КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №759/3997/21
Провадження №11-кп/824/3354/2021 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185КК України Суддя - доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового

засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0000389 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника адвоката ОСОБА_7 та прокурора Святошинської окружної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 28.05.2021 щодо обвинуваченого,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Торез Донецької області, українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
- 15.11.2006 вироком Олександрійського міського суду Кіровоградської області за ч. 2 ст. 186, ст. 76 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з іспитовим строком 2 роки;
- 25.07.2007 вироком Олександрійського міського суду Кіровоградської області за ч. 2 ст. 185, ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 2 місяці, звільнений 12.06.2010 року умовно-достроково на невідбутий термін 1 рік 2 місяці 15 днів;
- 05.02.2014 вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки, звільнений 17.07.2014 року на підставі Закону України «Про амністію»;
- 01.04.2016 вироком Олександрійського міського судом Кіровоградської області за ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки 2 місяці, звільнений 10.05.2016 року по відбуттю строку покарання;
- 08.11.2019 вироком Святошинського районного суду м. Києва за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік 6 місяців, звільнений 12.02.2021 року по відбуттю строку покарання,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 28.05.2021 ОСОБА_6 , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України і призначено йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Початком строку відбування покарання визначено день затримання ОСОБА_6 19.02.2021.
Запобіжний захід до вступу вироку в законну силу ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою в ДУ «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України - залишено без змін.
Цим же вироком, ОСОБА_6 визнано невинуватим у пред`явленому обвинувачені у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим, згідно п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України.
Цивільний позов ПАТ «Укртелеком» до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальних збитків задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ «Укртелеком» матеріальні збитки в розмірі 819 грн. 99 коп.
Вирішено долю речових доказів.

За вироком суду, ОСОБА_6 , будучи раніше неодноразово засудженим за вчинення корисливих кримінальних правопорушень, маючи не зняту та не погашену у законному порядку судимість, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та знову вчинив закінчений замах на повторне таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднаного з проникненням в інше сховище, тобто злочин, передбачений ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, за наступних обставин.

19.02.2021, приблизно о 01:00 год., ОСОБА_6 , знаходячись на прилеглій території сполучення доріг з проспекту Перемоги в напрямку до проспекту Академіка Палладіна, помітив телекомунікаційний колодязь та достовірно знаючи, що в ньому знаходяться кабельно-провідникова продукція, вирішив повторно таємно викрасти чуже майно. Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_6 , впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу проник до приміщення телекомунікаційного колодязю, звідки за допомогою заздалегідь підготовленого предмета схожого на ніж, намагався повторно таємно викрасти кабель, який належить ПАТ «Укртелеком», загальною вартістю 819 грн. 99 коп. без ПДВ.
Однак довести злочин до кінця ОСОБА_6 не зміг з причин, що не залежали від його волі, оскільки був затриманий працівниками поліції, з наявним при ньому чужим майном, яке належить ПАТ «Укртелеком» та яке він намагався повторно таємно викрасти.
Таким чином, ОСОБА_6 , засуджений за вчинення закінченого замаху на повторне таємне викрадення чужого майна, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 cт. 185 КК України.

Цим же вироком ОСОБА_6 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим, згідно п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України.

Так, органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався в тому, що 14.02.2021, в обідній час, знаходячись біля будинку по проспекту Перемоги, 103 у м. Києві, помітив телекомунікаційний колодязь та достовірно знаючи, що в ньому знаходяться кабельно-провідникова продукція, вирішив повторно таємно викрасти чуже майно. Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_6 , впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу проник до приміщення телекомунікаційного колодязю, звідки за допомогою заздалегідь підготовленого предмета, схожого на ніж, повторно таємно викрав кабель, який належить ПАТ «Укртелеком», загальною вартістю 1192 грн. 00 коп. без ПДВ. Після чого ОСОБА_6 пішов у невідомому напрямку та розпорядився майном на власний розсуд.

Крім цього, 16.02.2021, в обідній час, ОСОБА_6 , знаходячись біля будинку по проспекту Перемоги, 103 у м. Києві, помітив телекомунікаційний колодязь та достовірно знаючи, що в ньому знаходяться кабельно-провідникова продукція, вирішив повторно таємно викрасти чуже майно. Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна ОСОБА_6 , впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу проник до приміщення телекомунікаційного колодязю, звідки за допомогою заздалегідь підготовленого предмета, схожого на ніж, повторно таємно викрав кабель, який належить ПАТ «Укртелеком», загальною вартістю 1013 грн. 20 коп. без ПДВ. Після чого ОСОБА_6 пішов у невідомому напрямку та розпорядився майном на власний розсуд.

