Справа № 344/1887/21
Провадження № 11-кп/4808/140/22
Категорія ст. 197 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач Повзло
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2022 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26.01.2022 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , в рамках кримінального провадження №0001417 про його обвинувачення за ч. 2 ст. 255-1, ч. 3 ст. 307 КК України та інших, -
за участю: прокурора ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_6

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині визначення розміру застави та зменшити її розмір до 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, оскільки визначений судом першої інстанції розмір застави є явно непосильним для обвинуваченого, який відбуває покарання й не отримує жодного доходу. Вважає, що стороною обвинувачення не було доведено, що більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти тим ризикам на які вона посилається, оскільки більшість свідків допитано, й немає жодних відомостей, що обвинувачений ОСОБА_7 впливав чи впливає чи буде впливати на інших обвинувачених та експертів. Звертає увагу на розумність строків тримання під вартою.

Постановою суду від 26.01.2022 року продовжено ОСОБА_7 строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою із визначенням розміру застави в межах 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 340500 грн. На переконання суду, прокурором поза розумним сумнівом доведено про ймовірність існування ризиків, передбачених п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, й з врахуванням відомостей, що характеризують обвинуваченого, тяжкість злочину, в якому його обвинувачують, й суд дійшов висновку, що більш м`які запобіжні заходи будуть недостатніми для забезпечення покладених на обвинуваченого обов`язків.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений та його захисник підтримали вимоги апеляційної скарги;

- прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З наданих суду матеріалів вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушеннях, передбачених ч. 2 ст. 255-1, ч. 3 ст. 307 КК України (а.п.1-31).

Як вбачається із матеріалів справи, питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою було вирішено на етапі судового розгляду, де вирішальним є дослідження питання про наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Апелянт висловив свою незгоду із судовим рішенням в частині відсутності доказів щодо наявності ризиків й непомірності визначеного судом розміру застави.

В обґрунтування необхідності продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 сторона обвинувачення посилається на запобігання спробам останнього переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на свідків, експертів, інших обвинувачених; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується, - тобто на продовження існування ризиків, передбачених п. 1, 3, 4, 5, ч. 1 ст. 177 КПК України.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Сторона захисту в апеляційній скарзі наголошує, що більшість свідків допитано, й немає жодних відомостей, що обвинувачений ОСОБА_7 впливав, впливає чи буде впливати на інших обвинувачених та експертів.

Перевіряючи вказані доводи апелянта, колегія суддів вважає за необхідне наголосити, що ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення ОСОБА_7 зазначених дій.

Отже, кримінально процесуальне законодавства не вимагає доказів того, що обвинувачений ОСОБА_7 обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, й на підтвердження наявності ризиків, стороні обвинувачення необхідно довести лише те, що обвинувачений ОСОБА_7 має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Зазначений стандарт доказування (переконання) було дотримано стороною обвинувачення у цьому кримінальному провадженні, й перевірено судом першої інстанції.

Так, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про продовження існування ризику переховування від суду, оскільки цей ризик оцінюється в світлі обставин цього кримінального провадження та особистої ситуації (обставин) обвинуваченого (фактичних даних, які можуть свідчити про особливості характеру та моральні принципи, сімейний стан, освіту, роботу, місце проживання, засоби до існування).

Ризик переховування обумовлюється серед іншого можливістю притягненням до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для ОСОБА_7 наслідками (обмеженнями) і, зокрема, суворістю передбаченого покарання за злочини, у якому останній обвинувачується, де санкція ч. 2 ст. 255-1 КК України передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк до 15-ти років з конфіскацією майна або без такої, й звільнення від відбування покарання з випробуванням чи призначення покарання більш м`якого, ніж передбачено законом, за вчинення цього злочину КК України не передбачено (статті 69, 75 КК).

Отже, тяжкість ймовірного покарання та суворість можливого вироку значно підвищують ймовірність ризику переховування обвинуваченого ОСОБА_7 від суду, й останній може визнати, що негативні наслідки від спроби переховуватись створять для нього меншу шкоду, ніж ймовірність бути притягнутим до кримінальної відповідальності з призначенням відповідного покарання.

