У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , на ухвалу Арбузинського районного суду Миколаївської області від 17 листопада 2020 року, стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Іванівка Первомайського району Миколаївської області, громадянина України,

- якою задоволено клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду Логойського району Мінської області від 4 листопада 2019 року у відповідність із законодавством України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7
засуджений ОСОБА_6
захисник ОСОБА_5

Встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги захисника.
Апелянт просить ухвалу Арбузинського районного суду Миколаївської області від 17 листопада 2020 року відносно засудженого ОСОБА_6 скасувати та призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 17 листопада 2020 року, задоволено клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду Республіки Білорусь у відповідність із законодавством України.

Приведено у відповідність із законодавством України вирок суду Логойського району Мінської області від 04 листопада 2019 року з урахуванням змін, внесених апеляційною ухвалою Мінського обласного суду від 28 січня 2020 року, про призначення покарання ОСОБА_6 : за ч.1 ст. 214 КК Республіки Білорусь у виді 2 років позбавлення волі; за ч.4 ст. 317 КК Республіки Білорусь у виді 5 років позбавлення волі з позбавлення права займатися діяльністю, пов`язаною з керуванням транспортними засобами строком на 5 років з застосуванням ч.2 ст. 72 КК Республіки Білорусь за сукупністю злочинів, передбачених ч.1 ст. 214 КК Республіки Білорусь і ч.4 ст. 317 КК Республіки Білорусь шляхом часткового складання призначених покарань призначено остаточне покарання у виді 6 років позбавлення волі з позбавлення права займатися діяльністю, пов`язаною з керуванням транспортними засобами строком на 5 років.

Постановлено вважати ОСОБА_6 засудженим:

- за ч.1 ст. 289 КК України - до 2 (двох) років позбавлення волі;

- за ч.2 ст.286 КК України до 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань постановлено вважати ОСОБА_6 остаточно засудженим до покарання у виді 6 (шести) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 рахується з 04 листопада 2019 року. Зараховано ОСОБА_6 у строк відбування покарання період утримання його під вартою з 06 липня 2019 року по 09 липня 2019 року, з 09 липня 2019 року по 12 липня 2019 року, з 12 липня 2019 року по 03 листопада 2019 року.

Постанолено, що вирок суду Логойського району Мінської області від 04 листопада 2019 року підлягає виконанню у частині стягнення з ОСОБА_6 процесуальних витрат у розмірі 8100 (вісім тисяч сто) грн. 49 к.

Узагальнені доводи апеляційної скарги захисника.
Апелянт вважає ухвалу Арбузинського районного суду Миколаївської області від 17 листопада 2020 року, незаконною та такою, що не відповідає кримінальному законодавству.
На думку апелянта, судом першої інстанції не вірно приведено вирок суду Логойського району Мінської області від 4 листопада 2019 року з урахуванням змін, внесених апеляційною ухвалою Мінського обласного суду від 28 січня 2020 року у відповідність до законодавства України. Зазначає, що частина 1 ст. 214 КК Республіки Білорусь не відповідає частині 1 ст. 289 КК України, чим не дотримано положень ст. 610 КПК України.
Апелянт вказує, що ч. 1 ст. 214 КК Республіки Білорусь, передбачає незаконне заволодіння транспортним засобом без мети викрадення (угон), а ч. 1 ст. 289 КК України передбачає незаконне заволодіння транспортним засобом, та зазначає, що ст. 317 КК Республіки Білорусь чітко визначено незаконне заволодіння транспортним засобом без мети викрадення, що на його думку не є відповідністю трактування ст. 289 КК України, разом з тим об`єктивною стороною ст. 317 КК Республіки Білорусь не визначено встановлення волі власника, тому дана складова ст. 289 КК України не є доведеною.
На переконання апелянта в цьому кримінальному провадженні встановлені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, передбачені ч. 1 ст. 421 КПК України, а ухвала підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції в іншому складі суду.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
У листопаді 2020 року до Арбузинського районного суду Миколаївської області надійшло клопотання Міністерства юстиції України про приведення у відповідність до чинного законодавства України вироку суду Логойського району Мінської області від 04 листопада 2019 року за вчинення ОСОБА_6 злочинів, передбачених ч.1 ст. 214 та ч.4 ст. 317 КК Республіки Білорусь з урахуванням змін, внесених апеляційною ухвалою Мінського обласного суду від 28 січня 2020 року для подальшого відбування покарання засудженим ОСОБА_6 на території України відповідно до статті 4 Договору між Україною та Республікою Білорусь про передачу осіб, засуджених до позбавлення волі, для подальшого відбуття покарання, у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з керуванням транспортним засобом строком на 5 років.

Суд першої інстанції задовольняючи клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду Логойського району Мінської області від 4 листопада 2019 року у відповідність із законодавством України, зазначив, що засудженому ОСОБА_6 відповідно до законодавства України, за злочини, за якими його було засуджено судом Логойського району Мінської області від 04 листопада 2019 року з урахуванням змін, внесених апеляційною ухвалою Мінського обласного суду від 28 січня 2020 року, має бути визначено покарання за ч.1 ст. 289, ч. 2 ст. 286 КК України та з врахуванням ч.1 ст.70 КК України визначено остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Також суд першої інстанції зарахував ОСОБА_6 у строк відбуття покарання період його утримання під вартою та вирішив питання щодо процесуальних витрат покладених на ОСОБА_6 .

