Справа № 755/8871/20
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" березня 2022 р. м.Київ

Дніпровський районний суд м.Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі Дніпровського районного суду м.Києва, кримінальне провадження №0001060 відносно
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Києва, громадянки України, з вищою освітою, розлученої, не працюючої, маючої на утриманні малолітню дитину, 2012 р.н., зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,
за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурорів ОСОБА_4 ,
ОСОБА_5 ,
ОСОБА_6 ,
ОСОБА_7 ,
потерпілого ОСОБА_8 ,
представника потерпілих адвоката ОСОБА_9 ,
обвинуваченої ОСОБА_3 ,
захисника адвоката ОСОБА_10
представника цивільного відповідача ОСОБА_11 ,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_3 , 19 вересня 2019 року, приблизно о 14 годині 40 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем «Ford-Focus», д.н.з. НОМЕР_1 , рухалася заднім ходом по дворовій території вздовж будинку №13 по вулиці Ентузіастів в місті Києві, зі сторони будинку №19/1 в напрямку будинку №11/1 по вулиці Ентузіастів.

В цей час позаду автомобіля «Ford-Focus», д.н.з. НОМЕР_1 , перебував пішохід ОСОБА_12 , який рухався в попутному напрямку із даним транспортним засобом.

Під час руху ОСОБА_3 допустила порушення вимог пунктів 2.3 підпункт «б», 10.1, 10.9 та 26.1 Правил дорожнього руху України:

- п.2.3 - для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний, підпункт «б» - бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим транспортом у дорозі;

- п.10.1 - перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;

- п.10.9 - під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки руху він у разі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб;

- п.26.1 - пішоходам дозволяється рухатися у житловій та пішохідній зоні як по тротуарах, так і по проїзній частині. Пішоходи мають перевагу перед транспортними засобами, але не повинні створювати безпідставних перешкод для їхнього руху.
Порушення вищевказаних вимог Правил дорожнього руху України з боку ОСОБА_3 виявились у тому, що вона, керуючи технічно справним автомобілем «Ford-Focus», д.н.з. НОМЕР_1 , перед початком та під час руху заднім ходом по дворовій території, де пішоходи мають перевагу в русі перед транспортними засобами, проявила неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не переконалася, що це буде безпечним та не створить перешкоди або небезпеки іншим учасникам руху, не звернулася за допомогою до інших осіб для забезпечення безпеки дорожнього руху, внаслідок чого 19 вересня 2020 року, приблизно о 14 годині 40 хвилин, напроти будинку №13 по вулиці Ентузіастів в місті Києві здійснила наїзд на пішохода ОСОБА_12 .

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_12 від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці пригоди.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_12 отримав наступні тілесні ушкодження: нерівномірно виражену ділянку зсадження шкіри на обличчі, яка захоплює лобну ділянку по центру та справа, перенісся, спинку, скат та крила носа справа та зліва, верхню губу та частково щічно-виличну ділянку справа з двома забійними ранами (над правою бровою) на її фоні; розлитий синець на обох повіках правого ока; крововилив в м`які тканини голови в лобній ділянці (відповідно зазначеній ділянці зсадження шкіри); переломи кісток склепіння черепу та обличчя зона багатосколкового перелому на лобній кістці (з зануренням деяких кісткових сколків в порожнину лобних пазух), від якої відходять дві додаткові лінії переломів, які розповсюджуються по внутрішнім та нижнім стінкам обох очниць, а потім по обом вилично-верхньощелепним швам; сколковий перелом лівої носової кістки; ознаки внутрішньої кровотечі з носових отворів; забійну рану на слизовій оболонці нижньої губи по центру; травматичне видалення двох других зубів на нижній щелепі; перелом осистого виростку 5-го шийного хребця; травматичний субарахноїдальний крововилив в шийному відділі спинного мозку; деструктивний набряк, крововиливи в речовину шийного відділу спинного мозку на рівні його верхніх сегментів; крововилив в м`які тканини спини в проекції правої лопатки; крововилив в жирову клітковину навколо аорти на рівні її грудного відділу; садна та забійну рану на тильній поверхні правої кисті; садна на тильній поверхні лівої кисті; синець та садно на передній поверхні правого коліна; садно на передній поверхні лівого коліна; садно на зовнішній поверхні лівої гомілки; крововиливи в м`які тканини (в підшкірно-жирову клітковину та м`язи) лівої гомілки по задній та зовнішній поверхнях, а також правої гомілки по задній поверхні; порушення реологічних властивостей крові з еритростазом, сладжем еритроцитів та сепарацією формених елементів крові; респіраторний дистрес-синдром ознаки шоку.

Смерть ОСОБА_12 настала від поєднаної травми голови та хребта з переломами кісток мозкового та лицьового черепу, а також шийного відділу хребта, з ушкодженням спинного мозку та розвитком шокової (колаптоїдної) реакції.

