Справа № 727/3042/18
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 вересня 2021 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000391 від 2 листопада 2017 року, за обвинуваченням ОСОБА_4 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 305 КК України,-
ВСТАНОВИВ:
До Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області згідно ухвали Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду надійшли матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000391 від 2 листопада 2017 року, за обвинуваченням ОСОБА_4 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 305 КК України, для розгляду по суті.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області за вказаним обвинувальним актом у кримінальному провадженні призначено підготовче судове засідання.

У підготовчому судовому засіданні прокурор просив постановити ухвалу про призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту, вважаючи, що під час досудового розслідування були дотримані всі вимоги КПК України, підстав для закриття провадження чи повернення обвинувального акту не вбачає, угоди не укладались. Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання про зміну обвинуваченому запобіжного заходу на більш м`який, посилаючись на те, що ризики, які існували під час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не перестали існувати, у зв`язку з чим вважав, що підстави для задоволення вказаного клопотання відсутні. Подав клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення застави.

В підготовчому судовому засіданні обвинувачений та захисники обвинуваченого адвокати вважали за можливе призначити обвинувальний акт до розгляду. Одночасно подавши скаргу в порядку ст. 303 КПК України не погоджуючись з постановою процесуального прокурора в частині призначення групи прокурорів в кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 14, ч.2 ст. 305 КК України. Додатково вказуючи, що в обвинувальному акті, наявні розбіжності в частині кваліфікації дій обвинуваченого стосовно вчинення групою осіб. Тобто містять явні суперечності, а під час розслідування обставин незаконного переміщення через державний кордон України контрабанди наркотичних засобів не було встановлено осіб, які причетні до цих протиправних дій. Крім того, захисник ОСОБА_6 подав клопотання про зміну обвинуваченому запобіжного заходу на більш м`який. Обвинувачений ОСОБА_4 в підготовчому судовому засіданні заявлене клопотання свого захисника підтримав. В подальшому просили не розглядати скаргу подану в порядку ст. 303 КПК України.

Вислухавши думку учасників судового провадження щодо можливості призначення судового розгляду, думку прокурора, який заперечив проти клопотання обвинуваченого та його захисника, суд приходить до наступного висновку.

Вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 травня 2021 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 305 КК України, та призначено йому покарання за даною статтею у вигляді 10-ти (десяти) років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна, окрім житла.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_4 до вступу вироку в законну силу обрано у вигляді тримання під вартою, а строк відбування покарання вирішено обраховувати з моменту його затримання, при цьому зарахувавши в цей строк утримання його під вартою в період з 25 по 29 листопада 2017 року.

Повернуто заставодавцю ОСОБА_7 заставу, внесену за ОСОБА_4 , в розмірі 480000 грн.

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 02.08.2021 року вирок Шевченківського районного суду м. Чернівців відносно ОСОБА_4 був скасований з причин непідсудності справи Шевченківському районному суду м. Чернівці. Запобіжний захід щодо ОСОБА_4 обрано тримання під вартою на строк по 29 вересня 2021 р. включно, без визначення застави.

Відповідно до ч. 1 ст. 416 КПК України після скасування судом апеляційної інстанції вироку або ухвали про закриття кримінального провадження чи про застосування, відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру суд першої інстанції здійснює судове провадження згідно з вимогами розділу IV цього Кодексу в іншому складі суду.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.

У відповідності до положень ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт має містити такі відомості: найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням;підстави застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, які прокурор вважає встановленими; розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування); дату та місце його складення та затвердження.

З положень вказаної статті слідує, що формулювання обвинувачення має міститись у обвинувальному акті після викладення фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими та правової кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

При цьому, поняття «формулювання обвинувачення» неможливо ототожнювати з поняттям «фактичні обставини кримінального правопорушення». Формулювання обвинувачення, окрім вказівки статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується підозрюваний, обов`язково має містити зазначення місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і його мотивів, тобто обвинувачення слід формулювати так, щоб не було упущено жодну із вказаних істотних обставин вчинення злочину і водночас без зазначення фактів, які не мають правового значення у справі та є зайвими подробицями. Обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом (п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України). Вичерпні вимоги до обвинувального акта та реєстру матеріалів досудового розслідування викладені в ст.ст. 291, 109 КПК України.

