КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 грудня 2021 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2
ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого за ч. 3 ст. 258, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 342 КК України ОСОБА_6 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 14 грудня 2021 року,
В С Т А Н О В И Л А :
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 грудня 2021 року задоволено клопотання прокурора, продовжено дію застосованого до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою по 12 лютого 2022 року включно.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження, якщо він на думку суду пропущений, скасувати ухвалу суду, змінити ОСОБА_6 запобіжний захід з тримання під вартою на особисте зобов`язання.
Що стосується строку на апеляційне оскарження апелянт з посиланням на положення ст. 115 КПК України зазначає про те, що останнім днем оскарження ухвали від 14 грудня 2021 року є 19 грудня 2021 року, який є неробочим днем, а отже останнім днем строку вважається наступний за ним робочий день, тобто, 20 грудня 2021 року.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник зазначає про те, що 14 грудня 2021 року, у черговий раз, без клопотання прокурора суд виніс на розгляд питання продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , який утримується під вартою вже 6 років 3 місяці та 14 днів, що у відповідності до Закону України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України (щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання)» № 3413, який підлягає застосуванню, складає 12 років 6 місяці та 28 днів. При цьому захисник наголошує, що суд звільнив прокурора, який стверджував про існування ризиків, що передбачені п.1, п. 5 ч. 1 ст.177 КПК України, від обов`язку надання доказів існування цих ризиків та оцінив ймовірність продовження існування цих ризиків протягом 6 років абстрактно. Вважає рішення суду безвмотивованим.
Захисник посилається в апеляційній скарзі на те, що судом не була врахована практика ЄСПЛ, згідно з якою існує презумпція на користь звільнення з-під варти, а строк тримання заявника під вартою до постановлення судом вироку, який становив більше п`яти років, є особливо тривалим.
Апелянт зазначає, що, неодноразово продовжуючи тримання ОСОБА_6 під вартою та відмовляючи у клопотаннях захисту про зміну запобіжного заходу на непов`язаний із позбавленням волі, який триває більше 6 років, суд завжди оцінював ймовірність продовження існування ризиків лише абстрактно без надання прокурором жодних доказів на підтвердження їх існування. Аргументи суду щодо підстав для продовження тримання під вартою та відмови у зміні запобіжного заходу, які, на думку апелянта, завжди складаються із стереотипних формулювань та цитат із законодавства, не ґрунтуються на конкретних обставинах справи та не опираються на норми права.
На переконання захисника, судом присяжних не взято до уваги рішення Європейського сулу з прав людини від 9 лютого 2021 року у справі «Золандт проти Нідерландів» (№ 69491/16), відповідно до якого Суд дійшов висновків, що обвинувальний вирок не виправдає факт порушення конвенційних гарантій під час досудового розслідування, а тому, навіть, повна переконаність суду у винності підозрюваного не позбавляє владу обов`язку належним чином обґрунтовувати необхідність застосування і подовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Зазначається в апеляційній скарзі і про те, що розгляд справи по суті триває вже більше п`яти років (також один рік ОСОБА_6 тримався під вартою під час досудового розслідування). Захисник вказує, що увесь цей час суд продовжує строк тримання під вартою ОСОБА_6 з одних і тих самих формальних підстав, оцінюючи одні й ті самі ризики абстрактно, а враховуючи, що загальний строк тримання під вартою перевищує 6 років, тобто, за визначенням Європейського суду з прав людини є особливо тривалим, неодноразове продовження тривалого тримання під вартою та відмова у зміні запобіжного заходу вже не може обґрунтовуватися на даному етапі розгляду справи лише тими ризиками, які існували на початковому етапі, зокрема, лише тяжкістю покарання, яке може загрожувати та суспільним інтересом. Захисник наголошує, що згідно з обвинувальним актом ОСОБА_6 не звинувачується в належності до жодної терористичної організації і, тим більше, не є її керівником, принаймні, в обвинувальному акті про це нічого не зазначено. До свого затримання ОСОБА_6 жодних злочинів не вчиняв, характеризувався лише виключно позитивно як добросовісний та дисциплінований боєць спецпідрозділу батальйону «Січ» ГУМВС України в м. Києві, де він служив під час його затримання. Прокурором надано суду присяжних цілий том з даними, що характеризують особу ОСОБА_6 лише і виключно позитивно. Дані докази, які характеризують ОСОБА_6 виключно позитивно, знаходяться у матеріалах справи.
В апеляційній скарзі акцентується увага на те, що обвинувачений ОСОБА_6 належним чином виконує всі процесуальні обов`язки і жодним чином розгляд справи не затягує. Протягом цього часу у період з 19 серпня 2016 року по 30 травня 2018 року у даній справі здійснювалось 11 повторних автоматизованих розподілів між суддями. При цьому сторона захисту, зокрема і обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , маючи згідно з ст.ст. 319,320 КПК України всі підстави вимагати розгляду справи з початку, просили суд для прискорення розгляду справи розгляд з початку не починати, а продовжити. У разі наполяганні обвинувачених або їх захисників для збереження принципу незмінності складу суду на новому проведенні процесуальних дій, які вже були здійсненні судом до заміни судді, суд був би вимушений у відповідності до вимог КПК України розпочинати розгляд спочатку, але цього не відбулось, що свідчить про реальне бажання обвинувачених захищатися у відкритому суді та якнайшвидше закінчити розгляд справи.
Крім того, як зазначає апелянт, суд присяжних замість прояву «особливої старанності» в дослідженні доказів і розгляду справи в розумні строки, перейшов на непередбачене процесуальним законодавством спрощене, фактично письмове провадження. Головуючий суддя на власний розсуд долучає до справи всі докази, які надаються прокурором прошитими томами без їх дослідження у судовому засіданні та без надання їх стороні захисту для огляду, що кримінальним процесуальним кодексом не передбачено. Після цього головуючий суддя із посиланням на ст. 358 КПК України на власний розсуд вибірково оголошує деякий текст із наданих прокурором письмових доказів та пропонує захисту ознайомлюватися із наданими прокурором доказами, які вже долучені до справи, в інший час поза межами судового засідання. При цьому, на думку захисника, судовий розгляд здійснюється у закритому режимі, а обвинувачений ОСОБА_6 утримується під вартою і взагалі позбавлений можливості прибувати у суд, щоб знайомитися з доказами разом із захисником поза межами судового засідання.
Також захисник зазначає, що прокурор у своїх усних промовах під час вирішення питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 та ОСОБА_8 не розділяв ризики щодо їх обох і стверджував абстрактно про наявність однакових ризиків і щодо ОСОБА_6 , і щодо ОСОБА_9 . Однак, після зміни запобіжного заходу ОСОБА_10 , наявність ризиків щодо якого суд оцінював також абстрактно, останній від суду не ухилявся, продовжує відвідувати всі засідання та не вчинив жодного іншого злочину. Отже, як наголошує апелянт, ОСОБА_7 є живим та неспростовним доказом на спростування абстрактних припущень існування ризиків щодо ОСОБА_6 , який присутній кожного разу під час вирішення питання продовження тримання під вартою, але судом першої інстанції жодним чином не враховано той факт, що ОСОБА_7 також тривалий час утримувався під вартою, та про існування ризику втечі якого та продовження вчинення ним злочинів постійно наголошував прокурор, проте, після зміни йому запобіжного заходу на інший, не пов`язаний з триманням під вартою, від суду не ухилявся і злочинів не вчиняє, а постійно прибуває у всі судові засідання, де намагається довести свою невинуватість.
Отже, на думку адвоката, належна процесуальна поведінка другого обвинуваченого у даній справі ОСОБА_8 є беззаперечним доказом, який спростовує абстрактні припущення про існування ризиків щодо другого обвинуваченого ОСОБА_6 .

