раніше застосований до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з визначенням розміру застави, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть на даному етапі судового провадження забезпечити виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України, зокрема, прибувати за кожною вимогою до суду.
З огляду на наведене, суддя прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідивши належним чином всі матеріали провадження та навівши в ухвалі мотиви, на підставі яких прийняв відповідне рішення.
Відтак, істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді відносно ОСОБА_7 колегією суддів не встановлено, а тому її слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
ухвалу Франківського районного суд м. Львова від 6 грудня 2021 року про продовження строку тримання під вартою залишити без змін, а апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 , подану в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - без задоволення.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4