За результатами судового розгляду суд визнав ОСОБА_6 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 185 КК України та виправдав, в зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим.
В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції зазначає, що стороною обвинувачення надано в розпорядження суду докази вчинення ОСОБА_6 крадіжок 14.02.2021 та 16.02.2021: протокол проведення слідчого експерименту від 23.02.2021 та відеозапис вказаного слідчого експерименту, та показання свідка ОСОБА_10 , який був понятим під час слідчого експерименту.
Дослідивши безпосередньо під час судового розгляду вказані докази суд першої інстанції дійшов висновку про їх неналежність, адже, під час слідчого експерименту 23.02.2021 ОСОБА_6 , будучи в кайданках, у супроводі співробітників поліції та понятих, розповідає та показує де знаходяться колодязі, з яких він викрав кабель 14-16.02.2021. Разом з тим, фактичного відтворення подій злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, кваліфікуючою ознакою є проникнення, не відбувалось. Тобто, під час слідчого експерименту, на той час підозрюваний ОСОБА_6 , надав слідчому лише зізнавальні показання.
Тому з посиланням на висновок про застосування норми права, викладеного в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14.09.2020 року, справа № 740/3597/17 та приписи ч. 4 ст. 95 КПК, суд першої інстанції дійшов висновку, що проведення слідчого експерименту у формі, що не містить ознак відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення дослідів чи випробувань, а посвідчує виключно проголошення підозрюваним зізнання у вчиненні кримінального правопорушення з метою його процесуального закріплення, належить розцінювати як допит, що не має в суді доказового значення з огляду на зміст ч. 4 ст. 95 КПК України.
А показання допитаного в суді свідка ОСОБА_10 суд також визнав неналежними та недостатніми для доведення винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 , адже він пояснив, що лише був понятим під час слідчого експерименту 23.02.2021 за участі останнього. В той час, коли він з працівниками поліції зайшли в двір, де вже був ОСОБА_6 , пристебнутий кайданками, та жінка друга понята, то ОСОБА_6 добровільно вказав на два люки, з яких він вчинив крадіжку кабелю. При цьому свідок вказав, що після слідчого експерименту слідчий дав йому 50 гривень за втрачений час.

На даний вирок суду захисником обвинуваченого ОСОБА_6 адвокатом ОСОБА_7 , подано апеляційну скаргу, в якій він просить змінити вирок Святошинського районного суду м. Києва від 28.05.2021 в частині призначеного покарання та в частині не визнання протоколу слідчого експерименту за участі ОСОБА_6 та оптичного СД диску із відеозаписом слідчого експерименту недопустимим доказом. Просив визнати протокол слідчого експерименту за участі ОСОБА_6 та оптичний СД диску із відеозаписом слідчого експерименту недопустимим доказом, та призначити ОСОБА_6 покарання у виді 6 (шести) місяців арешту, а в решті вирок залишити без змін.

