Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

12 липня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференції під час трансляції з приміщення Державної установи Київський слідчий ізолятор матеріали кримінального провадження № 0001041 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Рівне, громадянина України,

що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

проживає за адресою:

АДРЕСА_2 , не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК України,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 2 червня 2021 року,

у с т а н о в и л а :

До Вишгородського районного суду Київської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК України.

Як зазначено в обвинувальному акті, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні незакінченого замаху на умисне вбивство ОСОБА_8 за таких обставин.

21 вересня 2020 року близько 23 години 30 хвилин у ОСОБА_7 під час руху автомобілем Mitsubishi Lancer д/н НОМЕР_1 по автодорозі Київ-Вишгород-Десна до місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 , під час спілкування з ОСОБА_8 виник умисел на її вбивство у зв`язку з відмовою останньої вступати з ним у статеві відносини. 22 вересня 2020 року близько 00 годин 15 хвилин, прибувши до місця проживання, ОСОБА_7 наказав ОСОБА_8 вийти з автомобіля та відчинити ворота, і коли вона розпочала відчиняти ворота, реалізовуючи злочинний умисел, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки у вияді смерті ОСОБА_8 та бажаючи їх настання, взяв дерев`яний предмет по типу біти і завдав ним один удар ОСОБА_8 в область потилиці, від якого вона втратила свідомість та впала на землю. Після цього ОСОБА_7 завдав ОСОБА_8 вказаним предметом близько 11 ударів в область голови, тулуба та рук, заподіявши їй численні тілесні ушкодження, в тому числі відкриту черепно-мозкову травму голови, яка відноситься до тяжких тілесних ушкоджень. Усвідомлюючи протиправність своїх дій та бажаючи їх приховати, ОСОБА_7 заїхав автомобілем на територію своєї земельної ділянки, виїхав на вулицю іншим автомобілем Chevrolet Silverado д/н НОМЕР_2 , вийшов з нього, відчинив задні праві двері, після чого підійшов до тіла ОСОБА_8 та накрив його покривалом, але був помічений ОСОБА_9 , який підійшов до нього. В результаті цього з причин, що не залежали від його волі, не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця.

Ухвалою підготовчого судового засідання Вишгородського районного суду Київської області від 02.06.2021 за клопотанням прокурора ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 2 місяці до 02.08.2021 включно.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати і відмовити в задоволенні клопотання прокурора про обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, зазначає про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, що виразилося у недотриманні судом приписів ст.199 КПК України, у відповідності з якими суд зобов`язаний відмовити у задоволенні клопотання сторони обвинувачення у разі його невідповідності вимогам цієї норми. Суд не взяв до уваги аргументи сторони захисту про відсутність у клопотанні обґрунтування того, що ризики не зменшились, а обставини, які зумовлюють їх продовження, надумані.

Також захисник стверджує про необґрунтованість підозри, оскільки не доведено мотив ОСОБА_7 на спричинення тяжких тілесних ушкоджень та обставини, які можуть свідчити про те, що його підзахисний мав умисел на позбавлення ОСОБА_10 життя, а наявні в справі докази, зокрема, показання потерпілої, ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_9 не узгоджуються з фактичними обставинами кримінального правопорушення, встановленими в ході досудового розслідування, що виключає кваліфікацію дій його підзахисного за ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК України. При цьому клопотання сторони захисту про необхідність перевірки інших версій кримінального правопорушення стороною обвинувачення ігноруються.