Про день та час апеляційного розгляду сторони кримінального провадження повідомлені у встановленому законом порядку.
Відповідно до ч. 4 ст. 422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється колегією суддів за відсутності захисника, обвинуваченого та прокурора, оскільки жодним з них не заявлялось клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши наявні та витребувані матеріали (копію оскаржуваної ухвали), перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

Відповідно до положень п. 1-1 ч. 2 ст. 395 КПК України апеляційна скарга, якщо інше не передбачено цим Кодексом, може бути подана на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, - протягом п`яти днів з дня її оголошення.
Оскаржувана ухвала постановлена 14 грудня 2021 року, а, відтак, останній день подання апеляційної скарги, з урахуванням положень п. 1-1 ч. 2 ст. 395 КПК України, - 19 грудня 2021 року неділя - неробочий день. З урахуванням положень ч. 7 ст. 115 КПК України, відповідно до яких якщо закінчення строку, який обчислюється днями або місяцями, припадає на неробочий день, останнім днем цього строку вважається наступний за ним робочий день, за винятком обчислення строків тримання під вартою та перебування в медичному закладі під час проведення стаціонарної психіатричної експертизи, наступним робочим днем є понеділок 20 грудня 2021 року.
Апеляційна скарга захисником направлена поштовим зв`язком, відповідно до даних, які зазначені на конверті поштового відправлення, 20 грудня 2021 року, а відтак строк на апеляційне оскарження ухвали суду від 14 грудня 2021 року захисником не пропущений.

Що стосується доводів апеляційної скарги, то колегія суддів вважає їх непереконливими, з огляду на таке.

Так, з копії оскаржуваної ухвали встановлено, що у провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000613 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 258, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 342 КК України, та ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 258 КК України.

Відповідно до змісту оскаржуваної ухвали, під час судового засідання прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки вважав актуальним ризик переховування обвинуваченого від суду з огляду на тяжкість висунутого обвинувачення, а також не виключав ризик вчинення ОСОБА_6 іншого суспільно-небезпечного діяння.
Потерпілі ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та представник потерпілого ОСОБА_14 підтримали думку прокурора. Зокрема, потерпіла ОСОБА_12 просила взяти до уваги тяжкість наслідків вчинення інкримінованих обвинуваченому дій, загибель її сина, який проходив службу у лавах Національної гвардії України, тобто, здійснював захист держави та охорону громадського порядку, а також кількість інших потерпілих, які втратили дітей через події 31 серпня 2015 року.
Представник цивільного позивача ОСОБА_15 покладалась на рішення суду.
Захисник ОСОБА_5 просив відмовити у продовженні строку застосованого до його підзахисного запобіжного заходу, оскільки, на його думку, зазначені прокурором ризики втратили свою актуальність.
Обвинувачений ОСОБА_6 підтримав думку свого захисника.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_11 - ОСОБА_16 підтримав думку захисника ОСОБА_5 та просив відмовити у продовженні строку застосованого до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу.
Обвинувачений ОСОБА_11 підтримав думку захисників.
За результатами розгляду судом задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 строк тримання під вартою по 12 лютого 2022 року включно.
Приймаючи таке рішення, суд, з посиланням на норми КПК України, а також рішення Європейського Суду з прав людини, вказав про те, що відповідно до обвинувального акту ОСОБА_6 обвинувачується у тому, що, будучи активним учасником бойових діях на території Донецької та Луганської областей, тобто, маючи стійкі практичні знання і навички ведення бою та негативне ставлення до ідеї децентралізації України та надання особливого статусу тимчасово окупованим територіям Донецької та Луганської областей, дізнався, що Верховною Радою України 31 серпня 2015 року запланований розгляд законопроекту про внесення змін до Конституції України щодо децентралізації влади (реєстр. № 2217а), у тому числі щодо особливостей здійснення місцевого самоврядування в окремих районах Донецької і Луганської областей. З метою привернути увагу громадськості до своїх поглядів та вплинути на народних депутатів України під час розгляду вказаного законопроекту, обвинувачений вирішив у цей день вчинити дії, направлені на створення небезпеки для життя та здоров`я людини або заподіяння значної майнової шкоди, чи настання інших тяжких наслідків шляхом вчинення терористичного акту. Як зазначено в обвинувальному акті, реалізуючи задумане, ОСОБА_6 , розуміючись у військовій справі та достеменно знаючи вражаючі властивості різних видів зброї, обрав як знаряддя вчинення терористичного акту оборонні осколкові гранати РГО, використання яких, на його думку, в повній мірі дозволяло довести до кінця його умисел, спрямований на вчинення терористичного акту. При цьому ОСОБА_6 у повній мірі усвідомлював наслідки використання такої зброї, а саме: створення небезпеки для життя чи здоров`я людини або заподіяння значної майнової шкоди, чи настання інших тяжких наслідків. У подальшому ОСОБА_6 придбав дві оборонні осколкові ручні гранати РГО, які незаконно переніс до місця дислокації батальйону « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 , де незаконно зберігав їх з метою подальшого використання. Також, усвідомлюючи, що охорона будівлі Верховної Ради України та забезпечення порядку у ході масових заходів на площі Конституції в місті Києві буде здійснюватися значними силами працівників правоохоронних органів, ОСОБА_6 прийняв рішення про залучення до вчинення терористичного акту свого знайомого ОСОБА_11 , який прийняв пропозицію ОСОБА_6 та погодився взяти участь у вчиненні терористичного акту. Крім того, керуючись метою у подальшому уникнути відповідальності за вчинення задуманого шляхом маскування своїх дій та себе, ОСОБА_6 за невстановлених обставин придбав піротехнічні засоби - димові шашки для створення димової завіси, а також індивідуальний засіб маскування - медичну маску, за допомогою якої передбачав непомітно залишити місце вчинення злочину та уникнути ідентифікації правоохоронцями.
Згідно з обвинувальним актом, 31 серпня 2015 року близько 13.00 год., реалізуючи умисел, спрямований на вчинення терористичного акту, ОСОБА_6 із заздалегідь заготовленими знаряддями вчинення терористичного акту та засобами маскування, прибув на Майдан Незалежності у м. Києві, де зустрівся з ОСОБА_11 . У період з 13.30 год. до 13.45 год. ОСОБА_11 на пл. Конституції у м. Києва, біля будівлі Верховної Ради України, запалюючи надані ОСОБА_6 димові шашки, створив навколо останнього димову завісу з метою маскування його дій з підготовки та безпосереднього вчинення терористичного акту, чим забезпечив ОСОБА_6 можливість доведення до кінця їх спільного злочинного умислу. При цьому ОСОБА_6 , обравши зручну позицію, близько 13.45 год. висмикнув запобіжну чеку із гранати РГО та кинув її в сторону будівлі Верховної Ради України, чим вчинив терористичний акт. Внаслідок зазначеного терористичного акту загинули ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , створено небезпеку для життя та здоров`я інших людей, у тому числі працівників правоохоронних органів, які забезпечували охорону громадського порядку, а 144 особи від вибуху отримали тілесні ушкодження. Після вчинення вищеописаних дій ОСОБА_6 прибув до станції метро «Арсенальна» Київського метрополітену, де був зупинений службовими особами лінійного управління в метрополітені ГУМВС України в м. Києві та запрошений до кімнати міліції у вестибюлі станції метро. У кімнаті міліції працівник поліції під час огляду рюкзака ОСОБА_6 виявив предмет, схожий на гранату, що спровокувало ОСОБА_6 на вчинення умисних активних дій, спрямованих на опір працівникам міліції, що виразилися у штовханині, застосуванні фізичної сили, а також застосуванні до працівників міліції спецзасобу - препарату сльозоточивої та дратівливої дії «Терен-4м».
Враховуючи наведені обставини, суд взяв до уваги рішення ЄСПЛ у справі «Броуган та інші проти Сполученого королівства», у якому визначено, що під час розслідування терористичних злочинів перед державними органами постають особливі проблеми, оскільки терористичні злочини становлять особливу категорію через притаманний їм ризик для людського життя і безпеки. Окрім того, судом враховано рішення ЄСПЛ у справі «Грубник проти України».
Як зазначено в оскаржуваній ухвалі, суд, не відходячи від засади презумпції невинуватості, взяв до уваги суспільну небезпечність, характер та масштабність наслідків інкримінованих ОСОБА_6 дій, у тому числі спричинення загибелі 4 людей та завдання 144 особам тілесних ушкоджень різного ступеню тяжкості.
При цьому, на переконання суду, наявність позитивної характеристики обвинуваченого ОСОБА_6 щодо його участі у бойових діях, певних сімейних зв`язків останнього, постійного місця реєстрації на території м. Києва, не зменшує наявні ризики до такого ступеню, щоб повністю їх виключити.
Також судом вказано про те, що на теперішній час будь-які обставини, які б спростували попередні висновки суду під час обрання та продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , не встановлені. Окрім того, суд вважав небезпідставною наявність підвищеної ймовірності вчинення ОСОБА_6 зазначених прокурором позапроцесуальних дій з метою створення перешкод судовому розгляду шляхом переховування.
Врахувавши наведену вище сукупність інкримінованих обвинуваченому дій, обставини затримання ОСОБА_6 , згідно з якими останній, намагаючись уникнути викриття його причетності до подій на пл. Конституції у м. Києва та наявності у нього вибухового пристрою, те, що ОСОБА_6 при цьому здійснив активний супротив під час його затримання, дійшов висновку, що є актуальним ризик вчинення останнім іншого кримінального правопорушення та загрози суспільству.
За результатами встановлених обставин, з урахуванням доводів сторін кримінального провадження, суд дійшов висновку про наявність факторів, які передбачені ч. 1 ст. 194 КПК, що, на переконання суду, дає підстави для визнання необхідним продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, а тому вважав клопотання захисників про зміну ОСОБА_6 запобіжного заходу такими, що не підлягають до задоволення.