Апелянт вважає, що вирок суду є незаконним, необґрунтованим, призначене покарання є занадто суворим та таким, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Зазначив, що він визнає протокол слідчого експеримент за участі ОСОБА_6 та оптичний СД диск із відеозаписом слідчого експерименту належним доказом, також визнає той факт, що обвинуваченого ОСОБА_6 визнано невинуватим та виправдано за ч. 3 ст. 185 КК України, та не оспорює визнання ОСОБА_6 факту вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України.
Однак, зазначає, що слідчий експеримент за участі ОСОБА_6 було проведено без участі захисника, без його повідомлення про час та дату такої слідчої дії, без роз`яснення прав на захист ОСОБА_6 та без прийняття відмови від захисника з дотриманням вимог ч. 2 ст. 54 КПК України в присутності захисника, то вважає, що це є порушенням права на захист, що, на думку адвоката, тягне за собою недопустимість доказу, оскільки відповідно до доручення виданого центром з безоплатної вторинної правової допомоги в м. Києві від 19.02.2021 за №026-0001241, його, ОСОБА_7 було призначено захисником обвинуваченого на час затримання або на час обрання запобіжного заходу тримання під вартою. ОСОБА_6 був затриманий в порядку ст. 208 КПК України, йому обрано запобіжний захід тримання під вартою на стадії досудового розслідування, обрано запобіжний захід тримання під вартою на стадії судового розгляду, і на даний час обвинувачений перебуває під вартою, тобто, як зазначає адвокат ОСОБА_7 , доручення на здійснення захисту ОСОБА_6 є діючим, і його повноваження як захисника не припинені і не припинялися.
Таким чином, як вважає адвокат, відповідно до зазначених вище обставин проведення слідчого експерименту, та відповідно до наведених норм КПК України, слідчий експеримент за участі ОСОБА_6 та відео слідчого експерименту є завідомо недопустимим доказом, та мали б бути визнані судом завідомо недопустимим доказом на підставі п. 3 ч. 2 ст. 87 КПК України, про що апелянтом подавалося окреме клопотання.
Щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, то апелянтом зазначено, що судом при призначенні покарання не в повній мірі було враховано особу обвинуваченого, наявність пом`якшувальних обставин, докази того, що обвинувачений встав на шлях виправлення, поведінку обвинуваченого на досудовому розслідуванні і в суді, зокрема те, що обвинувачений при затриманні опору не чинив, з самого початку досудового розслідування надавав зізнавальні покази, не заперечував щодо проведення слідчого експерименту за його участі, чим сприяв досудовому розслідуванню, у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення за яким його і було визнано винним, щиро розкаявся, в судовому засіданні пояснював, що шкодує про вчинене, став на шлях виправлення та обіцяв більше не продовжувати кримінальної діяльності, а відтак, на переконання адвоката в діях обвинуваченого є обставини, що пом`якшують покарання у вигляді щирого каяття та активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а призначене обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі строком на три роки є недоцільним та занадто суворим. Тому вважає, що необхідним і достатнім покаранням, за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України, за яким ОСОБА_6 було визнано винним є покарання в межах санкції ч. 2 ст. 185 КК України у вигляді арешту строком на 6 (шість) місяців.

Також, на даний вирок суду обвинуваченим ОСОБА_6 , також подано апеляційну скаргу, в якій він просить переглянути вирок та призначити більш м`яке покарання передбачене санкцією ч. 2 ст. 185 КК України у вигляді 6 (шести) місяців арешту.

В обґрунтування апеляційної скарги обвинувачений зазначив, що строк призначеного покарання за вироком суду є занадто суворим, оскільки на його думку, досудове розслідування проводилося упереджено, не повно та однобічно. Суд першої інстанції при ухваленні вироку не врахував достатніх даних для призначення більш м`якого строку покарання, те що вчинений злочин не є суспільно небезпечним, не направлений проти життя чи здоров`я, також не врахував визнання обвинуваченим своєї вини, щирого каяття, сприяння слідству в розкритті вказаного злочину, а прокурором в свою чергу не надано відомостей з місця реєстрації обвинуваченого, те що ОСОБА_6 проживає з матір`ю пенсіонеркою, двома неповнолітніми дітьми та цивільною дружиною, про вчинене жалкує, тому просить призначити більш м`яке покарання, щоб мати змогу відшкодувати завдані ним збитки.

Крім того, на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 28.05.2021 подано апеляційну скаргу і прокурором, в якій він просить вирок скасувати, постановити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185 та ч. 3 ст. 185 КК України та призначити йому покарання за ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України у виді 3 (трьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі, за ч. 3 ст. 185 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, визначити ОСОБА_6 остаточне покарання, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

В обґрунтування апеляційної скарги, прокурор зазначив, що вирок Святошинського районного суду м. Києва від 28.05.2021 є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, оскільки під час постановлення виправдувального вироку обвинуваченому ОСОБА_6 за злочини, передбачені ч. 3 ст. 185 КК України, суд першої інстанції прийшов до передчасного висновку про його невинуватість у вчиненні вищезазначених злочинів, адже висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, що свідчить про порушення вимог ст. 94 КПК України.

Прокурор вказує, що приймаючи рішення про невинуватість ОСОБА_6 за епізодами злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185 КК України, суд в основу оскаржуваного рішення фактично поклав показання самого обвинуваченого ОСОБА_6 , який усіляко намагається пом`якшити передбачену законом відповідальність та уникнути відповідальності за це покарання.

Зокрема, як зазначив прокурор в апеляційній скарзі, ОСОБА_6 в судовому засіданні першої інстанції свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185 КК України не визнав у повному обсязі та пояснював, що до вчинення крадіжки кабелю він не причетний, а погодився взяти на себе вину, оскільки зізнатися у цих двох злочинах «наказав» слідчий, в іншому разі, він би постраждав фізично. При цьому, вказав, що саме слідча група, привезла його на місце злочину, співробітники поліції розповіли, з яких телекомунікаційних колодязів, і в які дні були викрадені кабелі і, перебуваючи під вартою, він дав відповідні показання.