Зокрема, ч. 5 п. 2 ст. 291 КПК України передбачає, що формулювання обвинувачення в обвинувальному акті викладається після викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та правової кваліфікації кримінального правопорушення з посилання на положення закону і статті (частини статті) закону України.

Це означає, що метою доказування і обов`язком слідчого, прокурора, є встановлення всіх обставин, які мають значення для кримінального провадження, а не тільки тих, які зазначені в ч.1 ст. 91 КПК України.

Пунктом першим частини третьої статті 42 КПК України передбачено, що підозрюваний, обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують. Пунктами другим і десятим частини першої статті 56 цього Кодексу передбачено, що потерпілий має право знати сутність підозри та обвинувачення, право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.

Виклад всіх обставин, що підлягають доказуванню згідно зі ст. 91 КПК України, як їх вважають установленими слідчий, прокурор, правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, формулювання обвинувачення, обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання, розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, відповідно до ч. 4 ст. 110 і ч.2 ст. 291 КПК України, мають міститися в обвинувальному акті процесуальному рішенні, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і завершує досудове розслідування.

Відповідно до п. 13 ч.1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Формулювання обвинувачення повинно складатись з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого в його вчиненні, форму вини, мотив і мету вчинення кримінального правопорушення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчинення кримінального правопорушення і ґрунтуватися на обставинах, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив, мету його вчинення, факти, які впливають на ступінь його тяжкості, тощо.

Правова кваліфікація дій особи повинна містити в собі не тільки посилання на окрему статтю (частину статті) кримінального закону, але і точне формулювання об`єктивної сторони кримінального правопорушення, його кваліфікуючих ознак.

Суд звертає увагу, що правильне відображення в обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, виражених у формулюванні обвинувачення, але і для реалізації прав обвинуваченого (на захист), потерпілого (знати сутність обвинувачення) та для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді.

Так у обвинувальному акті зазначено, що умисними діями ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вчинив злочин, передбачений ч. 3 ст. 305 КК України.

Відповідно до зазначеного обвинувального акту вказані фактичні обставини кримінального правопорушення.

Так, зазначається, що ОСОБА_4 у листопаді 2017 року отримав від невстановленого слідством громадянина Молдови на ім`я ОСОБА_8 пропозицію перемістити із Італії в Україну велику партію наркотичного засобу (гашишу).

З даною метою ОСОБА_4 22 листопада 2017 року прибув до Італії, де отримав від невстановлених слідством осіб велику партію наркотичного засобу - смоли канабісу у брикетах, які упакував у 78 поліетиленових згортків та помістив у три коробки, приховавши їх під речами: підгузниками, вологими серветками, гігієнічними прокладками, одягом, скляним посудом.

Після цього, він зателефонував до свого односельця ОСОБА_9 , який здійснював вантажопасажирські перевезення з Італії в Україну та домовився з ним про те, що останній 23 листопада 2017 року забере його та три коробки багажу із міста Латісана (Італія), і доставить в Україну.

Перебуваючи в місті Латісана, ОСОБА_4 , реалізуючи свій умисел, направлений на незаконне переміщення наркотичного засобу через митний кордон України, взявши з собою вищевказані три картонні коробки із 78 поліетиленовими згортками з брикетами смоли канабісу, прихованими під речами, погрузив їх в мікроавтобус марки «Мерседес-Бенц Спрінтер», р/н « НОМЕР_1 » під керуванням ОСОБА_9 та вирушив по маршруту «Італія-Словенія-Угорщина» в напрямку України.

24 листопада 2017 року приблизно о 08 годині 00 хвилин ОСОБА_4 прибув на територію митного поста «Тиса» Закарпатської митниці ДФС України, який розташований на території с.Соломоново Ужгородського району Закарпатської області і, усвідомлюючи, що переміщує через митний кордон України 78 поліетиленових згортків з брикетами смоли канабісу, у митній декларації для письмового декларування товарів, що переміщуються через митний кордон України зазначив про те, що переміщує через митний кордон України іноземну валюту, особисті речі та пральний порошок.

Під час здійснення митного контролю вантажу мікроавтобусу марки «Мерседес-Бенц Спрінтер», р/н « НОМЕР_1 », ОСОБА_4 помітно нервувався і на пропозицію інспектора митниці підійти кожному з пасажирів до свого багажу не визнав три картонні коробки своїми, а сказав, що їх передали водіям. Вже після того, як водії мікроавтобусу вказали на ОСОБА_4 як на власника, він визнав, що саме він переміщував багаж, у якому в подальшому був виявлений наркотичний засіб.

