Справа № 645/4749/21
Провадження № 1-кп/645/624/21
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2021 року Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудового розслідування за № 0000277 від 12.05.2021 року, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 263, ч.3 ст. 15, ч. 2 ст. 307 КК України,
встановив:

В провадженні Фрунзенського районного суду м. Харкова знаходиться вище вказане кримінальне провадження.
Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні звернулась з клопотанням, яким просила продовжити застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб, посилаючись на те, що наразі розпочато судове слідство, тому є наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Зазначила, що ОСОБА_4 вчинив тяжкі злочини, та з огляду на суворість передбаченого санкцією інкримінованих статей КК України покарання у вигляді позбавлення волі, при обранні відносно нього запобіжного заходу, не пов`язаного із перебуванням в державній установі пенітеціальній системі, ОСОБА_4 буде мати можливість перетину державного кордону України або лінії розмежування непідконтрольної території України із спеціальним статусом, в якій діє операція об`єднаних сил, які географічно розташовані на невеликій відстані від місця його проживання. Так, розуміючи можливість настання кримінальної відповідальності та призначення у майбутньому покарання за вчиненні ним кримінальні правопорушення, має місце ризик переховування обвинуваченим від суду. Крім того, ОСОБА_4 відкрито матеріали досудового розслідування, надано копію обвинувального акту та реєстр матеріалів кримінального провадження, в якому містяться анкетні дані свідків, а також інші дані, які можуть бути використані ним для незаконного впливу на свідків, експертів тощо, в тому числі шляхом здійснення погроз та умовлянь змінити свідчення, з метою зміни або спотворення їх показань, наданих на стадії досудового розслідування, які оцінюються в своїй сукупності суддею під час судового слідства. Окрім цього, ОСОБА_4 вчиняв вказані злочини у розсудливому, послідовно девіантному порядку, на протязі тривалого часу, відчуваючи безкарність за вчинені ним дії; при цьому інформації про офіційне працевлаштування, оформлення його як суб`єкта підприємницької діяльності наразі відсутні, а отже, законні джерела існування до теперішнього часу у ОСОБА_4 відсутні. Разом з тим, вилучені під час проведення обшуку в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні предмети та речі вказують на те, що обвинувачений мав джерело існування кримінального характеру, пов`яне із незаконним обігом психотропної речовини. Таким чином, зазначене зумовлює наявність ризиків вчинення ОСОБА_4 нових кримінальних правопорушень, або здійснення інших перешкод під час проведення судового слідства. Отже, вище перелічені обставини в своїй сукупності обумовлюють факт недостатності застосування відносно ОСОБА_4 більш м`яких запобіжних заходів для запобігання встановлених ризикам, ніж тримання під вартою.
Обвинувачений заперечував проти клопотання прокурора та просив змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт, або зменшити суму застави.
Захисник ОСОБА_5 також заперечувала проти клопотання прокурора та підтримала клопотання обвинуваченого щодо зміни йому запобіжного заходу або зменшення суму застави.
Прокурор ОСОБА_3 заперечувала проти клопотання обвинуваченого, щодо зміни останньому запобіжного заходу та зменшення суми заставу.
Суд, вислухавши думку сторін кримінального провадження, приходить до наступного.
Вимогами п. 2 ч. 3 ст. 331 КПК України передбачено, що до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 307 КК України - тобто у незакінченому замахі на незаконне придбання, зберігання, перевезення з метою збуту психотропної речовини, обіг якої заборонено, у великому розмірі та ч. 1 ст. 263 КК України - незаконному придбанні, носінні та зберіганні бойових припасів без передбаченого законом дозволу.
Під час досудового розслідування відносно обвинуваченого було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Харківському слідчому ізоляторі м.Харкова.
Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20 вересня 2021 року строк тримання під вартою обвинуваченого продовжено до 18 листопада 2021 року включно, із визначеною сумою застави у розмірі 113500,00 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Запобіжні заходи як заходи процесуального примусу застосовуються до обвинуваченого з метою запобігти можливості приховатися від слідства і суду, перешкоджання встановленню істини у кримінальному провадженні та здійсненню правосуддя, а також запобігти спробам продовжити злочинну діяльність і полягають у обмеженні свободи пересування (ст. 177 КПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 197 КПК України, строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.
Як зазначено у ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Частиною 2 ст. 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та порядку, встановлених законом.
З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).
Статтею 194 КПК України визначено, що підставами для застосування заходів забезпечення кримінального провадження є: наявність обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.
Крім цього, враховуючи практику Європейського суду та положення ч. 1 ст. 178 КПК України, при розгляді питання про доцільність продовження тримання особи під вартою, суд бере до уваги характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.
За змістом ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також відповідно до практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу чи особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках та за процедурою, встановленою законом.
Європейський суд з прав людини роз`яснює, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи («Харченко проти України», «Лабіта проти Італії», «Рохліна проти Росії»).
Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторно вчинення злочинів».
Оцінивши в сукупності обставини, визначені ст. 178 КПК України, необхідні для врахування при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу, суд вважає, що інший, більш м`який запобіжний захід, аніж тримання під вартою, не здатний забезпечити процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_4 та уникнення ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, експертів у цьому кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, продовжити займатися злочинною діяльністю, у зв`язку з чим суд продовжує обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 60 діб.