При цьому, прокурор зазначив, що ОСОБА_6 за обвинуваченням у злочині, передбаченому ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України свою вину у вчиненні закінченого замаху на повторне таємне викрадення майна ПАТ «Укртелеком» (крадіжку) визнав, однак оспорював лише правову кваліфікацію кримінального правопорушення, а саме, проникнення у сховище, оскільки телекомунікаційний колодязь, на думку обвинуваченого, не відповідає критеріям для сховища, а люк телекомунікаційного колодязя був відкритим, що передбачає «вільний» доступ.

Проте, прокурор вважає, що показання обвинуваченого ОСОБА_6 спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами, а саме: показами представника потерпілого ПАТ «Укртелеком», свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , протоколами прийняття заяв від представника потерпілого ПАТ «Укртелеком» ОСОБА_13 від 14.02.2021, 16.02.2021 та 19.02.2021, протоколом огляду мобільного телефону ОСОБА_11 , протоколом проведення слідчого експерименту від 23.02.2021.

При цьому прокурор не погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання неналежним вказаного протоколу та вказує що під час проведення слідчого експерименту ОСОБА_6 добровільно продемонстрував яким чином відкривав каналізаційні люки та проникав у середину, його добровільність була підтверджена свідком ОСОБА_10 .

Щодо посилання суду першої інстанції на відсутність ознаки «проникнення у сховище» по епізоду від 19.02.2021 р. за наявності такої ознаки, що стало підставою для перекваліфікацію злочину з ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України на ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України та зниження ступеня вини обвинуваченого ОСОБА_6 , то, на думку прокурора,така позиція суду є невмотивованою та необґрунтованою. При цьому прокурор послався на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2018 за №569/1111/16-к та Постанову Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19.11.2018 за №205/5830/16, і вказує, що «телекомунікаційний колодязь» є місцем з обмеженим до нього доступом, обладнаний каналізаційною кришкою, що перешкоджають доступу сторонніх осіб та сигналізації всередині, у випадках незаконного до нього проникнення. Майно, що перебуває всередині телекомунікаційні кабелі, є чужим майном, власником якого є ПАТ «Укртелеком», а отже, не є «загальнодоступним місцем» . Тому, враховуючи вищевикладене, прокурор вважає, що позиція ОСОБА_6 щодо категоричного невизнання своєї вини, пояснюється лише розумінням міри покарання, передбаченої за вчинені ним діяння та бажанням уникнути кримінальної відповідальності, через що, умисно вводить в оману суд та інших учасників процесу.

Крім того, в апеляційній скарзі прокурор вважає, що при призначенні міри покарання обвинуваченому ОСОБА_6 необхідної та достатньої для виправлення останнього, суд першої інстанції, внаслідок виправдання останнього за злочини, передбачені ч. 3 ст. 185 КК України та перекваліфікацію злочину з ч. 2 с. 15 ч. 3 ст. 185 КК України на ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України, не в повній мірі врахував особу обвинуваченого ОСОБА_6 , а також пом`якшуючі та обтяжуючі обставини злочину, а саме, відсутність щирого каяття, те, що ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий за аналогічні злочини, на шлях виправлення не став та вчинив нові аналогічні злочини, та 19.02.2021 був затриманий на місці вчинення злочину.