В процесі поглибленого догляду вантажу мікроавтобусу митним органом було виявлено наркотичний засіб у 78 поліетиленових згортках, які ОСОБА_4 перемістив через митний кордон України, прихованими під речами у трьох картонних коробках.

Згідно висновків експертиз наркотичних засобів, психотропних речовин та прекурсорів №1085-х від 25 листопада 2018 року і №1097-х від 23 січня 2018 року виявлені у вантажі ОСОБА_4 смолоподібні речовини є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено смолою канабісу, загальна маса, яких (в перерахунку на висушену речовину) становить 27013,374 г. На наданих на дослідження зрізах нігтів ОСОБА_4 встановлена наявність тетрагідроканабінолу та основних канабіноїдів, вміст яких є характерним для наркотичних засобів, що отримують з рослин роду конопель (канабіс, смола канабісу, екстракт канабісу).

Формулювання обвинувачення обвинувальний акт з урахуванням вимог ст. 291 КПК України не містить, зокрема обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого в його вчиненні, форму вини, мотив і мету вчинення кримінального правопорушення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчинення кримінального правопорушення і ґрунтуватися на обставинах, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив, мету його вчинення, факти, які впливають на ступінь його тяжкості, тощо.

При цьому, дії обвинуваченого ОСОБА_4 за ч.3 ст.305 КК України кваліфіковані як, умисні дії, направлені на незаконне переміщення через митний кордон України, з приховуванням від митного контролю, в особливо великих розмірах, наркотичного засобу, обіг якого заборонено смоли канабісу, загальна маса якого (в перерахунку на висушену речовину) становить 27013,374 г., вчинив контрабанду наркотичних засобів (смоли канабісу) в особливо великих розмірах, тобто вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.305 КК України.

Одночасно диспозиція ч.3 ст. 305 КК України передбачає, дії пов`язані з контрабандою наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів чи прекурсорів або фальсифікованих лікарських засобів, вчинена організованою групою, а також якщо предметом контрабанди були наркотичні засоби, психотропні речовини, їх аналоги чи прекурсори або фальсифіковані лікарські засоби в особливо великих розмірах.

Тобто, приписам частини другої ст. 291 КПК України надісланий до суду обвинувальний акт не відповідає: формулювання обвинувачення у ньому слідчий і прокурор не виклали та не встановили всіх фактичних обставин кримінального правопорушення, доказування яких, відповідно до ст. 91, ч.1 ст. 92 КПК України, є їх обов`язком, не розрізняють цих термінів, їх значення, у такий спосіб дезорієнтують сторону захисту, і суд щодо розуміння фактичних обставин кримінального правопорушення, суті і обсягу обвинувачення, істотно обмежують процесуальні права учасників судового розгляду, передбачені ст.ст. 42 і 56 цього Кодексу, унеможливлюють правильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та виконання завдань кримінального провадження.

Відповідно до висновку, викладеного у Постанові Верховного Суду України у справі № 5-328кс16 від 24.11.2016 р., аналіз ст.. 291 КПК України свідчить про те, що закон вимагає обов`язкового відображення в обвинувальному акті трьох складників: 1) фактичних обставин кримінального правопорушення; 2) правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва «формула обвинувачення»); 3) формулювання обвинувачення.

Відповідно до висновків, які містяться у Постанові Верховного Суду України від 24 листопада 2016 року, суду належить проаналізувати точний зміст положень пункту 5 частини другої статті 291 КПК, а також норм, що формують інститут обвинувачення у чинному кримінальному процесуальному законодавстві.

Згідно з зазначеною нормою цього закону обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

При цьому в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Наведений вище аналіз містить чітке визначення трьох складових частин обвинувального акту з урахуванням вимог чинного кримінального процесуального законодавства, який згідно висновків Верховного Суду України вказує на обов`язковість формулювання обвинувачення, як складової частини у змісті обвинувального акту.

