ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 643/1060/21 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №:11-кп/818/3244/21 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ст.390-1 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 листопада 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_9 та її представника ОСОБА_10 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові справу за апеляційною скаргою обвинуваченого та прокурора на вирок Московського районного суду м. Харкова від 07 09 2021 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чугуїв Харківської області, громадянина України, офіційно не одруженого, маючого вищу освіту, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, -

визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст. 390-1 КК України з призначенням покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 (один) рік з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

Вказаним вироком встановлено, що ОСОБА_7 , вчинив умисне невиконання обмежувальних приписів особою, щодо якої такі заходи застосовані судом, за наступних обставин.
Так, рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12 02 2021 року, що набрало законної сили 18 03 2021 року, відносно ОСОБА_7 видано обмежувальний припис строком на 6 (шість місяців) відповідно до якого встановлено заходи тимчасового обмеження прав останнього, а саме: останньому заборонено перебувати в місці проживання ОСОБА_9 , за адресою: АДРЕСА_3 ; заборонено особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу ОСОБА_9 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_7 , переслідувати її; заборонено вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_9 , або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто.
Однак, ОСОБА_7 , будучи належним чином ознайомлений 22 02 2021 року під підпис із текстом рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 02 2021 року, нехтуючи обов`язковими приписами та обмеженнями суду, маючи умисел на невиконання застосованих судом обмежувальних приписів, усвідомлюючи, що згідно вищевказаного рішення суду встановлено заходи тимчасового обмеження його прав, 25 03 2021 року о 19-00 годині з метою зустрічі зі ОСОБА_9 прийшов до місця проживання останньої, за адресою АДРЕСА_3 , де вчинив сварку з нею, під час якої ображав її та виражався на її адресу грубою нецензурною лайкою, чим порушив вимоги обмежувального припису, встановленого рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12 02 2021 року, перебуваючи в місці проживання ОСОБА_9 , за адресою: АДРЕСА_3 .
Крім того, ОСОБА_7 , будучи належним чином ознайомлений з рішенням Московського районного суду м.Харкова від 12 02 2021 року ( обмежувальним приписом строком на 6 місяців), маючи умисел на невиконання застосованих судом обмежувальних приписів, усвідомлюючи, що згідно вищевказаного рішення суду встановлено заходи тимчасового обмеження його прав, 01 05 2021 року о 03-57, 04-05, 14-04, 14-09, 18-04,18-05,18-06, 18-08,18-12,18-17,18-18, 18-23, 18-24,18-25, 18-26, 18-27,18-28,18-31,18-35,18-38,18-40,18-43,18-46,18-48, 18-50,18-51,18-52,18-54,18-57,19-00,19-01,19-04,19-06,19-42,19-52,21-20 год, та 02 05 2021 року, о 07-18,07-19,07-21,07-22,07-25,07-26,07-29,10-57,11-59,14-11,15-12,19-20,19-22, 19-23,19-24,19-26,19-32,19-33 годині ОСОБА_7 на мобільний телефон потерпілої через мобільний додаток «Viber» надіслав повідомлення з особистими образами в адресу ОСОБА_9 . Таким чином ОСОБА_7 порушив заходи обмежувального припису, встановленого рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12 02 2021 року, а саме: заборону вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_9 , або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто.

Вказані дії ОСОБА_9 кваліфіковано ст. 390-1 КК України як умисне невиконання обмежувальних приписів особою, щодо якої такі заходи застосовані судом.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить про скасування вироку та про закриття кримінального провадження на підставі п.3 ч.2 ст. 284 КПК України у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді.

Крім того, просить повторно дослідити докази, перелічені в апеляційній скарзі, а саме: відео, протокол огляду предметів з впізнання ОСОБА_11 від 30 03 2021 року, рапорт дільничого, тощо.

В своїй апеляційній скарзі, вважає не доведеним факт того, що 25 03 2021 року він піднімався до квартири ОСОБА_9 , намагався зайти до неї та за допомогою сірників або запальнички спалив їй кнопку дзвінка. Вказує що даний факт заперечується також свідком ОСОБА_11 .

Крім того, зазначив, що судом першої інстанції проігноровано його свідчення щодо його перебування 1 та 2 травня у друзів поблизу с. Старий Салтів Чугуївського району Харківської області та не надано оцінку доказам по цьому епізоду відповідно до ст. 87 КПК України, як отриманих з порушенням територіальної підслідності і відповідно їх недопустимості.