Заслухавши доповідь судді; пояснення захисника та обвинуваченого, які підтримали свої апеляційні вимоги та просили їх задовольнити та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг захисника та обвинуваченого, в свою чергу просив задовольнити подану прокурором апеляційну скаргу; вивчивши матеріали кримінального провадження та дослідивши під час апеляційного розгляду за клопотанням прокурора протокол проведення слідчого експерименту та відеозапис до нього; обговоривши доводи апеляційних скарг; провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги обвинуваченого, захисника та прокурора слід залишити без задоволення, а вирок суду без змін, враховуючи наступне.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
При цьому, положеннями ст. 94 КПК України встановлено обов`язок суду за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Водночас згідно зі ст. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. Доказ визнається допустимим, як це визначено у ст. 86 КПК України, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Згідно вимог ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 284 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу (далі КПК) обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Вимоги до змісту виправдувального вироку наведені в п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України, у відповідності до якого, у разі визнання особи виправданою у мотивувальній частині вироку, зазначаються: формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.
У відповідності до ч. 1 ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо, здійснюючи оцінку кожного доказу за правилами ч. 1 ст. 94 КПК України - за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.
Згідно зі ст. 62 Конституції України, положень ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Суд зобов`язаний неухильно дотримуватися вимог Конституції України, міжнародних договорів, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, зокрема, ст. 62 Конституції України (презумпція невинуватості) та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, з урахуванням рішень Конституційного Суду України та практики Європейського суду з прав людини.
У справах "Нечипорук і Йонкало проти України" від 21 квітня 2011 року та "Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї" від 06 грудня 1998 року, Європейський Суд вирішив, що "суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи "поза будь-яким розумним сумнівом" і така "доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцією, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою" (п. 150, п. 253).
Наведені вимоги закону судом першої інстанції належним чином виконані.
Як убачається з вироку, в ньому викладено формулювання обвинувачення, висунуте ОСОБА_6 по епізодам від 14.02.2021 р. і від 16.02.2021 р. і визнане судом недоведеним, а також підстави виправдання із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення, а тому доводи апеляційної скарги прокурора щодо невмотивованості вироку суду є безпідставними.
Ухвалюючи виправдувальний вирок, суд під час розгляду провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечивши принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч. 2 ст. 22 КПК України, згідно якої сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на підставі яких було висунуто ОСОБА_6 обвинувачення ( за епізодами від 14.02. та 16.02.2021 р.), навів аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них і їх сукупності у взаємозв`язку.
Перевіривши висновки суду першої інстанції про недоведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України, та дослідивши за клопотанням прокурора протокол слідчого експерименту від 23.02.2021 р., та відеозапис до нього, колегія суддів апеляційного суду вважає, що висновки суду про те, що не доведено, що обвинуваченим ОСОБА_6 вчинено кримінальне правопорушення за ч. 3 ст. 185 КК України, в якому обвинувачується (за епізодами від 14.02. та 16.02.2021 р.), відповідають фактичним обставинам справи, є обґрунтованими, підтвердженими зібраними у встановленому законом порядку доказами, ретельно перевіреними та дослідженими в судовому засіданні.
Так, з аудіо запису перебігу судового засідання суду першої інстанції вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185 КК України 14.02.2021 року та 16.02.2021 року не визнав, показав суду, що зізнатися в цих двох злочинах наказав слідчий, в іншому разі він би постраждав фізично. Саме слідча група привезла його на місце злочину, співробітники поліції розповіли, з яких телекомунікаційних колодязів і в які дні були викрадення кабелів, і, перебуваючи під вартою, він дав відповідні показання.
Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_6 наполягав на своїх показаннях, наданих суду першої інстанції та вказав, що на слідчий експеримент він погодився під тиском працівників поліції. Останні до приходу понятих відвели ОСОБА_6 на територію поблизу приміщення Святошинського управління поліції, вказали на два колодязі, та сказали повідомити під відеозапис про вчинення з них крадіжок кабелю, що належить ПАТ «Укртелеком». Обвинувачений колегії суддів повідомив, що він так і зробив під відеозапис, вказав на два колодяці, де ніби то вчинив крадіжку, та відповідав на навідні запитання слідчої про ніж, адже, сам з приводу цих епізодів нічого пояснити не міг.