Серед іншого, суд враховує наступне: вагомість наявних доказів, досліджених судом, що обвинувачений обґрунтовано підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення, тобто суд вбачає наявність розумної обґрунтованої підозри відносно обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину; тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому в разі визнання його винними у вчиненні інкримінованого злочину, при цьому суд, ґрунтуючись на принципі презумпції невинуватості, не ставить ціллю передбачити можливе покарання за інкриміноване обвинуваченому діяння; вік та стан здоров`я обвинуваченого, його сімейний стан.
Зважаючи на вказані обставини, враховуючи, що на теперішній час кримінальне провадження не розглянуто та знаходиться на стадії судового розгляду, суд вважає, що існують ризики того, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, експертів, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, продовжити займатися злочинною діяльністю, в зв`язку з чим, суд вважає доведеним продовження існування ризиків, які слугували підставою для обрання та продовження запобіжного заходу відносно обвинуваченого у вигляді тримання під вартою.
Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризику передбаченого ст. 177 КПК України, для застосування стосовно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, в судовому засіданні не встановлено.
На думку суду, вказані вище обставини не зменшують ризики, передбачені п.п. 1, 3, 4, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, та не є підставою для зміни чи скасування обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
З приводу клопотання обвинуваченого щодо зменшення визначеної суми застави при застосуванні відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд зазначає наступне.
Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Гафа проти Мальти», було встановлено що гарантія, передбачена статтею 5 §3 Конвенції покликана забезпечити явку обвинуваченого у судовому засіданні. Тому розмір застави повинен бути встановлений з огляду на особу підозрюваного, належну йому власність, його стосунки з поручителями, іншими словами, з огляду на впевненість у тому, що перспектива втрати застави або заходів проти його поручителів у випадку його неявки до суду буде достатньою для того, щоб стримати його від втечі. Оскільки питання, яке розглядається, є основним правом на свободу, гарантованим статтею 5, органи влади повинні докладати максимум зусиль як для встановлення належного розміру застави, так під час вирішення питання про необхідність продовження тримання під вартою. Крім того, розмір застави, має бути належним чином обґрунтовано у рішенні про визначення застави і повинна враховувати майновий стан обвинуваченого. Нездатність національних судів оцінити здатність заявника сплатити необхідну суму може викликати виявлення Судом порушення. Проте обвинувачений, якого судові органи готові звільнити під заставу, повинні вірно подати достатню інформацію, яку можливо перевірити, якщо це буде необхідно, щодо суми застави, яку необхідно встановити.
Позиція Європейського суду стосовно питання обрання національними судами запобіжного заходу у вигляді застави та призначення її розміру, цілковито прослідковується в рішенні Суду у справі «Мангурас проти Іспанії» (Mangouras v. Spain) від 28 вересня 2010 року. У цій справі, посилаючись на пункт 3 статті 5 Конвенції, заявник стверджував, що сума застави у його справі була необґрунтовано високою та не враховувала конкретні обставини й умови його особистого життя. Суд підтвердив, що відповідно до вказаної статті Конвенції внесення застави може вимагатися лише за наявності законних підстав для затримання особи, а також те, що уповноважені органи влади повинні приділити визначенню суми застави стільки ж уваги, скільки і вирішенню питання про необхідність подальшого тримання обвинуваченого під вартою. Більше того, якщо навіть сума застави визначається виходячи із характеристики особи обвинуваченого та його матеріального становища, за певних обставин є обґрунтованим врахування також і суми збитків, у заподіянні яких ця особа обвинувачується.
Також, щоб розмір застави можна було вважати таким, який здатен забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного, обвинуваченого, суд повинен, врахувавши положення ст. 177, 178 КПК України, та раціонально співставити його з доведеними у справі ризиками, даними про особу підозрюваного, тяжкістю вчиненого злочину. При цьому судді слід мати на увазі, що, виходячи з практики ЄСПЛ, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.
На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для зменшення суми застави при продовженні ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки дане клопотання не є належним чином мотивованим та обґрунтованим.
Крім того, суд, приймаючи до уваги практику Європейського суду з прав людини, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, вважає, що застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, на даному етапі судового розгляду не забезпечить попередження зазначених прокурором ризиків та не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого, тому відмовляє у задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 щодо зміни йому запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт та продовжує строк обраного ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, із визначеною сумою застави у розмірі 113500,00 грн.
Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 331, 369 КПК України, суд, -

постановив:

В задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт або зменшення суми застави відмовити.
Клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжного заходу у виді тримання під вартою задовольнити.
Продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк шістдесят днів, тобто до 14 січня 2022 року включно, із визначеною сумою застави у розмірі 113 500,00 грн.
Копію ухвали направити до ДУ «Харківський слідчий ізолятор».
Ухвала може бути оскаржена в частині обрання запобіжного заходу до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Фрунзенський районний суд м. Харкова протягом 5 днів, а обвинуваченим в той же термін з моменту вручення їм копії ухвали. В іншій частині ухвала оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.
Повний текст ухвали виготовлено та оголошено 17.11.2021 року.

Головуючий суддя - ОСОБА_1