Зазначив також, що оскільки встановлено, що потерпіла ОСОБА_9 здійснювала відеозапис дій ОСОБА_7 на власний смартфон з метою у подальшому викрити ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передавши його працівниками поліції, вважає, що записуючи відео за власною ініціативою порушила права ОСОБА_7 .

На вищевказаний вирок була також подана апеляційна скарга прокурора, проте останній до початку розгляду справи відмовився від неї, надавши письмову заяву.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги, просили про задоволення апеляційних вимог у повному обсязі.

Прокурор просила залишити апеляційну скаргу обвинуваченого без задоволення.

Потерпіла ОСОБА_9 та її представник ОСОБА_10 не вбачали підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, вважаючи рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та його захисника, думку прокурора, потерпілої та її представника, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Так, перш за все, вирішуючи питання щодо заявленого обвинуваченим клопотання про повторне дослідження доказів по даному кримінальному провадженню, колегія суддів констатує.

Відповідно до ч.3 ст.404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

За змістом цієї норми процесуального закону учасник судового провадження має право не лише формально заявити клопотання про повторне дослідження обставин або доказів, а й повинен зазначити, які конкретно обставини (докази) потрібно дослідити, та обґрунтувати, чому вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями чи взагалі не досліджені. Розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося у суді першої інстанції, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального законодавства України. Незгода сторони обвинувачення з показаннями свідків та письмовими доказами по справі, не є підставою для повторного дослідження цих доказів.

Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 10 02 2021 року в справі №127/14811/17.

Таким чином, норми ч.3 ст.404 КПК України зобов`язують суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, лише коли суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушенням. Сама по собі незгода обвинуваченого з висновками, зробленими на підставі досліджених доказів, не може бути безумовною підставою для повторного дослідження тих самих доказів, апеляційним судом за відсутності обставин, передбачених ч.3 ст.404 КПК України.

З оскаржуваного вироку вбачається, що судом першої інстанції були у повному обсязі досліджені докази, представлені сторонами, кожному з яких надана обґрунтована оцінка, з огляду на що колегія суддів дійшла висновку, що обвинуваченим не доведена необхідність у повторному їх досліджені, а також те, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, а тому у заявленому клопотанні слід відмовити.

Відповідно до ч.1ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Згідно з вимогами ч. 3 ст. 62 Конституції України та Рішення Конституційного Суду України від 20 жовтня 2001 року № 12-рп/2011, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, тобто з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина або встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання таких доказів. Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно до ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний для прийняття процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
При постановленні обвинувального вироку, суд першої інстанції відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку. По справі здобуто докази, що були отримані у встановленому законом порядку, є належними та допустимими, у своїй сукупності доводять вину ОСОБА_7 у скоєнні кримінального проступку, передбаченого ст. 390-1 КК України, поза розумним сумнівом.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження в судовому засіданні під час ухвалення вироку обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального проступку не визнав та пояснив суду, що рішення суду про видачу обмежувального припису не отримував, пояснення від 22 02 2021 року про ознайомлення з рішенням Московського районного суду не пам`ятає чи він підписував. Не пам`ятає ані подій які відбувалися 25 03 2021 року ані факту направлення SMS повідомлень образливого характеру. Повідомив, що 01 05 2021 та 02 05 2021 року перебував на відпочинку з друзями, телефон був у вільному доступі сторонніх осіб. В повідомленнях через додаток «Viber» не заперечував, що вів переписку з колишньою дружиною щодо сина ОСОБА_12 . Він користується такими номерами : НОМЕР_1 ; НОМЕР_2 . Щодо відеозапису від 25 03 2021 року, зазначив, що може то він, а може не він.

Проте, незважаючи на невизнання ОСОБА_7 своєї вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального проступку, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дійшов правильних висновків про наявність у діях обвинуваченого складу вищевказаного кримінального проступку, що підтверджується зібраними та дослідженими у судовому засіданні доказами, яким суд першої інстанції дав вірну оцінку.