Такі показання обвинуваченого наданими стороною обвинувачення ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції спростовані не були.
В суді першої інстанції сторона обвинувачення, як на докази вини обвинуваченого посилалась на письмові докази, зокрема: протокол слідчого експерименту від 23.02.2021 р. та відеозапис до нього та показання свідка ОСОБА_10 .
Оцінюючи наведені письмові докази, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, обґрунтовано не визнав їх доказами винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України ( епізоди 14.02. та 16.02.2021 р.), оскільки, надані стороною обвинувачення докази не є належними.
Метою слідчого експерименту відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Проведення за участю підозрюваного слідчого експерименту з метою перевірки й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, на відміну від допиту, крім отримання відомостей, передбачає також здійснення учасниками слідчого експерименту певних дій, спрямованих на досягнення мети цієї слідчої (розшукової) дії.
Нормативна модель слідчого експерименту передбачає безпосередню участь підозрюваного у проведенні дій, спрямованих на досягнення легітимної мети цієї слідчої дії, а саме у відтворенні дій, обстановки, обставин певної події, проведенні необхідних дослідів чи випробувань. Шляхами досягнення мети слідчого експерименту відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК є проведення слідчим, прокурором відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.
Отримання від підозрюваного, обвинуваченого відомостей під час проведення слідчого експерименту (з дотриманням встановленого законом порядку) є складовою належної правової процедури цієї процесуальної дії, що разом з іншими її сутнісними компонентами дозволяє досягнути її мети і вирішити поставлені завдання. При цьому відомості, які надаються під час слідчої (розшукової) дії - слідчого експерименту, не є самостійним процесуальним джерелом доказів, оскільки таким джерелом виступає протокол цієї слідчої (розшукової) дії, що в розумінні ч. 2 ст. 84 та п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК є документом.
Виходячи із сутнісних ознак показань, визначених в ч. 1 ст. 95 КПК, у системному зв`язку із ч. 2 ст. 84 цього Кодексу, показання є самостійним процесуальним джерелом доказів лише в тому випадку, коли вони надаються під час допиту.
При проведенні слідчого експерименту участь підозрюваного, обвинуваченого не може виявлятися виключно в формі повідомлення відомостей про фактичні дані, які мають значення для кримінального провадження (адже це є предметом допиту). Слідчий експеримент, здійснений у такій формі, що не містить ознак відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення необхідних дослідів чи випробувань,а посвідчує виключно проголошення підозрюваним зізнання у вчиненні кримінального правопорушення з метою його процесуального закріплення, має розцінюватисяяк повторний допит, що не може мати в суді доказового значення з огляду на ч. 4ст. 95 КПК, згідно з якою суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому ст. 225 КПК. Такий висновок викладено у постанові Обєднаної пралати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14.09.2020 р. № 740/3597/17.
Відповідно до нормативного змісту засади безпосередності дослідження показань, речей і документів (ст. 23 КПК) суд досліджує докази безпосередньо з метою встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення, де показання обвинуваченого та протокол слідчого експерименту за участю підозрюваного, обвинуваченого є предметом оцінки суду за правилами, визначеними ст. 94 КПК.
Оцінюючи у вироку протокол слідчого експерименту та відеозапис до даного протоколу, суд першої інстанції, на думку колегії суддів дійшов обґрунтованого висновку, що дані докази не є належними доказами винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 , адже, вони не підтверджують обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема, названі докази містить виключно показання ОСОБА_6 , в яких навіть на розкривається спосіб викрадення чужого майна.
Під час дослідження за клопотанням прокурора в ході апеляційного розгляду протоколу слідчого експерименту та відеозапису до нього вбачається, що як у протоколі, так і на відеозаписі не відображено у який спосіб та чому обвинувачений ОСОБА_6 , будучи вже затриманим та у кайданках, перебуває на пр.Перемоги, 103, що лише підтверджує показання обвинуваченого, що на тому місці він опинився під тиском працівників поліції.
Крім того, слід відмітити, що після дослідження відеозапису слідчого експерименту вбачається, що у протоколі слідчого експерименту записані пояснення ОСОБА_6 , яких він не надавав під час проведення цієї слідчої дії. Зокрема, по епізоду 14.02.2021 р. записано, що відрізавши кабель, та тим самим заволодівши ним, ОСОБА_6 забрав цей кабель та здав його до пункту металоприйому, чого останній, згідно відеозапису, в дійсності не повідомляв. І по епізоду 16.02.2021 р. в протоколі слідчого експерименту записані показання ОСОБА_6 щодо способу вчинення крадіжки із колодезя та розпорядження кабелем, яких, згідно відеозапису, він не повідомляв.
До того ж, дослідженими під час апеляційного розгляду як даними протоколу слідчого експерименту, так і відеозаписом цієї слідчої дії спростовуються і доводи апеляційної скарги прокурора про те, що під час слідчого експерименту обвинувачений продемонстрував, яким чином відкривав каналізаційні люки та проникав в середину.