З огляду на положення п.4 абз.2 ч.2 ст.2951 КПК України, у відповідності з якими у клопотанні про продовження строку досудового розслідування після повідомлення особі про підозру зазначаються посилання на докази, якими обґрунтовується підозра, захисник вказує, що перелічені в ньому процесуальні дії не є доказами в розумінні ст.84 КПК України, оскільки не містять даних, на підставі яких встановлюються наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Не містять вони і даних, які б вказували на причетність ОСОБА_7 до вчиненого кримінального правопорушення. При цьому протокол огляду місця події від 22.09.2020, в ході якого оглядалися територія домоволодіння та будинок ОСОБА_7 , є недопустимим доказом. Протокол затримання було складено через 11 годин після фактичного затримання на території домоволодіння, куди ОСОБА_7 повернувся з лікарні, до якої доставив ОСОБА_8 , чим порушено вимоги ч.5 ст.208 КПК України. Також захисник звертає увагу, що потерпіла змінювала свої показання під час досудового розслідування, протокол допиту свідка ОСОБА_11 , який показав, що, зі слів ОСОБА_8 , тілесні ушкодження їй спричинила невідома особа, зник, а показання решти свідків та висновки експертів не підтверджують повідомлену ОСОБА_7 підозру. Разом з тим, з постановами про призначення експертиз, а також з висновками експертів ОСОБА_7 всупереч вимогам ст.221 КПК України ознайомлений не був, а тому дані в них є недопустимими доказами і на них не може ґрунтуватися обвинувачення.

Що стосується ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які були враховані судом при обранні ОСОБА_7 запобіжного заходу, то вони нічим не доведені. Існування ризику переховуватись від слідчого, прокурора та суду обґрунтовано лише тим, що його підзахисний підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, що є сумнівним за відсутності заяви потерпілої, встановленого ступеню тяжкості тілесних ушкоджень та прямих доказів причетності ОСОБА_7 до їх заподіяння. Можливість впливати на потерпілу та свідків мотивується тим, що ОСОБА_7 вручено клопотання з додатками, які містять їх анкетні дані. Однак додатки не містять заяви, протоколу допиту потерпілої, що виключає можливість впливу на неї, а не видалення прокурором анкетних даних свідків є штучним створенням існування даного ризику. До того ж, учасники кримінального провадження попереджаються про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, а тому їх зміна призведе до притягнення їх до кримінальної відповідальності. Існування великої кількості близьких осіб, друзів і знайомих, чим мотивована можливість перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, не доведена, і здатність ОСОБА_7 впливати на них судом не досліджувалась. Стосовно можливості вчинити інше кримінальне правопорушення, що підтверджується показаннями свідка ОСОБА_12 , то свідок не має відношення до цього кримінального провадження і дає показання, які лише характеризують поведінку ОСОБА_7 до повідомлення про підозру. Водночас, його підзахисний сприяв здійсненню досудового розслідування, добровільно та без участі адвоката надавав письмову згоду на проведення слідчих дій, давав детальні показання, брав участь у проведенні слідчого експерименту. Крім того, ОСОБА_7 має неповнолітню дитину, володіє нерухомістю, за кваліфікацією є лікарем і був нагороджений подякою за вагомі трудові здобутки та багаторічну сумлінну працю, що свідчить на користь того, що він має міцні соціальні зв`язки. Схильність обвинуваченого до спричинення тілесних ушкоджень жінкам, що сторона обвинувачення доводить судовим рішенням, не є переконливою, оскільки вказані кримінальні правопорушення різняться за способом вчинення, характером та іншими обставинами.

Одночасно з цим захисник вважає, що до ОСОБА_7 неможливо було застосовувати запобіжний захід, взагалі, оскільки на час розгляду клопотання він незаконно перебував під вартою 33 дні. Так, 22.09.2020 ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України. 16.11.2020 слідчим суддею продовжено строк досудового розслідування у кримінальному провадження на 6 місяців до 22.03.2021. У зв`язку з відкриттям 26.02.2021 стороні захисту матеріалів досудового розслідування в порядку ст.290 КПК України продовжений строк досудового розслідування спливав через 25 днів. Однак слідчим суддею було невірно обчислено строк досудового розслідування та безпідставно продовжено строк тримання ОСОБА_7 під вартою поза межами цього строку до 04.06.2021, у той час як датою завершення строку досудового розслідування і тримання під вартою є 30.04.2021. Також ОСОБА_7 , як стверджує захисник, неможливо вважати обвинуваченим і кримінальне провадження щодо нього належить закрити у зв`язку з порушенням права на захист при повідомленні про зміну раніше повідомленої підозри, що відбувалось за відсутності захисників, на виклику яких наполягав ОСОБА_7 і участь яких була обов`язковою. А відтак, починаючи з 25.02.2021, ОСОБА_7 незаконно обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК України. Крім того, всупереч вимогам п.5 ч.2 ст.419 КПК України суд постановив ухвалу за відсутності потерпілої, яка залишила судове засідання без поважних причин, відмовившись робити перерву.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи захисника ОСОБА_6 і обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити, при цьому ОСОБА_7 просив застосувати до нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту; доводи прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи ухвалу суду першої інстанції законною, обґрунтованою і вмотивованою; провівши судові дебати, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Згідно з ч.3 ст.315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Задовольняючи клопотання, суд першої інстанції з огляду на обставини, передбачені ст.178 КПК України, погодився з доводами прокурора про наявність ризиків переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілу та свідків у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення, і що інший запобіжний захід на даній стадії може викликати негативні наслідки для розгляду кримінального провадження.