Твердження апеляційної скарги щодо відсутності у діях ОСОБА_7 складу інкримінованого йому кримінального проступку не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами кримінального провадження, а саме:

- показаннями самого обвинуваченого, який хоча і вказує про те, що повідомлення ОСОБА_9 01 05 2021 та 02 05 2021 року міг направити будь-хто з його друзів, оскільки він у цей період перебував на відпочинку і його телефон перебував у загальному доступі, проте, в той же час вказує, що здійснював переписку у вайбері з колишньою дружиною з приводу сина;

- показаннями потерпілої ОСОБА_9 , яка в судовому засіданні суду першої інстанції пояснила, що обвинувачений її колишній чоловік, на якого не одноразово були складені адміністративні протоколи щодо вчинення домашнього насильства, що стало підставою переїзду її з дитиною на орендовану квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . Після виданого обмежувальний припису строком на 6 (шість місяців) відповідно до якого встановлено заходи тимчасового обмеження прав останнього, ОСОБА_7 будучи належним чином ознайомлений 22 02 2021 року під підпис із текстом рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 02 2021 року, не виконує припис, прийшов 25 03 2021 року до місця проживання потерпілої, за адресою АДРЕСА_3 , зі своїм другом, де кричав під вікнами на адресу потерпілої особисті образи, виражався грубою нецензурною лайкою, піднявшись до квартири почав дзвонити у двері. Після чого потерпіла викликала поліцію, оскільки була налякана та хвилювалась за своє життя. Крім того, ОСОБА_7 неодноразово надсилав повідомлення через мобільний додаток «Viber» з особистими образами в адресу потерпілої;
- показаннями свідка ОСОБА_13 , який в судовому засіданні суду першої інстанції пояснив, що працює на посаді старшого дільничного офіцера поліції СДОП ВП ХРУП № 2 ГУНП в Харківській області, неодноразово ОСОБА_9 зверталася з заявою про вчинення домашнього насилля у її відношенні з боку ОСОБА_7 та були складені протоколи про адміністративне правопорушення, про притягнення останнього за вчинення правопорушень передбачених ст. 173-2 КУпАП. Далі йому на виконання надійшло Рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 02 2021 року про встановлення обмежувального припису відносно ОСОБА_7 , зміст якого було ОСОБА_7 роз`яснено особисто свідком під підпис та попереджено про кримінальну відповідальність за порушення припису передбачену ст. 390-1 КК України, в присутності ОСОБА_14 . Після ознайомлення, ОСОБА_7 порушив обмежувальний припис та було внесено відомості до ЄРДР вдруге, оскільки перший раз коли ОСОБА_7 , порушив обмежувальний припис, він не був ознайомлений з текстом Рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 02 2021 року під підпис, перше провадження було закрито;
- показаннями свідка ОСОБА_14 , яка в судовому засіданні суду першої інстанції пояснила, що працює на посаді дільничного офіцера поліції СДОП ВП ХРУП № 2 ГУНП в Харківської області в одному кабінеті разом з ОСОБА_13 Повідомила, що на розгляді у ОСОБА_13 знаходилася справа стосовно ОСОБА_7 . У її присутності ОСОБА_13 роз`яснював обмежувальний припис ОСОБА_7 , який повідомив, що йому все зрозуміло та поставив свій підпис. Щодо дати вручення та роз`яснення обмежувального припису, пояснила що не пам`ятає, однак на уточнююче запитання прокурора повідомила, що 22.02.2021 року відповідає даті вручення обмежувального припису ОСОБА_7 ;
- показаннями свідка ОСОБА_11 , який в судовому засіданні суду першої інстанції пояснив, що вони зі ОСОБА_7 живуть у сусідніх будинках та іноді випивають разом. Точної дати не пам`ятає, але зазначив, що навесні вони зустрілися, випили пиво. Підійшли до будинку колишньої дружини, ОСОБА_7 , де останній кричав під вікнами, кликав дружину Олю, що саме він кричав не пам`ятає, оскільки не бажає вмішуватися у побутовий конфлікт їхньої родини. З першого поверху вийшли сусіди та зробили зауваження, потім під`їхала поліція, і свідок пішов додому. Зазначив, що на відеозаписі конфлікту між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_3 зафіксовані вони зі ОСОБА_7 .