Більш того, у протоколі слідчого експерименту вказано, що по пр.Перемоги, 103 обвинувачений побачив відчинений телекомунікаційний колодязь. І зі змісту обвинувачення вбачається, що ОСОБА_6 інкримінувалось проникнення до приміщення телекомунікаційного колодязя, шляхом вільного доступу як по епізоду 14.02.2021 р. , так і по епізоду 16.02.2021 р., разом з тим в апеляційній скарзі прокурор безпідставно вказує, на те, що обвинувачений під час слідчого експерименту продемонстрував яким чином відкривав люки.
Все вищенаведене свідчить про безпідставність доводів апеляційної скарги прокурора щодо неправильного визнання протоколу слідчого експерименту та відеозапису неналежними доказами.
З приводу доводів апеляційної скарги захисника щодо порушення права на захист обвинуваченого під час проведення слідчого експерименту, то колегія суддів з ним не може погодитись також, оскільки, за вимогами ч. 3 ст. 240 КПК України передбачено право, а не обов`язок залучення захисника при проведенні слідчого експерименту (за винятком випадків, коли участь захисника є обов`язковою). Підстав обов`язкової участі захисника у даному кримінальному провадженні не було, а з відеозапису слідчого експерименту вбачається, що слідчий цікавився у ОСОБА_6 щодо необхідності участі захисника під час проведення слідчого експерименту, на що ОСОБА_6 повідомив, що не бажає участі захисника.
Що ж стосується доводів апеляційної скарги прокурора про безпідставне визнання неналежним доказом показань свідка ОСОБА_10 , то колегія суддів і їх вважає неспроможними, зважаючи на те, що даний свідок був лише понятим під час проведення слідчого експерименту, протокол проведення якого та відеозапис судом були визнані неналежними доказами, і показання вказаного свідка ні прямо, ні непрямо не підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Не можна визнати належними та допустимими доказами вини ОСОБА_6 по епізодам інкримінованих крадіжок від 14.02.2021 р. та від 16.02.2021 р. й інші докази, на які посилається прокурор в апеляційній скарзі, зокрема, протоколи прийняття заяв від 14.06.2021 р. та від 16.02.2021 р. та протоколи огляду місця події за ці ж дати, а також показання представника потерпілого ПАТ «Укртелеком» в судовому засіданні суду першої інстанції, адже, цими доказами дійсно підтверджуються факти крадіжок, разом з тим, наведені докази ніяким чином не доводять вини саме ОСОБА_6 у вчиненні таких крадіжок.
Інші ж докази, на які посилається прокурор в апеляційній скарзі, як то показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , протокол огляду мобільного телефону є доказами винуватості ОСОБА_6 у вчиненні закінченого замаху на повторне таємне викрадення чужого майна, вчиненого 19.02.2021 р., і не можуть свідчити про неправильність висновків суду щодо недоведеності вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185 КК України 14.02.2021 р. та 16.02.2021 р.
Що ж стосується іншої частини вироку суду, відповідно до якої ОСОБА_6 було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.2 ст.185 КК України, то і в цій частині колегія суддів вважає законним та обґрунтованим вирок суду та не погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора щодо неправильної правової оцінки дій обвинуваченого, зважаючи на наступне.
Так, з аудіо запису перебігу судового засідання суду першої інстанції вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні показав, що в ніч з 18 на 19 лютого 2021 року повертався додому пішки. Побачив відкритий люк телекомунікаційного колодязю, заліз всередину, щоб погрітися. Побачив, що в люку є кабель, відрізав кілька метрів ножом, який мав при собі з метою здати кабель на металобрухт, коли вилізав з люку, був затриманий працівниками комунальних служб.
Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні показала, що працює в КП ШЕУ, 19 лютого 2021 року, була задіяна на роботах з вивозу снігу. Після опівночі, проїжджаючи на машині по пр. Перемоги, побачила під мостом людину, яка наполовину була в телекомунікаційному колодязі, подумала, що людина впала в люк. Коли вони під`їхали ближче, виявилося, що ОСОБА_6 вилізав з люку; в руці тримав відрізаний кабель, ніж викинув на тротуар. ОСОБА_11 разом із співробітниками затримали ОСОБА_6 та викликали поліцію. Зазначену подію свідок фотографувала на власний телефон.
Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні показав, що працює в КП ШЕУ. Вночі 19 лютого 2021 року вони їхали на транспорті, прибирали сніг, побачили під мостом на пр. Перемоги людину, яка впала в люк. Коли під`їхали до колодязя, побачили, що людина намагається вилізти з відрізаним кабелем, ніж лежав на снігу. Надалі співробітники ШЕУ викликали поліцію. Свідок впізнав в людині, яка намагалась викрасти кабель ОСОБА_6 .
З показань свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 вбачається, що каналізаційний люк був відкритим.
З досліджених під час судового розгляду протоколу огляду мобільного телефону та додатків (фототаблиць) до нього, а також, протоколу огляду місця події від 19.02.2021 р. вбачається, що на місці затримання ОСОБА_6 виявлено відкритий каналізаційний люк, і люка на місці події не зафіксовано, що підтверджує показання обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що каналізаційний люк був відкритим, і потрапив він до нього, шляхом вільного доступу.