Вказані ушкодження знаходяться у прямому (причинно-наслідковому) зв`язку з вказаною дорожньо-транспортною подією.

Порушення водієм ОСОБА_3 Правил дорожнього руху України та настання наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілому ОСОБА_12 перебувають між собою у прямому причинному зв`язку.

Допитана у судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_3 свою вину у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, визнала повністю та пояснила суду, що їй зрозуміло обвинувачення, права, передбачені КПК України, вона погоджується з обставинами, встановленими під час досудового розслідування, із зібраними у кримінальному провадженні доказами, як достовірними і допустимими, знає про міру та вид покарання, передбачені КК України за вказаний злочин, і її заява про винуватість не є результатом якихось погроз або обіцянок. Так, 19 вересня 2019 рок, вона працювала в службі таксі та, приблизно о 14 годині 40 хвилин, вона керувала автомобілем «Ford-Focus», д.н.з. НОМЕР_1 , та рухалася заднім ходом по дворовій території вздовж будинку АДРЕСА_3 , зі сторони будинку №19/1 в напрямку будинку №11/1 по вулиці Ентузіастів. Рухаючись у вказаному напрямку вона почула звук удару, зупинилась, подивилась у дзеркала, після чого вийшла з автомобілю та помітила, що скоїла наїзд на пішохода, яким виявився потерпілий ОСОБА_12 , після чого викликала швидку медичну допомогу та поліцію. Протиправні діяння, які ставляться їй в провину, вона не оспорює, в скоєному щиросердно розкаюється. На даний час на її утриманні перебуває малолітній син, якого вона виховує самостійно, офіційно не працевлаштована, проте неофіційно працює водієм у службі таксі, у зв`язку з чим просить суд не позбавляти її права керування транспортними засобами. Всю завдану матеріальну шкоду потерпілому ОСОБА_8 вона відшкодувала добровільно, та намагалась частково відшкодувати моральну шкоду потерпілій ОСОБА_13 , однак грошові поштові перекази не були отримані останньою. Щодо позову потерпілої ОСОБА_13 в частині матеріальної шкоди заперечувала, оскільки остання отримувала пенсію, в частині моральної шкоди готова відшкодувати частково, а саме у розмірі 50000 гривень.
Потерпілий ОСОБА_8 та його представник адвокат ОСОБА_9 в судовому засіданні просили суд призначити обвинуваченій покарання у вигляді позбавлення волі без іспитового строку та позбавити права керування транспортними засобами на строк 3 роки, оскільки на їхню думку остання не зробила для себе жодних висновків та не вживала заходів щодо добровільного відшкодування моральної шкоди потерпілій ОСОБА_13 . Цивільний позов потерпілої ОСОБА_13 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди представник підтримав в повному обсязі та просив суд його задовольнити, стягнувши кошти солідарно з обвинуваченої ОСОБА_3 та ТДВ СК АЛЬФА-ГАРАНТ.
Представник цивільного відповідача ТДВ СК «АЛЬФА-ГАРАНТ» ОСОБА_11 заперечував щодо задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_13 про відшкодуванняя моральної та матеріальної шкоди, оскільки її представником не доведено факт перебування на утриманні у потерпілого ОСОБА_12 та в матеріалах справи наявна відповідь з Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві про те, що ОСОБА_13 отримувала пенсійні виплати. Щодо моральної шкоди також заперечував, оскільки потерпілою не було надано довідки про повний склад сім`ї померлого ОСОБА_12 , а тому встановити точну кількість осіб, які мають право претендувати на страхове відшкодування, не можливо.
У судовому засіданні досліджені документи, що характеризують особу ОСОБА_3 .
Враховуючи те, що обвинувачена та інші учасники процесу не оспорюють всі фактичні обставини справи, і судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності їх позиції, суд, роз`яснивши учасникам процесу положення ст.349 КПК України, провів судове слідство у справі щодо всіх фактичних обставин із застосуванням правил ч.3 ст.349 КПК України, обмеживши дослідження доказів допитом обвинуваченої та матеріалів кримінального провадження, які характеризують особу обвинуваченої.
При ухваленні вироку відносно обвинуваченої ОСОБА_3 суд вважає за необхідне відповідно до положень ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосувати як джерело права Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини.
Так, у рішеннях «Коробов проти України» від 21.10.2011 року, «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року Європейський суд з прав людини зазначає, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту.
За таких обставин, оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, суд вважає «поза розумним сумнівом» доведеним пред`явлене ОСОБА_3 обвинувачення та кваліфікує дії останньої за ч.2 ст.286 КК України як порушення правил дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого.
Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченій суд, відповідно до ст.65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винної та обставини, що пом`якшують та обтяжують її покарання.
Відповідно до ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_3 , суд визнає щире каяття у скоєному, активне сприяння розкриттю злочину, про що свідчить поведінка обвинуваченої на досудовому розслідуванні і в суді.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_3 , відповідно до ст.67 КК України судом не встановлено.

