Справа № 522/3266/20
Провадження №1-кп/522/760/22
УХВАЛА
09 лютого 2022 року Приморський районний суд м. Одеси:
під головуванням судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
захисника обвинуваченого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0006898 від 31.12.2019 року відносно:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, уродженця м.Одеси, громадянина України, офіційно не працевлаштованого, з середньою освітою, одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого в силу ст. 89 КК України,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України,
ВСТАНОВИВ:
На розгляді в Приморському райсуді м. Одеси знаходиться кримінальне провадження №0006898 від 31.12.2019 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України.
У судовому засіданні прокурор надав клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого ОСОБА_4 під вартою, у якому зазначив, що вважає за потрібне продовжити строк тримання під вартою відносно обвинуваченого, оскільки ризики, передбачені у п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, які були враховані судом при застосуванні запобіжного заходу, ще мають місце, а саме що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого, свідків у вказаному кримінальному провадженні, повідомити дані, які йому відомі відносно кримінального провадження невстановленим особам, що підтверджує ризик, передбачений п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України.
Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник заперечували проти продовження строків тримання обвинуваченого під вартою, оскільки ризики, вказані прокурором, не обґрунтовані.
Крім того, захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 надав до суду клопотання про зміну запобіжного заходу на цілодобовий домашній арешт, посилаючись на незадовільний стан здоров`я обвинуваченого та наявність у нього міцних соціальних зв`язків.
Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні підтримав клопотання захисника, просив змінити запобіжний захід на домашній арешт.
Прокурор ОСОБА_3 заперечувала проти зміни запобіжного заходу, посилаючись на продовження існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.
Заслухавши думку учасників судового розгляду, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до п. 4, 5 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк понад п`ять років або ж до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.
Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
За Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод на державу покладається обов`язок вжити заходи до забезпечення прав людини, яка тримається під вартою.
Відповідно до ст. 17 Закону України №3477-IV від 23.02.2006 року «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини, а також українські суди мають застосовувати при розгляді справ практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Згідно з ч. 2 ст. 8 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Окрім цього, відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до практики ЄСПЛ, при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів, передбачених законом (правова позиція, викладена у п. 80 рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України»).
Крім того, суд враховує положення ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Відповідно до положень ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).
Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Так, із аналізу вищезазначених положень кримінального процесуального закону можна дійти висновку про те, що під час продовження строку застосування запобіжного заходу під час судового розгляду не вимагається обов`язкової наявності клопотання прокурора, суд 1-ої інстанції зобов`язаний в будь-якому випадку повторно розглянути питання доцільності продовження строку тримання особи під вартою.
З урахуванням вищевикладеного, суд приймає до уваги доводи захисника ОСОБА_5 щодо подання прокурором клопотання про продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою із порушенням строку, проте зауважує на тому, що таке порушення не є істотним, та таким що перешкоджає суду вирішити питання щодо продовження строку дії запобіжного заходу.
Зважаючи на обставини інкримінованого ОСОБА_4 злочину, який скоєний за попередньою змовою групою осіб, з метою заволодіння чужим майном, пов`язаний із погрозою застосування насильства небезпечного для життя особи, яка зазнала нападу, поєднаний з проникненням у приміщення, його характеру, тяжкості та зухвалості, розміру завданої майнової шкоди, а також можливої міри покарання, яка може бути йому призначена у разі визнання винуватим (позбавлення волі на строк від 7 до 12 років із конфіскацією майна), суд вважає, що існують об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжує існувати ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, переховування обвинуваченого від суду.
У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.
Окрім того, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Водночас, враховуючи те, що остаточне рішення по справі відносно обвинуваченого не прийнято та на теперішній час судовий розгляд кримінального провадження триває, не всі свідки допитані безпосередньою судом, суд вважає, що в даному випадку існує ризик можливого незаконного впливу обвинуваченого на свідків.
Також, суд вважає, що прокурором був доведений ризик, передбачений п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, перешкоджання кримінального провадження іншим чином, з огляду на те, що інкримінований ОСОБА_4 злочин був вчинений за попередньою змовою групою осіб та на теперішній час інші особи досі невстановлені.
Суд враховує те, що ОСОБА_4 має місце реєстрації та постійного проживання, одружений, має неповнолітню дитину, хворіє на сечокам`яну хворобу та подагричний артрит, проте наголошує на тому, що зазначені обставини не виключають та не зменшують існування зазначених вище доведених стороною обвинувачення ризиків.
На підставі викладеного, враховуючи те, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, продовження існування в зазначеному кримінальному провадженні встановлених вище судом ризиків, характеристику особи обвинуваченого, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання захисника про зміну запобіжного заходу та задовольнити клопотання прокурора і продовжити відносно обвинуваченого ОСОБА_4 строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів.
З урахуванням того, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні злочину, пов`язаного із погрозою застосування насильства, суд, на підставі п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, вважає за можливе не визначати обвинуваченому в якості альтернативного запобіжного заходу розмір застави.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 7, 8, 9, 12, 176-178, 183, 197, 199, 205, 331, 395 КПК України,
УХВАЛИВ:
У задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу, відмовити.
Клопотання прокурора Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_3 задовольнити та продовжити строк запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» строком на 60 (шістдесят) днів, а саме до 09.04.2022 року включно, без визначення розміру застави.
Строк дії ухвали обчислюється з моменту оголошення ухвали суду, тобто з 09.02.2022 року.
Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`яти днів з дня її оголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.
Повний текст ухвали проголошено 09.02.2022 року.
Суддя ОСОБА_1