Провадження № 1-кп/638/571/21
УХВАЛА
Іменем України

24 листопада 2021 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
за участю прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в м. Харкові клопотання захисника ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 в об`єднаному кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 307 , ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК України,
в с т а н о в и в:
У провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова перебуває об`єднане кримінальне провадження з обвинувальними актами відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень-злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15 ч.2 ст. 307, ч.2 ст. 307 , ч.3 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК України.
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 серпня 2021 року продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 60 діб - до 02 грудня 2021 року.
В судовому засіданні прокурором ОСОБА_3 заявлено клопотання про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 на 60 діб, із визначенням застави у розмірі 153680,00 грн, посилаючись на наявність ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Наявність зазначених ризиків обґрунтував тим, що ОСОБА_6 може переховуватись від суду, оскільки по-перше, останній під час досудового розслідування тривалий час не з`являвся без поважних причин до слідчого, достовірно знаючи про виклики слідчого. По-друге за ч. 3 ст. 307 КК України передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від дев`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна. Крім того, ОСОБА_6 може продовжити вказане кримінальне правопорушення або вчинити інше кримінальне правопорушення. Також, ОСОБА_6 не має постійного джерела доходів та саме збут наркотичних засобів був для нього заробітком та джерелом доходів.
Захисник обвинуваченого заперечувала проти заявленого клопотання та в порядку ст. 201 КПК України заявила клопотання про зміну відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, яке мотивувала тим, що ризик переховування сторона обвинувачення обґрунтовує виключно тяжкістю покарання. Ризику тиску на свідків не підтверджений наявними достатніми підтверджуючими даними. Окрім того, ОСОБА_6 не відомо місце проживання та контактні дані свідків по кримінальному провадженню.
Вважає, що прокурором не доведено, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти вищезазначеним ризикам. Звернула увагу суду, що ОСОБА_7 має постійне місце проживання, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 . Мешкає разом з бабусею ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та дідусем, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які є пенсіонерами.
Оскільки ОСОБА_6 під вартою з вересня 2019 року, запобіжний захід відносно нього під час судового провадження було продовжено вже 16 разів, тому вважає, що підстав для подальшого утримання ОСОБА_6 під вартою не існує, у зв`язку з чим просила змінити запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт з покладенням на обвинуваченого обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.
Обвинувачений підтримав захисника, просив задовольнити, проти клопотання прокурора заперечував.
Прокурор у задоволенні клопотання захисника просив відмовити.
Заслухавши учасників кримінального провадження, дослідивши надані клопотання, дійшов наступного висновку.
Відповідно до ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань, до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Згідно з ч. 2 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Стадія судового провадження у даному кримінальному провадженні триває з 05 листопада 2019 року.
З 13 вересня 2019 року ОСОБА_6 утримується під вартою. За час судового провадження тримання під вартою було продовжено вже 16 разів.
ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 307 , ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК України, за вчинення яких, зокрема, передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до дванадцяти років позбавлення волі з конфіскацією майна.
Як на підставу продовження строку тримання під вартою сторона обвинувачення посилається на те, що ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, продовжують існувати.
Наявність ризику переховування обґрунтовується тим, що ОСОБА_6 під час досудового розслідування тривалий час не з`являвся без поважних причин до слідчого, достовірно знаючи про виклики слідчого, і санкція за кримінальне правопорушення передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від дев`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна.
В контексті практики Європейського суду з прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Панченко проти Росії).
Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бекчиєв проти Молдови).
У рішенні від 6 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України» (Заява №17283/02) Європейський суд з прав людини щодо застосування пункту 3 статті 5 Конвенції вказав, що після спливу певного проміжку часу існування лише обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання особи під вартою; до того ж такі підстави мають бути чітко наведені національними судами (пункт 60).
Європейський суд з прав людини вказує, що небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від суворості можливого покарання; її треба визначати з врахуванням низки інших релевативних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою («W v.Switzerland», Заява № 14379/88, 26 січня 1993 року).
Ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою («Neumeister v.Austria» (Коймайетер проти Австрії), пункт 10).
Стосовно загрози втечі, практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний чи обвинувачений можна законно розглядати, як таку, що може спонукати до втечі, однак можливість жорстокого засудження є недостатньою для виправдання тримання під вартою. При цьому загроза втечі не випливає з простої можливості для обвинуваченого перетнути кордон держави. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно доказувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейні зв`язки, будь-яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.
Відповідно до правової позиції Європейського суду відсутність в особи роботи та сім`ї не є доказом того, що вона може схилитися до вчинення нових злочинів. Так само як і сама по собі відсутність постійного місця роботи не є доказом того, що особа зникне («Пшевечерський проти Росії» від 24 травня 2003 року).
Тримання під вартою не повинно бути продовжене через очікуване покарання у вигляді позбавлення волі («Leteliier v. France» (Летельєр проти Франції), пункт 51; «LA v. France» ( LA проти франції), пункт 104; «Prencipe v.Monaco» (Пранцип проти Монако), пункт 79; «Tiron v. Romania» (Тирон проти Румунії), пункт 41-42).
