Номер провадження: 11-кп/813/1806/21
Номер справи місцевого суду: 494/669/18
Головуючий у першій інстанції
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.08.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_1 ,

судді: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції між Одеським апеляційним судом та ДУ «Одеський слідчий ізолятор» матеріали справи за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 14.07.2021 року про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою в кримінальному провадженні №0000359, щодо:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Горінчово Хустського району Закарпатської області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не маючого судимості в силу ст.89 КК України,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України, -

встановив:

З представлених апеляційному суду матеріалів вбачається, що в Малиновському районному суді м. Одеси перебуває на розгляді кримінальне провадження №0000359 за обвинуваченням ОСОБА_5 та ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України.
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 14.07.2021 року, в порядку ст.331 КПК України, продовжено строк дії запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_5 у виді тримання під вартою, строком на 60 (шістдесят) днів, до 11.09.2021 року.

Мотивуючи прийняте рішення про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, районний суд врахував, що будь-яких підстав для зміни чи скасування запобіжного заходу обвинуваченому не встановлено, ризики можливої неналежної процесуальної поведінки з боку останнього, встановлені рішенням суду при обранні запобіжного заходу ОСОБА_5 на час розгляду справи в суді не відпади та продовжують існувати. Врахувавши дані про особу обвинуваченого, відсутність міцних соціальних зв`язків, постійного місця роботи, розмір завданої шкоди, заявлений до відшкодування цивільними позивачами, а також тяжкість покарання, що загрожує останньому у випадку визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого злочину, суд дійшов висновку, що обвинуваченому слід продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру застави, оскільки жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки останнього.
Не погоджуючись з рішенням суду, захисник ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою обрати відносно ОСОБА_5 запобіжний захід не пов`язаний із триманням під вартою у виді домашнього арешту з покладанням на нього відповідних процесуальних обов`язків, або встановити розмір застави у відповідності до КПК України. Захисник посилається на незаконність, необґрунтованість та невмотивованість ухвали, стверджує про недоведеність ризиків, які обумовлюють необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, не врахування судом особи обвинуваченого та безпідставне не визначення розміру застави.

Захисник ОСОБА_6 звернувся до апеляційного суду із клопотанням про розгляд поданої ним апеляційної скарги без його участі, у зв`язку із його зайнятістю в Київському апеляційному суді. Захисник підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Прокурор, будучи належним чином повідомленим шляхом надіслання відповідного листа про дату, час та місце розгляду справи, до апеляційного суду не з`явився, причин неявки не повідомив.

За наведених обставин, враховуючи положення ст.422-1 КПК України, апеляційний розгляд проведено за відсутністю захисника та прокурора, однак за участю обвинуваченого в режимі відео конференції між Одеським апеляційним судом та ДУ «Одеський слідчий ізолятор».

Апеляційний суд вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскарженого рішення, судом були створені всі умови для реалізації права захисника та прокурора на доступ до правосуддя, та приймаючи до уваги те, що останні, будучи повідомленими про дату та час розгляду скарги в апеляційному суді, не з`явилися, суд оцінює таку поведінку захисника та прокурора, як небажання особисто прийняти участь в розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.
В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; вивчивши матеріали справи; обговоривши доводи апеляційної скарги; апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України (далі - КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення має право своєю ухвалою обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює або обирає запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК та прийняв обґрунтоване рішення про продовження строку тримання під вартою останнього.

З наданих апеляційному суду матеріалів убачається, що на стадії розгляду судом питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_5 , останній обвинувачується у скоєні злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України, який відповідно до ст.12 КК України, відноситься до категорії особливо тяжких злочинів. Санкція статті інкримінованого обвинуваченому злочину передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років із конфіскацією майна.
Прийняте рішення суд першої інстанції мотивував тяжкістю покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим, а також наявністю ризиків, які дають підстави вважати, що останній, перебуваючи на свободі, не зможе виконувати покладені на нього процесуальні обов`язки, що буде перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні. Крім того, при прийнятті рішення суд врахував особу обвинуваченого та ступінь міцності його соціальних зв`язків.
Апеляційний суд вважає, що тяжкість пред`явленого на даній стадії судового розгляду обвинувачення ОСОБА_5 , а також існування раніше встановлених ризиків можливої неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого, виправдовують продовження найсуворішого запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_5 та дають апеляційному суду можливість дійти висновку про обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, з огляду на те, що раніше існуючі та доведені ризики не знизились і не відпали, оскільки обвинувачений не може не розуміти тяжкість покарання за інкримінованим особливо тяжким злочином, яке може бути призначено останньому у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження.
Наведені обставини, на думку апеляційного суду, в достатній мірі підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинуваченого ОСОБА_5 від суду, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії», Суд зазначив: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».
Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Таким чином, обставини даного кримінального провадження, в тому числі і дані про особу обвинуваченого, який є офіційно не працевлаштованим, законних джерел доходу не підтверджено, в силу ст.89 КК України вважається не судимим, на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що ОСОБА_5 , який на теперішній час обвинувачується у скоєні особливо тяжкого злочину, будучи обізнаним та розуміючи можливість призначення суворого покарання, яке йому загрожує у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження, може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.
Апеляційний суд звертає увагу, що ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченими зазначених дій.
При цьому, КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.
Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.
Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь-яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.
Доводи захисника ОСОБА_6 щодо можливості застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу у виді домашнього арешту, апеляційний суд визнає непереконливими, оскільки існують реальні сумніви відносно того, що застосування такого запобіжного заходу забезпечить виконання обвинуваченим ОСОБА_5 процесуальних обов`язків.

