Справа №587/2609/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/1159/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Вимагання
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2021 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Сумського районного суду Сумської області від 25 серпня 2021 року, якою продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

У провадженні Сумського районного суду Сумської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 189, ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 357 КК України.

В рамках даного кримінального провадження, прокурор звернулася до суду з клопотанням про продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, яке обґрунтовано тим, що ризики, які були підставою для обрання такого запобіжного заходу існують та не зменшились.

Ухвалою Сумського районного суду Сумської області від 25 серпня 2021 року клопотання прокурора було задоволено, продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 строком на 60 днів, тобто до 23 жовтня 2021 року включно

Не погодившись з таким судовим рішенням, обвинувачений ОСОБА_7 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати ухвалу, якою йому продовжено строк дії запобіжного заходу.

Свої вимоги обвинувачений обґрунтовує тим, що вказане судове рішення є необґрунтованим та таким, що постановлено всупереч вимогами КПК України та без врахування практики ЄСПЛ, що суд допустив неповноту судового розгляду, не з`ясував обставини справи та не дослідив докази, а його висновки не відповідають фактичним обставинам провадження.

Апелянт посилається на те, що судове засідання щодо розгляду кримінального провадження по суті було відкладено, однак, у вказаному судовому засіданні прокурор заявила клопотання про продовження йому строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яке завчасно вручено йому не було, і суд одразу перейшов до його розгляду, що свідчить про упередженість, оскільки учасникам не було надано часу для ознайомлення з вказаним клопотанням.

Крім того, апелянт вказує на те, що клопотання прокурор є необґрунтованим, ризики, на які посилається прокурор, жодним чином не доведені, що твердження суду у постановленій ухвалі про те, що він категорично не визнає своєї вини за жодним з обвинувачень, не відповідає дійсності, оскільки, фактично, він був готовий до підписання угоди за погодженням з прокурором, потерпілий, який до нього претензій не має, таку угоду зі свого боку підписав. Суду про ці обставини було відомо, а прокурор таку угоду не підписує вже більше півроку, чим вводить суд та сторону захисту в оману, з метою визнання ним себе винним у кримінальній справі.

Апелянт вказує, що ризики, на які вказує прокурор не існували як на час обрання відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так і не існують на даний час.

Апелянт зазначає, що встановивши ризики , передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, на який посилався прокурор у клопотанні, суд не дослідив жодних доказів, а посилання на те, що він раніше притягувався до кримінальної відповідальності не є аргументом при вирішенні питання продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при тому, що дана обставина не стосується вказаної справи, його судимість знята та погашена і він не притягувався до кримінальної відповідальності вже 13 років, як і не є підставою для цього те, що він обвинувачується у вчиненні умисного тяжкого злочину.

Крім того, апелянт зазначає, що суд встановивши наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України - можливість переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, послався на відсутність у нього міцних соціальних зв`язків, при тому, що у нього є дружина та троє малолітніх дітей, одна з яких є інвалідом, і вони потребують догляду і батьківської уваги, на що зауважувала його захисник, яка просила застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з носінням електронного засобу контролю, що взагалі унеможливило б існування ризиків.

Таким чином, апелянт вважає, що питання доцільності продовження йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суддею належним чином, відповідно до закону, розглянуто не було, а посилання суду на ст. ст. 217, 334 КПК України, взагалі є безпідставними.

Заслухавши доповідь головуючого-суддю щодо змісту оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, прокурора, який щодо задоволення апеляційної скарги захисника заперечував, вважав ухвалу суду законною і обґрунтованою та просив залишити її в силі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч.2 ст. 331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

Згідно з ч.2 ст. 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України.

Як вбачається зі ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Ухвалюючи рішення про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, районний суд повинен з`ясувати доцільність продовження застосування запобіжного заходу, що у свою чергу повинно відповідати ризикам та обставинам, що передбачені статтями 177-178 КПК України, у їх зіставленні з конкретними фактами, встановленими учасниками судового провадження.

Положеннями ч.3 ст. 331 КПК України встановлено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 вищезазначених вимог Закону дотримався в повному обсязі.

З матеріалів даного провадження вбачається, що у рамках кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 189, ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 357 КК України, прокурором було подано клопотання про продовження останньому строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів.

При вирішенні питання щодо доцільності продовження ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, судом було враховано те, що строк тримання під вартою обвинуваченому неодноразово продовжувався, останній раз ухвалою Сумського районного суду Сумської області від 07 липня 2021 року до 04 вересня 2021 року.

Крім того, на спростування доводів апелянта, у поданому клопотанні щодо ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які не зменшились та існують, прокурор посилався на вагомість доказів щодо вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 інкримінованих йому злочинів, їх тяжкість, тяжкість покарання, яке йому загрожує у разі визнання винуватим, що останній ніде не працює, раніше притягувався до кримінальної відповідальності.

При цьому, колегія суддів зауважує, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що при розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Таким чином, саме з врахуванням усіх вищезазначених обставин, суд і дійшов висновку про необхідність продовження ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з яким погоджується і колегія суддів та не вбачає підстав для сумніву щодо правильності такого висновку.

Що стосується доводів апелянта щодо необґрунтованості оскаржуваного рішення, то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки як вбачається зі змісту ухвали, свої висновки щодо продовження ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд вмотивував.

Крім того, на спростування доводів апелянта, розглянувши клопотання прокурора, суд діяв відповідно до вимог ч. 3 ст. 331 КПК України, а завчасне невручення учасникам вказаного клопотання для ознайомлення, жодним чином не свідчить про упередженість суду при його розгляді, оскільки, як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали, вказане клопотання було прокурором проголошено і щодо нього учасники одразу висловили свою позицію, яка була врахована при прийнятті рішення.

При цьому, посилання обвинуваченого на те, що до кримінальної відповідальності він притягувався 13 років тому назад, а також на наявність у нього дружини та дітей, які потребують його допомоги, не свідчать про те, що ризики, про існування яких заявляв прокурор у клопотанні про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зменшились або не існують.

Доводи апелянта про те, що твердження суду у постановленій ухвалі стосовного того, що він категорично не визнає своєї вини за жодним з обвинувачень, не відповідають дійсності, оскільки, фактично, він був готовий до підписання угоди за погодженням з прокурором, потерпілий, який до нього претензій не має, таку угоду зі свого боку підписав, а не підписує сам прокурор, колегія суддів не може ні спростувати, ні підтвердити, за відсутності таких даних у матеріалах, які надійшли на розгляд до апеляційного суду.

Що стосується доводів обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що суд безпідставно послався на ст.ст. 217, 334 КПК України, то колегія суддів вважає їх слушними, однак, не вважає тими беззаперечними обставинами, за наявності яких можливо було б дійти висновку щодо застосування до останнього більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі та вертає увагу, що суд, при прийнятті оскаржуваного рішення, вірно керувався і ст.ст.194,197,199 КПК України, якими визначено порядок розгляду клопотання саме щодо продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою і будь яких порушень, при цьому, не встановлено.

Таким чином, під час апеляційного розгляду не встановлено обставин, за яких би суд мав відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому, виказуючи свою незгоду з судовим рішенням, останній не зазначив, яке судове рішення має постановити апеляційний суд за наслідками розгляду поданої ним апеляційної скарги.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що судом постановлено законне та обґрунтоване рішення, підстави для його скасування відсутні, у зв`язку з чим оскаржувану ухвалу слід залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Сумського районного суду Сумської області від 25 серпня 2021 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 23 жовтня 2021 року включно, залишити без зміни, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4