Ризик того, що обвинувачений буде перешкоджати належному відправленню судочинства, не може оцінюватись абстрактно, факт такого перешкоджання має бути підтверджено доказами («Becciev v.Moldova» (Бекчієв проти Молдови), пункт 59).
Зокрема, у справі «Сергій Волосюк проти України» (рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини наголосив, що саме національні судові органи мають подбати про те, щоб тривалість попереднього ув`язнення обвинуваченого у відповідній справі не перевищила розумного строку. Для цього вони мають дослідити всі факти на користь і проти існування реального суспільного інтересу, який, за належного врахування принципу забезпечення презумпції невинуватості, виправдовує відхід від вимоги забезпечення поваги до особистої свободи, і викласти ці міркування у своїх рішеннях про подовження строку тримання під вартою… Подальше існування обґрунтованої підозри у вчиненні заарештованою особою відповідного злочину є обов`язковою і неодмінною умовою законності продовження строку тримання під вартою, але зі спливом певного часу ця умова перестає бути достатньою.
Між тим, доводи сторони обвинувачення, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, крім тримання під вартою, не зможе запобігти ризику, про наявність яких зазначено прокурором, не підтверджуються наданими стороною обвинувачення матеріалами і прокурором у судовому засіданні не доведені. Також у них відсутні відомості, які б давали підстави вважати, що з`явилися нові ризики.
Згідно правової позиції ЄСПЛ, викладеної у пункті 80 рішення від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України», при розгляді клопотання про обрання або ж продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.
Враховуючи те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні зокрема особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, має постійне місце проживання, ту обставину, що всі докази слідством вже зібрані, розгляд даного провадження триває, на стадії судового розгляду досліджені докази, окрім показань свідків, явку яких сторона обвинувачення не може забезпечити протягом тривалого часу, що дає підстави вважати, що ризики, які слугували підставою для обрання та продовження обвинуваченому запобіжного заходу зменшилися, суд дійшов висновку, що подальше тримання обвинуваченого під вартою в якості запобіжного заходу не викликано об`єктивною необхідністю і не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи ОСОБА_6 .
Крім того, прокурором не наведено, що ризики, передбачені п. 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, що ОСОБА_6 може незаконно впливати на свідків та вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки явку для допиту в суді свідків сторона обвинувачення протягом тривалого часу забезпечити не спроможна,реальні анкетні дані та місце проживання свідків ОСОБА_6 невідомі, тому ризик впливу на свідків цією обставиною спростовується. Ризик продовження вчинення інших кримінальних правопорушень на думку суду є припущенням та матеріалами справи не підтверджений, окрім того, спростовується наявністю міцних соціальних зв`язків у ОСОБА_6 (наявність зареєстрованого місця проживання, можливість фактичного проживання разом з дідом і бабою, які потребують допомоги обвинуваченого), а також тим, що ОСОБА_6 раніше не судимий, в розшуку не перебував. Тому суд вважає, що дані ризики не підтверджені та не встановлені судовим розглядом.
Таким чином суд вважає встановленим існування ризику, передбаченого п. 1 ч.1 ст.177 КПК України, а саме можливість переховування ОСОБА_6 від суду та правоохоронних органів, однак прокурор в судовому засіданні не довів, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризику, можливого переховування ОСОБА_6 від суду, тому суд дійшов висновку, що підстав для задоволення клопотання прокурора, яке містить формальний характер, про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою немає.
З урахуванням вищевикладеного та встановлених судом обставин кримінального провадження, тяжкості кримінального правопорушення, яке на теперішній час інкриміноване обвинуваченому, даних щодо особи обвинуваченого, який має постійне місце проживання та стійкі соціальні зв`язки, раніше не притягався до кримінальної відповідальності, суд, користуючись правом наданим йому ч. 2 ст. 194 КПК України, вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання прокурора та задовольнити клопотання захисника, обрати відносно обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`який запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту з носінням засобів електронного контролю та з покладенням на обвинуваченого інших обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України
Керуючись ст. 177, 178, 181, 183, 193-197, 199, 201, 331, 371-372, 376, 395 КПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Клопотання прокурора про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів) передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 307, ч.2 ст. 307 , ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК України, залишити без задоволення.
Обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнити з-під варти негайно в залі суду.
Клопотання захисника ОСОБА_5 про зміну обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу задовольнити.
Застосувати відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.
Покласти на обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такі обов`язки:
- заборонити цілодобово залишати місце мешкання, а саме домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 ;
- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;
- не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду;
- носити електронний засіб контролю.
Строк застосування домашнього арешту та дії ухвали - до 24 січня 2022 року.
Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.
Копію ухвали для виконання надіслати до Відділення поліції 1 Лозівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області.
Контроль за виконанням ухвали покласти на Шевченківську окружну прокуратуру міста Харкова.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.
Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.
Повний текст ухвали проголошено 26 листопада 2021 року о 08 го 45 хв.

Суддя ОСОБА_1