Будь-які підстави вважати, що показання потерпілої та свідків є недостовірними відсутні, оскільки вони є логічними, послідовними та несуперечливими, а також додатково підтверджуються:
- письмовими поясненнями ОСОБА_7 , від 22 02 2021 року, відповідно до якого останній ознайомлений з рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12 02 2021 року, про видачу обмежувального припису. Також йому роз`яснено та зрозумілі терміни обмеження, які зазначені в рішенні суду. Про кримінальну відповідальність попереджений;
- витягом з ЄРДР № 0000382 від 26 03 2021 року, відповідно до якого 25 03 2021 року до ХРУП № 2 ГУ НП в Харківській області надійшла заява від ОСОБА_9 , про те, що ОСОБА_7 порушує рішення Московського районного суду м.Харкова від 12 02 2021 року щодо обмежувального припису, 17 05 2021 року до витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення на підставі заяви, повідомлення про вчинення кримінального правопорушення або виявлення з іншого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, відповідно до якого 01 05 2021 року та 02 05 2021 року на мобільний телефон потерпілої через мобільний додаток «Viber» надійшли повідомлення з особистими образами від ОСОБА_7 , чим останній порушив заходи обмежувального припису, встановленого рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12 02 2021 року;
- заявою потерпілої від 25 03 2021 року, відповідно до якої, остання просить притягнути до кримінальної відповідальності ОСОБА_7 , який 25 03 2021 року прийшов під вікна будинку, де вона проживає, за адресою : АДРЕСА_3 , ображав її нецензурною лайкою;
- заявою потерпілої від 30 03 2021 року, відповідно до якої остання просить долучити до матеріалів кримінального провадження 2 CD-R диски з відеозаписом конфлікту зі ОСОБА_7 ;
- заявою потерпілої від 07 05 2021 року , відповідно до якої остання надає дозвіл на огляд особистої інформації, що міститься у неї в телефоні.
- протоколом огляду речей від 17 05 2021 року, за участю потерпілої ОСОБА_9 , відповідно до якого предметом огляду є мобільний телефонТМ Apple iPhone 12Pro Max, в програмному забезпеченні якого встановлено мобільний додаток соціальної мережі «Viber» при вході до якої мається переписка ОСОБА_7 з потерпілою, ОСОБА_9 російською мовою з профілем користувача соціальної мережі «Viber» за номером телефону НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_7 , колишньому чоловіку потерпілої , в якій міститься образи та погрози в адресу ОСОБА_9 ;
- протоколом огляду речей від 30 03 2021 року за участю свідка ОСОБА_11 , відповідно до якого предметом огляду є диск , при перегляді інформації було встановлено, що ОСОБА_7 разом з незнайомим чоловіком знаходиться на ділянці місцевості розташований біля 1 під`їзду, який знаходиться за адресою : АДРЕСА_3 ОСОБА_7 одягнутий в чорну куртку, чорну шапку, сині джинси, кросівки. Другий чоловік на відео одягнутий в чорну куртку з капюшоном, чорну шапку, чорні джинси, кросівки. На відео ОСОБА_7 висловлюється нецензурною лайкою по відношенню до своєї колишньої дружини, а чоловік поруч з пляшкою в руках;

Аналізуючи усі вищевказані докази, колегія суддів приходить до висновку про їх належність та допустимість, будь-яких процесуальних порушень при збиранні, дослідженні та їх оцінці, які б ставили під сумнів правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального проступку, передбаченого ст. 390-1 КК України, колегія суддів не вбачає.

Перевіряючи апеляційні доводи обвинуваченого стосовно отримання доказів за епізодом кримінального проступку, що мав місце 01 05 2021 та 02 05 2021 року з порушенням територіальної підслідності, через перебування обвинуваченого під час його вчинення на відпочинку у с. Старий Салтів Чугуївського району Харківської області, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 218 КПК, досудове розслідування здійснюється слідчим того органу досудового розслідування, під юрисдикцією якого знаходиться місце вчинення злочину, а згідно ч. 2 цієї норми закону, якщо із заяви, повідомлення або інших джерел стало відомо про обставини, які можуть свідчити про злочин, розслідування якого не віднесене до його компетенції, він проводить розслідування доти, доки прокурор не визначить іншу підслідність.