Разом з цим, відсутність у змісті обвинувального акту фактично визначеної частини «формулювання обвинувачення» є процесуальною перешкодою для суду та певних учасників процесу щодо належного виконання процесуальних дій та обов`язків, а саме: Роз`яснення обвинуваченим суті обвинувачення (ст.348 КПК України); Визначення меж судового розгляду (ст.337 КПК України); зміна обвинувачення в суді (ст.338 КПК України); Погодження зміни обвинувачення (ст.341 КПК України); неможливості чітко визначення у мотивувальній частині вироку формулювання обвинувачення, яке пред`явлено особі і визнане судом недоведеним (п.1 ч.3 ст.374 КПК України).

Порушення зазначених процесуальних норм є процесуально неприпустимим, оскільки вони впливають на реалізацію під час судового розгляду таких загальних засад кримінального провадження, як презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, які гарантуються сторонам нормами глави 2 КПК України.

При цьому належить врахувати те, що згідно п.3 ч.3 ст.314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Суд приходить до висновку, що з урахуванням наявності за версією органу досудового розслідування складу злочину, встановленого при досудовому розслідуванні, а також за умови відсутності у змісті обвинувального акту окремого розділу з визначенням «формулювання обвинувачення», не має можливості визначити чітко межі судового розгляду, що об`єктивно може порушити права обвинуваченого, зокрема його право на захист.

Разом з цим, належить врахувати те, що необхідність дотримання при судовому розгляді вказаних загальних засад судочинства підтверджується практикою Європейського суду та змістом норм Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства.

Зокрема відповідно до підпункту «а» пункту 3 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини (далі - Європейський суд) орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи ("Девеер проти Бельгії" від 27 лютого 1980 року).

Конкретності саме змісту обвинувачення стосується й рішення Європейського суду у справі "Маттоціа проти Італії" від 25 липня 2000 року, на яке міститься посилання у заяві прокурора до Верховного Суду України, що відображає послідовну рекомендацію цієї міжнародної установи про пріоритетність неформального розуміння поняття "обвинувачення" національними судами.

Таким чином, на підставі встановлених прокурором фактичних обставин кримінального правопорушення з урахуванням п.13 ч.1 ст.3 КПК України, зміст формулювання обвинувачення, як складової частини обвинувального акта, має містити формулювання вчиненого особою діяння, передбаченого КК України, із зазначенням місця, часу, способу вчинення, наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів його вчинення, тобто обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, що передбачені нормами ст. 91 КПК України.

За таких обставин, вимога законодавця щодо наявності в обвинувальному акті окремої складової частини, передбаченої п.5 ч.2 ст.291 КПК України - формулювання обвинувачення, є імперативною.

Зазначені недоліки обвинувального акту, а саме відсутність у ньому формулювання обвинувачення стосовно обвинуваченого, об`єктивно вбачаються зі змісту обвинувального акту та, на думку суду, може негативно вплинути на ефективність захисту обвинуваченого і реалізацію цього процесуального права, що в будь-якому випадку призводить до порушення розумних строків судового розгляду, що гарантується нормами ст.ст.17, 20, 28 КПК України. Тобто, в обвинувальному акті викладені лише фактичні обставини кримінального провадження з окремим позначенням правової кваліфікації, що є порушенням вимог низки норм КПК України та, як наслідок п.5 ч.2 ст.291 КПК України.

Крім цього, зазначений вище обвинувальний акт містить не конкретизовані фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, а також суперечності.

Відповідно до п.п.2 Постанови Пленуму ВСУ від 23 грудня 2005 року N 13 «Про практику розгляду судами кримінальних справ про злочини, вчинені стійкими злочинними об`єднаннями», суди мають ретельно з`ясовувати характер дій тих осіб, котрих органи досудового слідства визнали організаторами злочинної

діяльності стійких об`єднань чи вчинення конкретних злочинів у простих формах співучасті, оскільки, як правило, такі особи є найбільш небезпечними суб`єктами організованої злочинної

діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 КК співучасниками кримінального правопорушення, поряд із виконавцем, є організатор, підбурювач та пособник.

Згідно обвинувального акту, Нагірний ОСОБА_10 у листопаді 2017 року отримав від невстановленого слідством громадянина Молдови на ім`я ОСОБА_8 пропозицію перемістити із Італії в Україну велику партію наркотичного засобу (гашишу).

З даною метою ОСОБА_4 22 листопада 2017 року прибув до Італії, де отримав від невстановлених слідством осіб велику партію наркотичного засобу - смоли канабісу у брикетах, які упакував у 78 поліетиленових згортків та помістив у три коробки, приховавши їх під речами: підгузниками, вологими серветками, гігієнічними прокладками, одягом, скляним посудом.