Також, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, а саме класифікацію за ст.12 КК України, особливості й обставини вчинення: необережну форму вини, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочину, а саме те, що обвинувачена залишилась на місці події, викликала працівників поліції, швидку медичну допомогу та вжила усіх передбачених законодавством та можливих заходів для врятування життя загиблого; конкретні обставини справи; думку потерпілого, повне відшкодування матеріальної шкоди потерпілому ОСОБА_8 , внаслідок чого судом було прийнято відмову останнього від цивільного позову, намагання обвинуваченої відшкодувати шкоду потерпілій ОСОБА_13 ; дані, що характеризують особу винної, раніше не судима, на обліках у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, характеризується з позитивної сторони, стан здоров`я, спосіб життя, має на утриманні малолітню дитину, яку виховує самостійно, що свідчить про наявність тісних соціальних зв`язків; положення ст.63 КК України, та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі.
Відповідно до ч.1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

На підставі викладеного, враховуючи правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 17.10.2019 року у справі №205/7091/16-к, з урахуванням відсутності обставин, що обтяжують покарання обвинуваченої, її молодий вік, відсутність судимостей, наявність у неї на утриманні малолітньої дитини, яку вона виховує самостійно, поведінку після вчинення злочину, конкретні обставини справи, а також те, що даний злочин вчинений з необережності, суд дійшов висновку, що виправлення обвинуваченої можливе без реального відбування покарання, але в умовах здійснення контролю за її поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, з покладенням на неї обов`язків, передбачених ст.76 КК України, і таке покарання буде необхідним та достатнім для її виправлення і досягнення інших цілей покарання.

При цьому суд враховує позиції Європейського суду з прав людини, які викладені у справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року), згідно яких досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним. У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) ЄСПЛ також вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Також, враховуючи конкретні обставини справи, а також те, що обвинуваченою не надано жодного доказу працевлаштування водієм таксі та того, що це є її єдиним джерелом доходу, думку потерпілого, який просив позбавити обвинувачену права керування транспортними засобами, з метою запобігання вчинення нових злочинів проти безпеки руху та експлуатації транспорту, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченій ОСОБА_3 додаткове покарання, передбачене санкцією ч.2 ст.286 КК України, у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Потерпілою ОСОБА_13 заявлено цивільний позов про відшкодування майнової та немайнової (моральної) шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та стягнення з обвинуваченої ОСОБА_3 та ТДВ СК АЛЬФА-ГАРАНТ солідарно середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого ОСОБА_12 з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого, в сумі 5989 гривень 34 копійки, щомісячно й довічно, а також компенсацію немайнової (моральної) шкоди, в розмірі 150000 гривень.

В обгрунтування вказаних вимог позивач посилається на те, що до загибелі чоловіка потерпіла ОСОБА_13 , яка є непрацездатною та особою, що досягла пенсійного віку, перебувала на його утриманні. В обґрунтування моральної шкоди зазначає, що загибель чоловіка стала для неї непомірною та непоправимою втратою, та тяжкою психологічною травмою. Після його смерті вона перенесла значний душевний біль, пережила та продовжує переживати емоційний стрес, який супроводжується почуттями розгубленості та тривоги.

Вирішуючи питання щодо заявленого потерпілою позову, суд виходить з наступного.

Згідно із положеннями ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст.127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову.

Згідно з ч.1 ст.129 КПК України суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до ч.1 ст.1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Згідно ст.1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина народжена після його смерті.

Факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для позивача постійним і основним джерелом засобів до існування.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв`язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи.

Для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць, що має бути підтверджене належними і допустимими засобами доказування, як-то довідка про розмір пенсії, довідка про доходи тощо.

Якщо предметом позову є відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й факт перебування на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі. Сам по собі факт спільного проживання, в тому числі за однією адресою із загиблим, не може свідчити про перебування на його утриманні. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2018 року у справі №165/325/17.

Прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (стаття 1 Закону України «Про прожитковий мінімум»).

Сума прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць встановлюється державним бюджетом України на кожен рік.

Таким чином, для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць.

Враховуючи наявну в матеріалах справи довідку про доходи №7462 2641 5545 1447 видану Головним управлінням Пенсійного фонду України в м.Києві (Дніпровський район в м.Києві) від 20.10.2021 року, видану на підставі запиту Дніпровського районного суду м.Києва від 23.09.2021 року за клопотанням представника цивільного відповідача ТДВ СК АЛЬФА-ГАРАНТ, згідно якої потерпіла ОСОБА_14 щомісячно отримує пенсію за віком, що перевищує встановлений законом прожитковий мінімум на місяць, та те, що потерпілою не надано жодних доказів на підтвердження факту перебування на утриманні загиблого, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого ОСОБА_12 з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого, в сумі 5989 гривень 34 копійки, щомісячно й довічно, задоволенню не підлягають.