Твердження сторони захисту про необґрунтованість ухвали суду через не визначення розміру альтернативного запобіжного заходу у виді застави, апеляційний суд вважає неспроможними, оскільки судом враховано, що ОСОБА_5 обвинувачується у скоєнні злочину із застосуванням насильства, а тому врахувавши положення ст. 183 КПК, суд на законних підставах не визначив розмір застави.
Апеляційним судом не приймаються до уваги долучені захисником медичні документи щодо стану здоров`я ОСОБА_5 , оскільки вони не підтверджують стану здоров`я обвинуваченого станом на даний час, а датовані 2017 роком. Будь-якої іншої медичної документації щодо стану здоров`я обвинуваченого, в тому числі стосовно критичного стану його здоров`я, який виключає можливість застосування відносно нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою, апеляційному суду не надано.
Апеляційний суд звертає увагу, що у разі підтвердження незадовільного стану здоров`я обвинуваченого, у відповідності до положень Закону України «Про попереднє ув`язнення» №3352-ХІІ від 30.06.1993 року, медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в слідчому ізоляторі організовуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я.
Оскільки доказів, які б давали апеляційному суду підстави вважати, що стан здоров`я обвинуваченого є таким, що на даний час потребує невідкладної медичної допомоги, стороною захисту не надано, апеляційний суд вважає, що у разі реального існування потреби в наданні медичної допомоги обвинуваченому, сторона захисту не позбавлена можливості звернутися з відповідним клопотання до установи виконання покарань.
Окрім того, апеляційний суд звертає увагу, що у разі встановлення у визначеному законом порядку незадовільного стану здоров`я, який перешкоджатиме подальшому перебуванню обвинуваченого під вартою, сторона захисту не позбавлена права звернутися до суду із відповідним клопотанням про зміну раніше обраного запобіжного заходу на більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про існування підстав для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 , виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183, 199 КПК, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованого останньому злочину, а тому вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти ризикам можливої неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого та перешкоджанні встановленню істини по справі, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, та в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.
Апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання обвинуваченого під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК, а сторона захисту не позбавлена можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого утримання обвинуваченого під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.
Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого, які б були підставою для скасування оскарженої ухвали.
Апеляційний суд вважає непереконливими доводи захисника ОСОБА_6 про відсутність ризиків, які обумовлюють продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, оскільки тяжкість пред`явленого обвинувачення, дані про особу обвинуваченого, а також існування ризиків виправдовують продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а тому колегія суддів погоджується з оскарженою ухвалою.
З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника та скасування або зміни рішення щодо запобіжного заходу, обраного районним судом.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_5 тривалий час перебуває під вартою, а судовий розгляд кримінального провадження ще не завершений, апеляційний суд вважає за необхідне звернути особливу увагу районного суду на положення ст.8 Конституції України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Аналіз практики Європейського суду щодо тлумачення положення «розумний строк» свідчить: в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» Суд роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
У розумінні Європейського суду для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.
Аналіз наданих апеляційному суду копій матеріалів кримінального провадження свідчить про те, що кримінальне провадження, навіть враховуючи його складність, перебуває на розгляді суду першої інстанції протягом тривалого часу. Протягом цього часу обвинувачений ОСОБА_5 тримається під вартою та судом неодноразово продовжувався строк дії запобіжного заходу, але судовий розгляд на теперішній час не звершений.
Апеляційний суд вважає таку тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч.4 ст.28, ч.1 ст.318 КПК, може потягти за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи.
Керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 183, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 14.07.2021 року щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у кримінальному провадженні №0000359 залишити без змін.

Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання вимог ст. 28 КПК України щодо дотримання розумного строку розгляду кримінального провадження.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3