При цьому в обвинувальному акті чітко розписано, що невстановлена досудовим розслідуванням особа громадянин Молдови на ім`я ОСОБА_8 здійснив пропозицію ОСОБА_4 перемістити із Італії в Україну велику партію наркотичного засобу (гашишу), та з даною метою ОСОБА_4 22 листопада 2017 року прибув до Італії, де отримав від невстановлених слідством осіб велику партію наркотичного засобу - смоли канабісу у брикетах.

Отже, з обвинувального акту вбачається, що обвинувачений ОСОБА_4 вчинив дії певного

характеру які полягають в об`єднанні дій інших співучасників і спрямуванні їх на вчинення одного чи декількох злочинів, з невстановленими слідством громадянином Молдови на ім`я ОСОБА_8 , та іншими невстановленими особами.

При цьому, обвинувальний акт не містить конкретних відомостей про тривалість існування співучасті такої групи, матеріальної бази, кількісного складу, існування певних правил поведінки його членів, розподілу між ними функцій тощо. Враховуючи, що відповідно до обвинувального акту ОСОБА_4 об`єднався з невстановленими слідством особами, то обвинувачення не містить відомостей про співучасників кримінального правопорушення, характер стосунків, які склалися між ними. Відомостей чи виділялись матеріали кримінального провадження щодо вказаних осіб, в обвинувальному акті та реєстрі доданому до такого також відсутні.

В обвинувальному акті вказані дії ОСОБА_4 , з урахуванням наведених вище обставин, не кваліфікуються жодним чином та одночасно вказується як фактичні обставини кримінального правопорушення.

При цьому, одночасно з цим в обвинувальному акті вказується, що перебуваючи в місті Латісана, ОСОБА_4 , вже реалізовує виключно свій умисел, направлений на незаконне переміщення наркотичного засобу через митний кордон України, взявши з собою вищевказані три картонні коробки із 78 поліетиленовими згортками з брикетами смоли канабісу, прихованими під речами, погрузив їх в мікроавтобус марки «Мерседес-Бенц Спрінтер», р/н « НОМЕР_1 » під керуванням ОСОБА_9 та вирушив по маршруту «Італія-Словенія-Угорщина», в напрямку України.

Тобто обвинувальний акт містить суперечності, які жодним чином не обґрунтовано в обвинувальному акті.

Вказані розбіжності та суперечності викладу фактичних обставин, які прокурор вважає встановленими, в судовому засіданні пояснити прокурор не зміг.

Суд враховує, що під час судового розгляду прокурор може змінити обвинувачення, висунути додаткове обвинувачення, відмовитися від підтримання державного обвинувачення, розпочати провадження щодо юридичної особи. І це є правом прокурора, яким він може і не скористатись.

За ч.1 ст.338 КПК з метою зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення прокурор має право змінити обвинувачення, якщо під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа.

Таким чином, прокурор позбавлений можливості в ході судового розгляду змінити або доповнити фактичні обставини справи, викладені в обвинувальному акті, без зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення.

Зазначені фактичні дані не є новими, відомі на період досудового розслідування, стосовно них не може бути змінене обвинувачення в суді.

Вищевикладені обставини вказують на порушення кримінального процесуального законодавства та порушення права обвинуваченого на захист, яке, зокрема, повинно бути забезпечено конкретністю пред`явленого обвинувачення та можливістю реалізувати гарантоване Конституцією України та чинним КПК України право на захист.

А також, вищенаведене свідчить про необхідність конкретизації формулювання обвинувачення у змісті обвинувального акту за обвинуваченням ОСОБА_4 за ч.3 ст. 305 КК України.

При цьому, враховуючи, що відповідно до вимог закону можуть бути вирішенні під час підготовчого судового засідання, суд не оцінює правильність кваліфікації дій обвинуваченого за вищевказаними кримінальними правопорушеннями.

Суд виходить з того, що обвинувальний акт має відповідати не лише формальним ознакам, зазначеним у ст. 291 КПК України, а й іншим вимогам кримінального процесуального закону, зі змісту яких випливає, що формулювання обвинувачення повинно бути зрозумілим, конкретним і логічним.

Неконкретність обвинувачення порушує право особи на захист, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, та є у подальшому підставою для скасування судового рішення.