Більш того, зі змісту обвинувачення, висунутого ОСОБА_6 вбачається, що викрадення телекомунікаційного кабеля останньому інкримінувалось, саме шляхом вільного доступу до каналізаційного колодязя.
Враховуючи вимоги ст. 337 КПК України щодо меж судового розгляду, позицію, викладену у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19.11.2018 року, справа № 205/5830/16-к, в якій зазначено, що відповідно до усталених у доктрині кримінального права підходів, сховище - це завжди певне місце або територія, які використовуються для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей та мають будь-які засоби охорони від доступу сторонніх осіб (наприклад, огорожа, наявність охоронця, сигналізація), що унеможливлюють (суттєво ускладнюють) вільне та безперешкодне потрапляння до них сторонніх осіб; враховуючи показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 та показань в судовому засіданні представника ПАТ «Укртелеком» ОСОБА_14 з приводу того, що телекомунікаційні колодязі будь-якими засобами охорони та сигналізації не обладнані, та показань обвинуваченого про те, що люк був відкритим, та про те, що умисел на викрадення кабеля виник в той момент, коли вже він заліз до люку погрітись, суд першої інстанції, всупереч доводів апеляційної скарги прокурора, дійшов обґрунтованого висновку про кваліфікацію дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України.
З приводу доводів апеляційних скарг прокурора, захисника та обвинуваченого щодо незаконності вироку в частині призначеного ОСОБА_6 покарання, колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями ст.50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Всупереч доводам апеляційних скарг прокурора, захисника та обвинуваченого, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому повністю дотримався вимог вищезазначених норм кримінального закону.
Згідно зі ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між призначеним судом у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема, ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Так, зі змісту вироку вбачається, що призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції, відповідно до ст. 65, ч. 3 ст. 68 КК України, взяв до уваги, що обвинувачений вчинив закінчений замах на кримінальне правопорушення, яке віднесено до категорії нетяжких злочинів, санкцію ч. 2 ст. 185 КК України та причини, внаслідок яких кримінальне правопорушення не було доведено до кінця, а саме: зупинення правопорушення співробітниками ШЕУ, які надалі викликали поліцію.
Суд першої інстанції також врахував особу обвинуваченого, його відношення до скоєного та наслідків вчинення злочину, а саме те, що ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий за аналогічні злочини, вчинив кримінальне правопорушення лише через тиждень після звільнення з місць позбавлення волі, не одружений, офіційно не працює, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, та встановив відсутність обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання.
З наведеного вбачається, що судом першої інстанції враховані і обставини, про які вказують апелянти в своїх апеляційних скаргах.
За наведених обставин, судпершої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_6 найтяжчого виду покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 185 КК України, а саме у виді позбавлення волі, та в розмірі передбаченому вказаним законом про кримінальну відповідальність, адже, його виправлення та перевиховання не можливе без ізоляції від суспільства, і саме таке покарання, на думку колегії суддів, є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушен.
Згідно ч. 3 ст. 68 КК України, за вчинення замаху на злочин строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу, а тому як за видом, так і за розміром призначене ОСОБА_6 покарання не можна вважати явно несправедливим як внаслідок м`якості, так і внаслідок суворості.
Підстав для призначення менш суворого виду покарання, як про те ставили питання в апеляційній скарзі захисник та обвинувачений, так і підстав для призначення більшого строку покарання судомапеляційної інстанції не встановлено.
Враховуючи все вищенаведене, колегія суддів вважає, що вирок суду і в частині призначеного обвинуваченому покарання є законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим апеляційні скарги прокурора, захисника та обвинуваченого в цій частині не підлягають задоволенню.
Пред`явлений у даному кримінальному провадженні цивільний позов до ОСОБА_6 вирішений судом першої інстанції за правилами, встановленими в Главі 9 КПК України з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав такого рішення, і правильність його вирішення не заперечувалась апелянтами.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про законність, обгрунтованість та вмотивованість ухваленого судом вироку щодо ОСОБА_6 , а також про безпідставність доводів апеляційних скарг прокурора, захисника та обвинуваченого.
Керуючись ст. 376, ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 та прокурора Святошинської окружної прокуратури ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а вирок Святошинського районного суду м. Києва від 28.05.2021 щодо ОСОБА_6 без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді:

__________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4