Згідно з ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.

Судом першої інстанції вказані вимоги закону дотримано, викладені в ухвалі висновки є обґрунтованими і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зважаючи на стадію кримінального провадження та особливості апеляційного розгляду з перегляду конкретного судового рішення, колегія суддів позбавлена можливості дати оцінку доводам захисника про відсутність доказів на підтвердження вчинення його підзахисним кримінального правопорушення, тобто про необґрунтованість підозри. Не вправі давати таку оцінку доказам і суд першої інстанції, оскільки це виходить за межі його повноважень під час підготовчого судового провадження, і докази на цій стадії не досліджуються.

З цих же підстав не підлягають перевірці твердження захисника про недопустимість зібраних під час досудового розслідування доказів, вручення ОСОБА_7 повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри з порушенням встановленої законом процедури. Оцінка цим обставинам може бути надана лише у вироку.

Разом з тим, інформація в обвинувальному акті, а саме, обставини інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення можуть переконати об`єктивного спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин, що за позицією Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) в рішенні у справі Нечипорук і Йонкало проти України є обґрунтованою підозрою.

Відповідно до практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (справа Панченко проти Росії).

Ризик втечі не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку і може оцінюватись у світлі факторів, пов`язаних із характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (справа Бекчиєв проти Молдови).

Суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості та спосіб кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_7 , покарання, яке йому загрожує у разі визнання винуватим, враховуючи те, що санкцією відповідного закону України про кримінальну відповідальність передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років, дані про особу обвинуваченого, а саме, його вік, соціальні зв`язки, характеристики, в тому числі ті, на які посилається захисник.

Між тим, ці дані не спростовують правильність висновків, що продовжують існувати зазначені раніше ризики, ймовірність реалізації яких не зменшилася на даний час, і на це вказують такі обставини. ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення проти життя людини. Заслуговують на увагу і мотиви, якими керувався обвинувачений відповідно до пред`явленого обвинувачення, а так само доводи в клопотанні прокурора про зловживання ОСОБА_7 своїми процесуальними правами під час досудового розслідування. Потерпіла та свідки у цьому кримінальному провадженні, показання яких суд має сприймати безпосередньо, не допитувалися. У 2018 році ОСОБА_7 був звільнений від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження, в якому він обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, закрито, що свідчить про його схильність до застосування насильства.

Тому висновки суду з посиланням на практику ЄСПЛ в контексті того, що тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи (справа Харченко проти України), є вірними.

Твердження про наявність у обвинуваченого неповнолітньої дитини, нерухомості, здобуття ним кваліфікації лікаря, якими захисник намагається довести наявність у нього міцних соціальних зв`язків, є непереконливими. ОСОБА_7 разом з дитиною не проживає, не одружений і не працює.

Матеріали судового провадження не містять даних про проведення підготовчого судового засідання за відсутності потерпілої, яка залишила зал судового засідання. Разом з тим, з копії оскарженої ухвали вбачається, що під час підготовчого судового провадження її інтереси представляв представник. Присутність потерпілої на початку судового засідання, про що вказує сам захисник, свідчить про те, що вона була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання. У зв`язку з цим ніщо не перешкоджало суду продовжувати проводити підготовче судове засідання без її участі. А тому істотних порушень вимог кримінального процесуального закону допущено не було.

Отже, ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою, тому підстав для задоволення апеляційної скарги захисника колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 407, 4221 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 2 червня 2021 року про обрання обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3