Прокурор, затверджуючи такий обвинувальний акт, не звернув уваги на те, що складений слідчим обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за за № 0000391 від 2 листопада 2017 року, за обвинуваченням ОСОБА_4 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 305 КК України, не відповідав вимогам ч. 2 ст. 291 КПК України.

З урахуванням наведеного обвинувальний акт з додатками необхідно повернути прокурору.

Таким чином, враховуючи все вищевикладене, приймаючи до уваги, що ст.314 КПК України передбачено вичерпний перелік рішень, який може прийняти суд, що не підлягає розширеному тлумаченню, суд приходить до висновку про неможливість призначення обвинувального акту та додатків до нього у цьому кримінальному провадженні до судового розгляду, у зв`язку із їх невідповідністю вимогам Кримінального процесуального кодексу України, а також про необхідність у зв`язку із наведеними фактами порушень вимог КПК України повернення обвинувального акту по матеріалам кримінального провадження, прокурору для усунення недоліків у зв`язку з невідповідністю вимогам діючого законодавства.

Від прокурора до суду надійшло клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, проти задоволення якого захисники та обвинувачений заперечували.

Захисники обвинуваченого в судовому засіданні клопотали обрати обвинуваченому інший запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронних засобів контролю або визначити як альтернативний запобіжний захід заставу, посилаючись на те, що раніше визначений розмір застави був сплачений, обвинувачений протягом трьох років такий не порушував, має місце проживання сім`ю, врахувати незадовільний стан здоров`я обвинуваченого.

Судом встановлено, що 27 листопада 2017 року Шевченківським районним судом міста Чернівці щодо ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 23 січня 2018 року, який 29 листопада 2017 року замінено на заставу у розмірі 480 000 грн. та на ОСОБА_4 покладено обов`язки.

Вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 травня 2021 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 305 КК України, та призначено йому покарання за даною статтею у вигляді 10-ти (десяти) років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна, окрім житла.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_4 до вступу вироку в законну силу обрано у вигляді тримання під вартою, а строк відбування покарання вирішено обраховувати з моменту його затримання, при цьому зарахувавши в цей строк утримання його під вартою в період з 25 по 29 листопада 2017 року.

Повернуто заставодавцю ОСОБА_7 заставу, внесену за ОСОБА_4 , в розмірі 480000 грн.

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 02.08.2021 року вирок Шевченківського районного суду м. Чернівців відносно ОСОБА_4 був скасований з причин непідсудності справи Шевченківському районному суду м. Чернівці. Запобіжний захід щодо ОСОБА_4 обрано тримання під вартою на строк по 29 вересня 2021 р. включно, без визначення застави.

Згідно ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 199 КПК України клопотання про продовження запобіжного заходу прокурор має право подати не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою, тому доводи захисника про те, що клопотання прокурора подано передчасно, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію обвинуваченого; 7) майновий стан обвинуваченого; 8) наявність судимостей у обвинуваченого; 9) дотримання обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; 12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Відповідно до вимог ст. 194 КПК України при застосуванні та продовженні запобіжного заходу суд враховує наявність обґрунтованої підозри, доведених прокурором ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, а також інші обставини, зазначені ст. 178 КПК України.

Відповідно до ст. 17 Закону України № 3477-IV від 23.02.2006 року «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, а також українські суди мають застосовувати при розгляді справ практику Європейського Суду з прав людини, як джерело права.

Відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно із ч. 2 ст. 8 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Окрім цього, відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

За Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод на державу покладається обов`язок вжити заходи щодо забезпечення прав людини, яка тримається під вартою.

Крім того, суд враховує положення ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинувачених, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Доцільність тримання обвинуваченого під вартою повинна забезпечувати не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Так, Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції» зазначав, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторно вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Також слід враховувати, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Крім того, відповідно до правового висновку, викладеному у постанові Третьої судової палати ККС ВС від 11.03.2020 року по справі №459/3502/19 (провадження № 51-701 км 20), зазначено, що вказаним розділом ІІ КПК України передбачено, в тому числі і порядок подачі, розгляду клопотань про застосування та продовження запобіжних заходів. Виходячи зі змісту диспозицій статей 177, 178, 194, 196, 199 КПК України терміни «обрання запобіжного заходу» та «продовження запобіжного заходу» використовуються як синонімічні, за своїм правовим значенням. Крім того, обрання є первинним при застосуванні запобіжного заходу, який обирається на певний строк, а продовження - вторинна стадія, яка наступає, за певних умов, коли строк тримання під вартою закінчується.

Враховуючи в сукупності дані щодо особи обвинуваченого, а також тяжкість злочинів, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , за який передбачено покарання понад 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна, тому на думку суду, продовжує існувати ризик того, що обвинувачений, розуміючи наслідки покарання, яке йому загрожує у разі визнання його винуватим, може вдатися до спроб переховуватися від суду, з метою уникнення відповідальності, що доводить заявлений у клопотанні прокурором ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Суд приймає до уваги, що свідки в даному кримінальному провадженні ще не були допитані, що може свідчити про продовження існування ризику можливого незаконного впливу на свідків, з метою спотворення їх свідчень на свою користь, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Суд враховує, що стороною захисту не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що ризик переховування обвинуваченого, а також ризик його впливу на інших учасників процесу, недопитаних в судовому засіданні свідків або взагалі перестали існувати, або зменшилися настільки, що й такий запобіжний захід як інший не пов`язаний із позбавленням волі здатний їм запобігти.

Доказів щодо працевлаштування обвинуваченого або існування у нього будь-якого джерела доходу стороною захисту суду не надано, що підтверджує доводи клопотання прокурора про існування ризиків, передбачених п. п. 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Таким чином, з урахуванням тяжкості злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 та наявності доведених прокурором ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, суд вважає можливим застосувати стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК України, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, судом не встановлено.

Суд, при застосуванні обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, звертає увагу на обставини вчинення кримінального правопорушення, та вважає наявність реальних ознак справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистості, а також враховує практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої суд своїм рішенням повинен забезпечити не лише права обвинуваченого, але й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Приймаючи до уваги наведене, суд доходить висновку про неможливість застосування стосовно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, який зможе запобігти вищевказаним ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Визначаючи необхідність застосування строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 судом враховувались особливості стану його здоров`я та значення ризиків, які дають підстави для застосування запобіжного заходу. Варто звернути увагу, що незадовільний стан здоров`я має суттєве значення при вирішенні питання щодо застосування запобіжного заходу. Натомість зазначена обставина сама по собі не є перешкодою для тримання особи під вартою, а має враховуватись з іншими обставинами в їх взаємозв`язку.

Водночас, згідно п. 5 ч. 4 ст. 183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні: щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

Тобто, відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України не визначати розмір застави у кримінальному провадженні є правом суду, а не обов`язком.

Відповідно до ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Пунктом 3 ч. 5 ст. 182 КПК України передбачено, що розмір застави щодо особи, обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, визначається у таких межах від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Стаття 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод покладає на державу обов`язок захищати фізичне здоров`я осіб, позбавлених волі (рішення ЄСПЛ від 30.03.2004 у справі «Коваль проти України», п.79).

Позбавлення особи отримувати адекватну медичну допомогу є проявом нелюдського поводження з останньою та порушенням норм ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 21.10.2010 у справі «Петухов проти України», п.73).

Суд враховує наявність захворювань у обвинуваченого, що підтверджуються актуальним на даний час медичними документами, зокрема перенесення хірургічного втручання внаслідок онкологічного захворювання січового міхура 12.02.2021 року та наявність даних про встановлення діагнозу 08.09.2021 року гострої виразки шлунку в умовах перебування в СІЗО. Крім того суд враховує, що ухвалою від 27 листопада 2017 року Шевченківським районним судом міста Чернівці щодо ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 23 січня 2018 року,та було визначено розмір застави у розмірі 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб у розмірі 480 000 грн., який було внесено 29.11.2017 року, відомостей про порушення умов дії запобіжного заходу за період досудового та судового розгляду суду надано не було.

Для того, щоб розмір застави можна було вважати таким, що здатен забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого суд з урахуванням положень ст. ст. 177, 178 КПК України, повинен раціонально співставити його з доведеними у справі ризиками, даними про особу такого, тяжкістю злочину у вчиненні якого він обвинувачується. При цьому, необхідно мати на увазі, що розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб у особи, щодо якої застосовано заставу, не виникло бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

У своєму рішенні у справі «Гафа проти Мальти» ЄСПЛ відзначив, що гарантія, передбачена статтею 5 §3 Конвенції (право на свободу) покликана забезпечити явку обвинуваченого у судовому засіданні. Тому розмір застави повинен бути встановлений з огляду на особу підсудного, належну йому власність, його стосунки з поручителями, іншими словами, з огляду на впевненість у тому, що перспектива втрати застави або заходів проти його поручителів у випадку його неявки до суду буде достатньою для того, щоб утримати його від втечі.

На даному етапі судового провадження, з урахуванням змін, внесених до ч. 4 ст. 183 КПК України, суд має право взагалі не визначати обвинуваченому розмір застави, однак приймаючи до уваги, що ухвалою від 27 листопада 2017 року Шевченківським районним судом міста Чернівці щодо ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 23 січня 2018 року,та було визначено розмір застави у розмірі 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб у розмірі 480 000 грн., який було внесено 29.11.2017 року. з метою недопущення звуження прав обвинуваченого, суд у даному конкретному випадку дійшов висновку щодо можливості визначення обвинуваченому при застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою як альтернативного запобіжного заходу застави на рівні, який було встановлено під час досудового розслідування.

Таким чином, відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України, визначаючи розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, виходить з вимог ч. 5 ст. 182 КПК України, і вважає, що розмір застави, враховуючи його майновий та сімейний стан, відсутність постійного місця роботи, враховуючи обставини вчинення кримінального правопорушення в якому обвинувачується, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, та який є помірним для нього, передбачений цим Кодексом, - становить 260 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та зможе забезпечити виконання покладених на нього процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, та зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого

Тому, враховуючи обставини кримінального правопорушення, наявність ризиків передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, особи обвинуваченого ОСОБА_4 , наявність у нього постійного місця проживання, дружини та дітей, також враховує наявність захворювань у обвинуваченого, що підтверджуються актуальним на даний час медичними документами, суд приходить до висновку, що на даний час існування можливості запобігти зазначеним ризикам в даному випадку можливе з використанням запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою із визначенням альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави.

Приймаючи до уваги наведене, з урахуванням тяжкості та суспільно-небезпечний характер злочинів, в яких обвинувачується ОСОБА_4 , даних щодо особи обвинуваченого, суд доходить висновку про можливість застосування обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою із визначенням альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, у розмірі, який здатен запобігти заявленим у клопотанні прокурора ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, які продовжують існувати та не зменшились, та забезпечити його належну процесуальну поведінку, у зв`язку з чим клопотання прокурора підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ч.7 ст.182 КПК України ОСОБА_4 або заставодавець мають право в будь-який момент внести заставу у розмірі, визначеному в ухвалі про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. У разі внесення застави на ОСОБА_4 відповідно до ч.5 ст.194 КПК України, слід покласти відповідні обов`язки.

Клопотання захисника ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу, обраного стосовно ОСОБА_4 та доводи в його обґрунтування, не можна визнати такими, що ставлять під сумнів вище наведені висновки суду, а відтак, суд вважає за необхідне у вказаному клопотанні відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 109, 176-178, 183, 199, 314, 372 КПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:
Обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000391 від 2 листопада 2017 року, за обвинуваченням ОСОБА_4 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 305 КК України - повернути прокурору.

Клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу задовольнити частково.

У задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_6 про зміну застосованого запобіжного заходу відмовити.
Застосувати щодо обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 60 діб, а саме по 12 листопада 2021 року включно.

Визначити заставу, достатню для забезпечення виконання обвинуваченого ОСОБА_4 , покладених на нього обов`язків передбачених КПК України, у розмірі 260 (твісті шістдесят) мінімальних прожиткових мінімумів для працездатних осіб в сумі 618540 (шістсот вісімнадцять тисяч п`ятсот сорок) гривень, яка може бути внесена як самим ОСОБА_4 , так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем).

У разі внесення застави покласти зобов`язання на ОСОБА_4 , громадянину України, який має постійне місце проживання в Іспанії за адресою: АДРЕСА_1 , тимчасово проживаючому за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимому:
прибувати за першою вимогою до прокурора, слідчого судді, суду;
не відлучатися із населеного пункту , в якому він проживає, а саме: АДРЕСА_2 ;
повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання;
здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

цілодобово носити засоби електронного контролю.
Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області протягом 7 днів з дня її проголошення.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя Ужгородського
міськрайонного суду ОСОБА_1