На підставі ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно ст.23 ЦК України моральна шкода, серед іншого полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом, залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, а також з урахуванням іншим обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч.2 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди відповідно до п.9 Постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру й обсягу заподіяних позивачеві моральних чи фізичних страждань, наявності інших негативних наслідків, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Відповідно до пункту 27.3 статті 27 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, відповідно до полісу №АМ8579289 добровільного страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу транспортний засіб «Ford-Focus», д.н.з. НОМЕР_1 , був застрахований ТДВ СК АЛЬФА-ГАРАНТ.
Враховуючи ту обставину, що смерть потерпілого ОСОБА_12 сталася з вини обвинуваченої ОСОБА_3 , оскільки остання здійснила наїзд на загиблого ОСОБА_12 , керуючи автомобілем «Ford-Focus», д.н.з. НОМЕР_1 , який був застрахований страховою компанією ТДВ СК АЛЬФА-ГАРАНТ, моральну шкоду мають відшкодовувати обвинувачена ОСОБА_3 та ТДВ СК АЛЬФА-ГАРАНТ (в межах суми, передбаченої страховим полісом).

При цьому суд відхиляє доводи представника цивільного відповідача ТДВ СК АЛЬФА-ГАРАНТ щодо неможливості встановити точну кількість осіб, що претендують на таке відшкодування, оскільки потерпілому ОСОБА_8 , який був присутній у кожному судовому засіданні, було достовірно відомо про його право заявити такі позовні вимоги, однак цивільного позову про відшкодування моральної шкоди ним подано не було. Відсутні такі вимоги і від інших осіб.

На підставі викладеного, суд виходячи з принципу розумності та справедливості, приймаючи до уваги конкретні обставини справи та дані про особу обвинуваченої, дійшов висновку про те, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, завданої потерпілій ОСОБА_13 , підлягають частковому задоволенню.

Процесуальні витрати згідно матеріалів кримінального провадження складають 1570 гривень 10 копійок за проведення судової автотехнічної експертизи технічного стану транспортного засобу (висновок експерта №12-1/2444 від 04.11.2019 року), та 1634 гривні 50 копійок за проведення судової автотехнічної експертизи (висновок експерта №12-1/1278 від 05.06.2020 року) у кримінальному провадженні №0001060. Відповідно до ч.2 ст.124 КПК України суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Питання про долю речових доказів у кримінальному проваджені суд вирішує згідно положень ст.100 КПК України.

Враховуючи вищевикладене, керуючись положеннями Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.ст.100, 349, 368-371, 373-374, 376, 395 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:
ОСОБА_3 визнати винуватою у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, на підставі якого призначити їй покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки.
На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 (два) роки.
Відповідно до ст.76 КК України, у зв`язку із звільненням від відбування покарання з випробуванням, покласти на засуджену ОСОБА_3 обов`язки повідомляти органи пробації про зміну місця проживання та роботи, періодично з`являтися для реєстрації в органи пробації.
Запобіжний захід ОСОБА_3 до набрання вироком законної сили не обирати.
Матеріали кримінального провадження №0001060залишити при обвинувальному акті з подальшим зберіганням зі справою №755/8871/20.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_13 про відшкодування майнової та немайнової (моральної) шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, до ОСОБА_3 та ТДВ СК АЛЬФА-ГАРАНТ - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь потерпілої ОСОБА_13 завдану їй моральну шкоду в сумі 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень.
Стягнути з страхової компанії ТДВ СК АЛЬФА-ГАРАНТ на користь потерпілої ОСОБА_13 завдану їй моральну шкоду в сумі 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень.
В іншій частині позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави процесуальні витрати за проведення експертиз в сумі 3204 (три тисячі двісті чотири) гривні 60 копійок.
Арешт на транспортний засіб «Ford-Focus», д.н.з. НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який було накладено ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 26 вересня 2019 року (справа №761/37979/19, провадження №1-кс/761/26139/2019), скасувати.
Речові докази: одяг та взуття загиблого ОСОБА_12 , який передано на зберігання до камери схову речових доказів Головного управління Національної поліції у м.Києві, - знищити; транспортний засіб «Ford-Focus», д.н.з. НОМЕР_1 , який передано під зберігальну розписку ОСОБА_16 , - повернути власнику.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити прокурору, потерпілому, обвинуваченій та її захиснику. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.
Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м.Києва шляхом подачі апеляції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Дніпровського районного суду
м.Києва ОСОБА_1