З таким висновком суду погоджується й колегія суддів, враховуючи таке.
Так, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до положень ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись у кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане, оскільки відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Так, положеннями ч. 1 ст. 177 КПК України передбачено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам особи:
1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;
2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;
3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;
4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;
5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно зі ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Наведені вище положення КПК України свідчать про те, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою ст. 177 КПК України.

Як встановлено з наявних даних, питання продовження строку тримання обвинуваченому під вартою вирішено на стадії судового розгляду кримінального провадження, а, відтак, обґрунтованість висунутого ОСОБА_6 обвинувачення на даний час перевіряється судом першої інстанції шляхом дослідження доказів, що свідчить про те, що, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд, врахувавши обставини інкримінованих ОСОБА_6 злочинів, їх наслідків, виходив з наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави суду вважати, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам.

Зі змісту оскаржуваної ухвали встановлено, що ОСОБА_6 є особою, раніше не судимою, йому висунуто обвинувачення у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 258 КК України, за наслідками вчинення яких 4 особи загинуло та 144 особи отримали тілесні ушкодження.
Питання розумності тримання обвинуваченого під вартою у даній конкретній справі може бути виправданим за наявності існування суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, закріплений у статті 5 Конвенції.
Враховуючи, що ОСОБА_6 обвинувачується, серед іншого, у вчиненні особливо тяжкого злочину, за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі на тривалий строк, у тому числі і довічне позбавлення волі, а також, приймаючи до уваги підвищену ступінь суспільної небезпечності, характер та масштабність наслідків злочинів, які ставляться ОСОБА_6 у вину, з огляду на обставини і характер його протиправних дій, у вчиненні яких він обвинувачується, його поведінку під час затримання, а саме, супротив працівникам правоохоронного органу, вилучення у ОСОБА_6 під час його затримання вибухового пристрою, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність достатньо реальних ризиків переховування обвинуваченого від суду та вчинення ним іншого кримінального правопорушення.
Доводи апеляційної скарги захисника щодо неврахування судом даних про особу обвинуваченого є безпідставними та спростовуються змістом оскаржуваної ухвали, а, окрім того, на переконання колегії суддів, встановлені на даний час у своїй сукупності обставини спростовують доводи апеляційної скарги захисника про можливість застосування до обвинуваченого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, оскільки встановлені обставини свідчать про неможливість на даному етапі судового розгляду застосування до обвинуваченого таких запобіжних заходів як домашній арешт та особисте зобов`язання, а також з огляду на вимоги п.1 ч. 4 ст. 183 КПК України, відсутні й підстави для застосування до обвинуваченого такого запобіжного заходу, як застава, та передача обвинуваченого на поруки за відсутності заяв відповідних осіб.

За наявності встановлених ризиків, які виправдовують подальше обмеження на даний час права обвинуваченого перебувати на волі, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, оскільки з урахуванням наведеного на даний час відсутні підставі вважати, що менш суворі запобіжні заходи будуть адекватними заходами у даному кримінальному провадженні.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що на даний час, з урахуванням положень Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання», відповідно до якого зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, проводиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, то вказані доводи є непереконливими, оскільки зарахування строку попереднього ув`язнення врегульовано нормами КК України при призначенні покарання, і в даному випадку продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою не виконує фактично завчасного виконання вироку.
З огляду на те, що дане кримінальне провадження в суді першої інстанції не завершено до спливу продовженого строку, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної ухвали за тими доводами, на які посилається в своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_5 .
Окремо колегія суддів звертає увагу, що обставини проведення судового розгляду, дослідження доказів у кримінальному провадженні та інші обставини, які стосуються процедури судового розгляду та на які є посилання в апеляційній скарзі захисника, не є предметом апеляційного розгляду на даній стадії.
Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою колегією суддів не встановлено, судомпершої інстанції в оскаржуваній ухвалі наведені мотиви прийнятого рішення, а тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення колегія суддів не вбачає, у зв`язку з чим апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , - залишити без задоволення, ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 14 грудня 2021 року щодо ОСОБА_6 , - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

_____________________ __________________ _________________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3