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідь судді про зміст оскаржуваної ухвали, доводи, викладені в апеляційній скарзі, пояснення засудженого та захисника на підтримку доводів апеляційної скарги, думку прокурора, який вважав, що судом першої інстанції прийнято правильне рішення, вивчивши матеріали судового провадження апеляційний суд дійшов наступного.

Згідно ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом.

Згідно ч. 4 ст. 10 КК України виконання в Україні вироку іноземного суду чи міжнародної судової установи можливо, якщо діяння, внаслідок вчинення якого було ухвалено вирок, згідно з цим Кодексом визнається злочином або було б злочином у разі його вчинення на території України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 602 КПК України, вирок суду іноземної держави може бути визнаний і виконаний на території України у випадках і в обсязі, передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

При цьому суд, як це визначено у ч. 3 ст. 603 КПК України, не перевіряє фактичні обставини, встановлені вироком суду іноземної держави, та не вирішує питання щодо винуватості особи.

Пунктом b частини 1 статті 9 Європейської конвенції про передачу засуджених осіб визначено, що компетентні власті держави виконання вироку визнають вирок і таким чином замінюють міру покарання, призначену в державі визначення вироку, мірою покарання, передбаченою законодавством держави виконання вироку за такий самий злочин, згідно з положеннями ст. 11.

Пунктами а, d статті 11 вказаної Конвенції встановлено, що при заміні вироку мають враховуватися зроблені щодо фактів висновки, які ясно викладені або припускаються в рішенні, ухваленому державою винесення вироку, а також не може посилюватися кримінальне покарання засудженої особи.

Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 610 КПК України, під час розгляду клопотання Міністерства юстиції України, суд визначає статті (частини статей) закону України про кримінальну відповідальність, якими передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, вчинене засудженим громадянином України, і строк позбавлення волі, визначений на підставі вироку суду іноземної держави.

При визначенні строку покарання у виді позбавлення волі, що підлягає відбуванню на підставі вироку суду іноземної держави, суд дотримується тривалості призначеного таким вироком покарання, крім таких випадків: якщо законом України про кримінальну відповідальність за кримінальне правопорушення максимальний строк позбавлення волі є меншим, ніж призначений вироком суду іноземної держави, суд визначає максимальний строк позбавлення волі, передбачений кримінальним законом України; якщо строк покарання, призначений вироком суду іноземної держави, є меншим, ніж мінімальний строк, передбачений санкцією статті Кримінального кодексу України за відповідне кримінальне правопорушення, суд дотримується строку, визначеного вироком суду іноземної держави.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції цих вимог закону дотримався в повній мірі.

Як убачається з матеріалів судового провадження, ОСОБА_6 , відбуває покарання за вироком суду Логойського району Мінської області від 04 листопада 2019 року з урахуванням змін, внесених апеляційною ухвалою Мінського обласного суду від 28 січня 2020 року, дії ОСОБА_6 кваліфіковані за ч.1 ст. 214 (незаконне заволодіння транспортним засобом) та ч.4 ст. 317 (керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило з необережності смерть потерпілого) Кримінального кодексу Республіки Білорусь та призначено йому покарання:

- за ч.1 ст. 214 КК Республіки Білорусь у виді 2 років позбавлення волі;

- за ч.4 ст. 317 КК Республіки Білорусь у виді 5 років позбавлення волі з позбавлення права займатися діяльністю, пов`язаною з керуванням транспортними засобами строком на 5 років.

На підставі ч. 2 ст. 72 КК Республіки Білорусь за сукупністю злочинів, передбачених ч.1 ст. 214 КК Республіки Білорусь і ч.4 ст. 317 КК Республіки Білорусь шляхом часткового складання призначеного покарання остаточно ОСОБА_6 визначено покарання у виді 6 років позбавлення волі з позбавлення права займатися діяльністю, пов`язаною з керуванням транспортними засобами строком на 5 років.

Відповідно до положень КК України дії ОСОБА_6 суд першої інстанції вірно кваліфікував за ч. 1 ст. 289 КК України (незаконне заволодіння транспортним засобом), та ч. 2 ст. 286 КК України (порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого) та визначив ОСОБА_6 покарання - за ч.1 ст. 289 КК України - 2 роки позбавлення волі; - за ч.2 ст.286 КК України до 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання призначених покарань ОСОБА_6 остаточно визнано засудженим до покарання у виді 6 (шести) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.
Доводи апелянта щодо відсутності в діях засудженого ОСОБА_6 суб`єктивної та об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ст. 289 КК України, фактично зведені до перегляду вироку іноземної держави, що є недопустимим.
На переконання колегії суддів, доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_5 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б були підставами для зміни чи скасування ухвали суду першої інстанції, апеляційним судом не встановлено.

Тому апеляційна скарга захисника ОСОБА_5 не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419, 424, 532, 603, 610 КПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу Арбузинського районного суду Миколаївської області від 17 листопада 2020 року, стосовно ОСОБА_6 , якою задоволено клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду Логойського району Мінської області від 4 листопада 2019 року у відповідність із законодавством України - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді: