ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2187/21 Справа № 179/208/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000512 від 14 жовтня 2019 року, за апеляційною скаргою обвинуваченого на вирок Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2021 року, ухвалений щодо
ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Яворницьке Запорізької області, проживаючого без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,
за участю:
секретаря ОСОБА_6 ,
прокурора ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
потерпілої ОСОБА_9 ,
представника потерпілої адвоката ОСОБА_10 ,

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2021 року ОСОБА_5 визнано винуватим у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі строком на 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки. Окрім того, судом вирішено цивільний позов, питання про стягнення процесуальних витрат та долю речових доказів.
ОСОБА_5 визнано винуватим у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за таких обставин.
Так, 13 жовтня 2019 року в період часу з 19 години 30 хвилин по 20 години 00 хвилин в с. Почино-Софіївка Магдалинівського району Дніпропетровської області, водій ОСОБА_5 , не маючи права керування транспортним засобом, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки «ВАЗ» моделі «21033» 1981 року виробництва, з державним реєстраційним номером НОМЕР_1 який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 05.01.2008 року належить ОСОБА_11 , рухаючись поблизу буд. 56, по вул. Центральній в с. Почино-Софіївка не врахував дорожню обстановку, відволікся від керування транспортним засобом внаслідок чого, здійснив виїзд за межі проїзної частини до правого узбіччя за напрямком руху, де скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_9 , після чого, в порушення п. 2.10 Правил дорожнього руху України, залишив місце дорожньо-транспортної пригоди, не вжив можливих заходів для надання медичної допомоги потерпілій та не повідомив про дорожньо-транспортну пригоду орган Національної поліції.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно мозкової травми, забій головного мозку 1 ст., крововилив, множинні забої, садна м`яких тканин голови, обличчя, тулуба, пара орбітальну гематому праворуч, забито-рвані рани слизової оболонки нижньої губи, правої щоки, які відносяться до категорії СЕРЕДНЬОГО ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, так як викликали тривалий розлад здоров`я більше як 21 день, що підтверджується висновком судового експерта № 300 від 06.12.2019 року
У дорожній обстановці водій автомобіля «ВАЗ» моделі «21033» з державним реєстраційним номером НОМЕР_1 , ОСОБА_5 , повинен був діяти відповідно до вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху України.
При заданому механізмі події, дії водія автомобіля «ВАЗ» моделі «21033» ОСОБА_5 , визначались виконанням ним вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху України, і в нього не було будь-яких перешкод технічного характеру, що не дозволили б йому виконати їх.
Дії водія автомобіля «ВАЗ» моделі «21033» з державним реєстраційним номером НОМЕР_1 , ОСОБА_5 , при заданому механізмі події, не відповідали вимогам п. 12.1 ПДР України, що з технічної точки зору знаходилось в причинному зв`язку з настанням події даної ДТП., що підтверджується висновком авто-технічної № 11/10.1/1417 від 24.12.2019.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок змінити та призначити йому покарання із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України, а також зменшити розмір стягнутої моральної шкоди до 20000 грн.
Обгрунтовуючи свої вимоги обвинувачений посилається на незаконність рішення суду, через неправильне застосуванням вимог закону про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та його особі, внаслідок суворості. На переконання обвинуваченого, суд провів розгляд провадження щодо нього неповно та необ`єктивно, поклавши в основу обвинувального вироку показання осіб, які є суперечливими та не підтверджуються іншими доказами у провадженні. Також, обвинувачений вказує, що його покази судом було викладено неправильно, а вину у скоєнному він визнавав повністю та щиро розкаївся, заперечував лише факт того, що він навмисно залишив потерпілу на узбіччі, при цьому покази потерпілої в цій частині не відповідають дійсності та не підтверджуються жодними доказами у провадженні. Окрім того, на переконання обвинуваченого, суд безпідставно визнав його байдуже ставлення до скоєного ДТП, оскільки він намагався перерахувати потерпілій 3000 грн., які вона відмовилася отримувати. Разом з цим, обвинувачений вважає, що розмір моральної шкоди в сумі 70000 грн є занадто завищеним та неспівмірним з отриманими потерпілою тілесними ушкодженням та понесеними нею стражданнями.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника, який підтримав апеляційну скаргу, прокурора, потерпілу та її представника, які заперечували проти задоволення скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла такого висновку.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, в цьому кримінальному провадженні суд апеляційної інстанції переглядає вирок в межах поданої апеляційної скарги.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та є обґрунтованим.
Так, обвинувачений ОСОБА_5 , не заперечував того, що він 13.10.2019, будучи в стані алкогольного сп`яніння, рухаючись на автомобілі ВАЗ 21033 д.з. НОМЕР_1 без посвідчення по вул. Центральній в с. Почино-Софієвка, вночі потрапив в ДТП, однак заперечував, що бачив потерпілу та підходив до неї.
Не зважаючи на часткове визнання обвинуваченим вини, його винуватість повністю підтверджується дослідженими в ході судового розгляду провадження показаннями потерпілої, її законного представника, свідків та письмовими доказами.
Доводи обвинуваченого про те, що потерпілу він не бачив й не залишав її на місці ДТП, не заслуговують на увагу та спростовуються сукупністю доказів у провадженні, зокрема, показами потерпілої, яка зазначала, що відчула як впала на капот автомобіля та водій своїм різким розворотом скинув її з машини, внаслідок чого вона впала і вдарилась головою об бордюр, втративши свідомість, а прийшовши до тями відчула як водій автомобіля разом із жінкою підходили до неї, підняли за руки і перенесли на узбіччя й поїхали.
Також, свідки пояснили, що бачили, як ввечері, коли сталася ДТП, ОСОБА_5 разом із жінкою під руки піднімали якусь дівчину і поставили її під металевий забір, а неподалік знаходився автомобіль ВАЗ синього кольору. При цьому, свідок ОСОБА_12 підтвердив, що 13.10.2019 знайшов ОСОБА_13 на обочині дороги під забором без свідомості.
Окрім того, з протоколу огляду від 14.10.2019 видно, що було оглянуто автомобіль ВАЗ-2106 р.н. НОМЕР_1 синього кольору, за місцем проживання ОСОБА_5 , на якому виявлено пошкодження на передній частині автомобіля, а саме деформація переднього капоту та передньої правої фари, відсутній змивач скла, із салону автомобіля було вилучено залишки волосся, відсутнє дзеркало заднього виду, на території подвір`я із сміттєвої ями знайдене пошкоджене лобове скло.
Відповідно до висновку судового експерта-імунолога № 1492 від 16.12.2019 враховуючи результати морфологічного і серологічного дослідження волосся, вилученого з транспортного засобу та волосся-зразків з голови потерпілої ОСОБА_9 , не можна виключити можливість походження його саме з голови потерпілої.
Надаючи оцінку цим доказам у сукупності, колегія суддів вважає їх належними, допустимими і достовірними, а в їх сукупності - достатніми для доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину, з встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження, та не вбачає підстав визнати наведені у вироку висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, за обставин, наведених в апеляційній скарзі обвинуваченого.
Доводи обвинуваченого щодо допущеної судом неповноти судового розгляду та неправильного відображення у судовому рішенні його показів та покладення в основу вироку суперечливих показів свідків, та перекручування його показів, не заслуговують на увагу і є неспроможними, а суд відобразив у своєму рішенні ті покази, які безпосередньо сприймав в судовому засіданні, й апеляційним судом при прослуховуванні технічних записів судових засідань, такої невідповідності виявлено не було.
Отже, порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення злочину, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та кваліфікацію його дій, колегією суддів не встановлено та стороною захисту доказів на підтвердження існування таких надано не було.
На думку колегії суддів, рішення суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини (рішення «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978, «Коробов проти України» від 21.10.2011), та підстав для задоволення апеляційної скарги за обставин, викладених у ній, не має.

Перевіряючи доводи обвинуваченого про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі, через суворість, суд дійшов такого висновку.
Відповідно до змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності і індивідуалізації. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
На думку колегії суддів, покарання обвинуваченому судом першої інстанції призначено відповідно до вказаних вимог закону України про кримінальну відповідальність.
Колегія суддів погоджується з видом та розміром призначеного обвинуваченому основного покарання, яке визначено у виді позбавлення волі в межах санкції інкримінованого йому злочину з його реальним відбуванням, з урахуванням усіх обставин провадження, ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи обвинуваченого, який не працює, за місцем проживання характеризується задовільно, раніше притягався до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 126 КУпАП за керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортним засобом, того, що матеріальна та моральна шкода потерпілій не відшкодувана, думки законного представника потерпілої щодо покарання, а також відсутність обставин, які пом`якшують покарання та наявність тієї, яка обтяжує покарання - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, та вважає, що саме таке покарання є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення і попередження вчинення кримінальних правопорушень.
Доводи обвинуваченого щодо неналежного врахування судом того, що він щиро розкаявся є неспроможними, та суд правильно дійшов висновку про відсутність в поведінці обвинуваченого щирого каяття, оскільки таке каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінального протиправного діяння, ще й щирий жаль з цього приводу та осуд своєї поведінки, а тому зважаючи, що вину у вчиненні злочину, за встановлених судом фактичних обставин, обвинувачений визнав частково, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність цієї обставини, що пом`якшує покарання.
Разом з цим, апеляційним судом не встановлено підстав для застосування у провадженні положень ст.ст. 75, 69 КК України.
Отже, колегія суддів приходить до висновку про необгрунтованість доводів обвинуваченого, оскільки призначене обвинуваченому судом першої інстанції основне покарання за своїм видом і розміром не можна визнати несправедливим через суворість.
Разом з цим, відповідно до положень ч. 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.
Статтею 55 КК України передбачено, що позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю може бути призначене як основне покарання на строк від двох до п`яти років або як додаткове покарання на строк від одного до трьох років.
Відповідно до правової позиції Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у справі № 708/40/18, провадження № 51-7569 км 18, позбавлення права керувати транспортними засобами суд не вправі призначити як додаткове покарання особі, яка не має права керувати транспортними засобами.
За встановлених судом першої інстанції обставин, ОСОБА_5 13.10.2019 в період часу з 19-30 год. по 20-00 год. в с. Почино-Софіївка Магдалинівського району Дніпропетровської області, не маючи права керування транспортним засобом, в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем, порушивши вимоги Правил дорожнього руху України, здійснив наїзд на ОСОБА_9 , внаслідок чого скоїв злочин за ч. 1 ст. 286 КК України.
Отже, враховуючи вищезазначене, призначення судом першої інстанції обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, є помилковим та підлягає виключенню з судового рішення.
З огляду на вищенаведене, апеляційна скарга обвинуваченого підлягає частковому задоволенню, а вирок суду зміні в частині призначення покарання, з виключенням з вироку посилання суду на призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати траспортними засобами.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 409, 419 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 задовольнити частково.
Вирок Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2021 року, ухвалений щодо ОСОБА_5 змінити в частині призначеного покарання.
Вважати ОСОБА_5 засудженим за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки, без позбавлення права керування транспортними засобами.
В іншій частині вирок залишити без змін.
Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4