Таким чином, кримінальний процесуальний закон містить чітке правило, яким визначено місце проведення досудового розслідування (територіальна підслідність). У тому ж випадку, коли в ході слідства буде встановлено, що розслідування злочину повинно здійснюватися іншим (уповноваженим) органом, рішення про визначення іншої підслідності приймає прокурор. Однак, вказане повноваження прокурора не є абстрактним і, насамперед повинне реалізовуватися виходячи із об`єктивних чинників, які впливають на прийняття такого процесуального рішення та фактичних обставин справи, з дотриманням принципів законності та розумних строків, а не залежати виключно від внутрішнього переконання прокурора, що, в такому випадку, ймовірно, суперечитиме принципу правової визначеності, який є невід`ємною та органічною складовою принципу верховенства права.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження після внесення відомостей про вчинення вищевказаних кримінальних проступків до ЄРДР, підслідність вказаного кримінального провадження була визначена за сектором дізнання Харківського РУП № 2 ГУНП в Харківській області, процесуальне ж керівництво досудовим розслідуванням здійснювалося групою прокурорів Салтівського окружної прокуратури м. Харкова.

Підставою ж для визначення сам такої територіальної підслідності стало надходження заяви про вчинення кримінальних проступків від громадянки ОСОБА_9 , яка є мешканкою Московського району.

Обвинувачений ОСОБА_9 також є мешканцем Московського району м. Харкова. Більш того, обмежуваний припис останньому було видано Московським районним судом м. Харкова.

З огляду на викладене, колегія суддів констатує, що незважаючи на перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під час вчинення епізодів кримінального проступку, які відбувалися 01 та 02 травня 2021 року на території Чугуївського району Харківської області, про що, до речі не було відомо, ані потерпілій, ані органу досудового розслідування, підстави стверджувати про отримання доказів з порушенням правил територіальної підслідності відсутні.

Що стосується доводів апелянта щодо недопустимості такого доказу, як відеозапис, зроблений зі смартфону ОСОБА_9 , на якому зафіксовані протиправні дії ОСОБА_7 , у зв`язку з порушенням його прав, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом. Зйомки, наприклад, на мобільний телефон є не що інше як збирання інформації.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, у даному випадку мало місце зйомка потерпілою ОСОБА_9 на мобільний телефон (що є збиранням інформації) саме протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_7 , які виражалися у тому, що останній порушуючи приписи та обмеження суду першої інстанції, встановлені щодо нього, прийшов до місця мешкання потерпілої, де вчинив з нею сварку, ображаючи її та виражаючись на її адресу грубою нецензурною лайкою.

Колегія суддів констатує, що у даному випадку, дії потерпілої ОСОБА_9 , що виразилися у здійсненні відеозйомки протиправних дій обвинуваченого, були спрямовані на захист її порушених прав та не потребували спеціального дозволу.

Як регламентовано частинами 1, 2 ст. 93 КПК України збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження у порядку, передбаченому цим Кодексом. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом як проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, так і витребування та отримання від органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

З огляду на викладене, констатації підлягає факт, що наданий слідчому відеозапис ОСОБА_9 не було отримано поза процесуальним порядком. З наведеного вище вбачається, що вказаний відеозапис було надано потерпілою за її ініціативою і доброю волею, що підтверджується її заявою про долучення до матеріалів кримінального провадження 2 CD дисків від 30 03 2021 року, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для визнання такого доказу недопустимим.

Інші доводи апелянта щодо невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження - мають суто суб`єктивний характер та спрямовані на ухилення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку з обраною лінією захисту. Такі твердження апелянта повністю спростовуються об`єктивними відомостями дослідженими судом першої інстанції в судовому засіданні за участю сторін, внаслідок чого судом їм надано обґрунтовану оцінку в нарадчій кімнаті за наслідками проведення всього судового розгляду.

Таким чином, рішення суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального проступку, на думку колегії суддів, прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини (рішення «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року), а тому підстав для задоволення апеляційних вимог за обставин, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких є зміна чи скасування судового рішення, у зв`язку із чим, вирок суду слід залишити без змін, як законний, обґрунтований та вмотивований, а апеляційну скаргу обвинуваченого - без задоволення.
Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Московського районного суду м. Харкова від 07 09 2021 року по справі щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Апеляційну скаргу обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення, в порядку ч.1 ст.424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

___________ ___________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3