УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 листопада 2021 року

м. Київ
справа № 199/6068/20
провадження № 51-5431ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 04 жовтня 2021 року у кримінальному провадженні № 0001210 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Липовець Вінницької обл. та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК).
Суть питання
За вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2021 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 286 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5100 грн, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
Як зазначив суд у вироку, ОСОБА_4 16 червня 2020 року приблизно о 18:30, керуючи технічно справним автомобілем «Деу Ланос», номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Маршала Малиновського в м. Дніпрі, порушуючи пункти 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху (далі ПДР), проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змін, під час наближення до нерегульованого пішохідного переходу, розташованого в районі будинку № 76 на вул. Маршала Малиновського, перед яким праворуч у суміжній смузі руху попутний автомобіль став зменшувати швидкість, надаючи перевагу для руху пішоходу, не переконався у відсутності на пішохідному переході пішоходів, а саме пішохода ОСОБА_6 , не вжив заходів для зменшення швидкості, а в разі потреби зупинки для надання їй дороги і, продовживши рух, здійснив на неї наїзд, внаслідок чого спричинив потерпілій середньої тяжкості тілесне ушкодження.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 04 жовтня 2021 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.
У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи доведеності винуватості ОСОБА_4 та правильності кваліфікації його дій, посилаючись на суворість призначеного покарання, просить вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 04 жовтня 2021 року змінити у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого і призначити ОСОБА_4 покарання без додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Обґрунтовуючи свої вимоги, захисник зазначає обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 , а це: визнання вини в повному обсязі; щиросердне розкаяння; активне сприяння слідству; добровільне відшкодування потерпілій завданих збитків. Звертає увагу Суду захисник і на відомості, які характеризують засудженого, зокрема такі: раніше не судимий і до кримінальної відповідальності не притягався, як і до адміністративної за порушення ПДР; за місцем проживання характеризується задовільно. Крім того, захисник вказує, що ОСОБА_4 є особою похилого віку, яка має міцні соціальні зв`язки, на його утриманні перебувають батьки з інвалідністю, на обліках у наркодиспансері та психлікарні не перебуває.
Зазначені вище обставини, на переконання захисника, дають підстави для призначення покарання ОСОБА_4 без позбавлення права керувати транспортними засобами.
Крім того, захисник звертає увагу Суду, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, під час призначення покарання зазначив про порушення засудженим п. 2.10 ПДР, оскільки він залишив місце ДТП, у зв`язку з чим ОСОБА_4 і було призначено додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Водночас з таким рішенням сторона захисту не погоджується, з огляду на те, що в матеріалах провадження відсутні відомості про залишення ОСОБА_4 місця події, а в обвинувальному акті також відсутні посилання на п. 2.10 ПДР.
Разом з тим захисник указує, що засуджений, перебуваючи на місці події, не зміг визначити наслідки ДТП, у зв`язку з чим поїхав до Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області для повідомлення про подію.
Указані вище обставини, на думку захисника, свідчать, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку про залишення ОСОБА_4 місця ДТП.
Зазначає ОСОБА_5 також, що позбавлення права керувати транспортними засобами призведе до численних незручностей для сім`ї засудженого, оскільки посвідчення водія він використовує в її інтересах.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених і перевірених місцевим судом, а також правильності кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 286 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки захисник не оскаржує законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.
Водночас твердження захисника ОСОБА_5 щодо невідповідності призначеного засудженому додаткового покарання внаслідок суворості Верховний Суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення і запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.
Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.
Із аналізу доданих до касаційної скарги копій судових рішень вбачається, що, обираючи засудженому міру покарання, суд першої інстанції врахував: характер і ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, яке є необережним нетяжким, обставини вчинення кримінального правопорушення, характер допущеного ОСОБА_4 порушення ПДР, характер та ступінь тяжкості фактичних наслідків кримінального правопорушення. Врахував суд і відомості про особу засудженого, зокрема те, що останній притягується до кримінальної відповідальності вперше, є особою похилого віку (пенсіонером), офіційно працевлаштований, має зареєстроване місце проживання, за місцем проживання та роботи характеризується виключно позитивно, на обліках у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, до адміністративної відповідальності не притягався, відсутні обставини, які обтяжують покарання, та наявні обставини, що пом`якшують покарання, це щире каяття і добровільне часткове відшкодування шкоди.