Щодо висновків суду першої інстанції в частині того, що продовжують існувати ризик незаконно впливати на свідків, інших обвинувачених, експертів у кримінальному провадженні, а також щодо ризику вчинити інше кримінальне правопорушення, то колегія суддів погоджується з рішення суду в цій частині, оскільки при встановленні наявності ризику впливу на свідків, слід враховувати встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК України).

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК України).

За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Посилання сторони захисту на те, що більшість свідків допитано, жодним чином ні нівелює факту впливу на інших недопитаних осіб, експертів, інших обвинувачених, виходячи з того, що за обвинувальним актом ОСОБА_7 є організатором групи, що на переконання колегії суддів свідчить про відсутність внутрішніх стримувачів у поведінці обвинуваченого та про ймовірну можливість вирішення проблемних ситуацій у поза правовий спосіб шляхом вчинення інших злочинів.

За версією обвинувачення, кримінальні правопорушення, що є предметом розслідування у цьому кримінальному провадженні, були вчинені організованою групою, між учасниками якої існували взаємозв`язки, координація та відносини залежності, а тому показання, зокрема, інших обвинувачених матимуть важливе значення при встановленні всіх обставин кримінального правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_7 .

Наведене вище. у сукупності також дає достатні підстави вважати, що обвинувачений може вчинити інше кримінальне правопорушення, тобто наявність ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Оскільки на цьому етапі обвинувачений має доступ до всіх матеріалів кримінального провадження, відповідно він ознайомлювався з показаннями осіб, іншими відомостями, що ще більше переконують колегію суддів, що наведені в клопотання прокурора ризики не втратили свою актуальність.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що для запобігання встановленим ризикам стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 необхідно продовжити раніше застосований запобіжний захід, пов`язаний з позбавленням (обмеженням) волі.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК України).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в тій частині, що інші запобіжні заходи в цьому випадку не здатні забезпечити дієвість кримінального провадження на тому ж рівні що й тримання під вартою.

Колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні суд першої інстанції, дотримуючись розумного балансу між втручанням в право на свободу обвинуваченого (при застосування тримання під вартою) та в право на володіння майном (при визначення розміру застави як альтернативи триманню під вартою), з однієї сторони, та необхідністю забезпечення інтересів дієвості кримінального провадження, дійшов висновку, що належна поведінка обвинуваченого ОСОБА_7 , запобігання спробам вчинення ним дій, передбачених п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, можуть бути забезпечені виключно шляхом застосування до нього запобіжного заходу в вигляді тримання під вартою із альтернативою застави в межах 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 340500 грн., який був обраний раніше постановленою ухвалою суду.

При цьому встановлений законом обов`язок суду продовжити раніше визначений розмір застави, свідчить про те, що застава саме у такому розмірі здатна забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_7 на тому ж рівні (з тією ж ефективністю), що і тримання під вартою, виходячи з того, що тримання під вартою не буде застосовано у разі внесенням застави у розмірі, визначеному судом.

Отже, оскільки законодавцем визначено, що за умови внесення застави в певному розмірі вона (застава) за своєю ефективністю забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого та запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, є еквівалентною такому винятковому запобіжного заходу як тримання під вартою, то доводи апелянта в частині непосильності її для обвинуваченого, є безпідставними.

Посилання апелянта на те, що обвинувачений відбуває покарання й не отримує жодного доходу, як на підставу зменшення розміру застави, не є слушним, оскільки застава може бути внесене будь-якою особою, в той час як низький рівень матеріального забезпечення обвинуваченого ОСОБА_7 чи членів його сім`ї, самі по собі не можуть розцінюватися як обставини, що надають право на зменшення визначеного судом розміру.

Щодо доводів захисника в частині розумності строків тримання під вартою, то колегія суддів вважає за необхідне наголосити, що суд першої інстанції повинен вживати необхідних заходів щодо розгляду кримінального провадження у розумні строки, що прямо передбачено ст. 12 КПК України, та повинні бути співмірними з розумними строками тримання обвинуваченого під вартою.

Істотних порушень вимог КПК України, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції постановити законну та обґрунтовану ухвалу, апеляційною інстанцією не встановлено, а тому, ухвала суду першої інстанції, як законна та обґрунтована, підлягає залишенню без зміни, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись вимогами ст.ст. ст.ст. 177, 183, 197, 376, 404, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , залишити без задоволення.
Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 26.01.2022 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , в рамках кримінального провадження №0001417, залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4