З урахуванням установлених обставин суд першої інстанції дійшов висновку про призначення ОСОБА_4 основного покарання у виді штрафу і додаткового у виді позбавлення права керувати транспортними засобами в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією статті.
Так, санкція ч. 1 ст. 286 КК (у редакції, чинній на час вчинення діяння) надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати такого покарання до особи. Указане положення закону України про кримінальну відповідальність має альтернативний характер застосування і це питання, як визначив законодавець, суд вирішує на власний розсуд залежно від конкретних обставин кримінального провадження, характеру допущених особою порушень вимог ПДР, їх наслідків тощо.
Місцевий суд з урахуванням характеру допущеного засудженим порушення ПДР, а також того факту, що він залишив місце ДТП, до якої він був причетний, що заборонено п. 2.10 ПДР, дійшов висновку про необхідність призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Разом з тим місцевим судом були відхилені заперечення сторони захисту щодо недоцільності призначення додаткового покарання, оскільки посилання на «життєву необхідність» збереження за ОСОБА_4 права керувати транспортними засобами не було доведено наданими суду доказами. Крім того, інтереси засудженого не зменшують тяжкості допущеного ним порушення ПДР та його поведінки після ДТП.
Не погоджуючись із вироком місцевого суду, захисник подала апеляційну скаргу, в якій просила не призначати ОСОБА_4 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами та наводила обґрунтування, аналогічні доводам, викладеним і у касаційній скарзі.
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив викладені у скарзі посилання й доводи захисника щодо призначення покарання засудженому без позбавлення права керувати транспортними засобами, однак, не встановивши підстав для зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, аргументувавши це рішення.
Так, суд указав, що визнання вини, щире каяття та часткове відшкодування матеріальної шкоди, з огляду на скоєння ДТП на пішохідному переході, внаслідок чого потерпілій спричинено тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, не дають підстав для призначення обвинуваченому лише основного покарання.
Не визнані судом достатніми для пом`якшення покарання і відсутність судимостей, наявність міцних соціальних зв`язків та пенсійний вік ОСОБА_4 .
Крім того, зваживши на характер допущених ОСОБА_4 порушень ПДР, а також на неповне відшкодування ним завданої шкоди, апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду, що виправлення засудженого можливе лише у разі призначення судом додаткового покарання.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Стосовно доводів захисникапро безпідставне посилання на порушення ОСОБА_4 п. 2.10 ПДР, то такі були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який, перевіривши матеріали кримінального провадження, дійшов висновку про відсутність підстав для їх задоволення.
Апеляційний суд, мотивуючи свій висновок у цій частині вказав, що ці обставини не інкриміновані засудженому, а враховувались судом лише під час призначення покарання та не були вирішальними в цьому випадку при визначенні його виду і розміру.
З такими висновками апеляційного суду погоджується і Верховний Суд.
Крім того, колегія суддів Верховного Суду, зауважує, що не є слушними аргументи захисника щодо непідтвердження матеріалами провадження відомостей про залишення ОСОБА_4 місця події, оскільки про ці обставини повідомив сам засуджений під час допиту в суді першої інстанції та не заперечується ОСОБА_5 у касаційній скарзі, а тому доводи захисника про помилкове врахування судами попередніх інстанцій зазначеної обставини є безпідставними.
Щодо інших аргументів ОСОБА_5 , які на його переконання дають підстави для призначення засудженому лише основного покарання, то вони не спростовують висновків судів попередніх інстанції щодо призначеного покарання, а тому не є достатніми для зміни оскаржуваних судових рішень.
Таким чином, доводи ОСОБА_5 у касаційній скарзі щодо суворості призначеного покарання є безпідставними, оскільки суди попередніх інстанцій урахували обставини, про які вказує захисник у касаційній скарзі, саме ці обставини дали суду підстави призначити, зокрема, додаткове покарання в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 1 ст. 286 КК.
Отже, суди як першої, так і апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку щодо необхідності призначення засудженому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
З урахуванням викладеного, твердження захисника у касаційній скарзі не спростовують правомірності висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не свідчать про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості.
Підстав вважати призначене засудженому покарання явно несправедливим через суворість Верховний Суд не вбачає.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для її задоволення немає.
Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 04 жовтня 2021 року.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3