КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/918/2021 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Категорія:ч. 3 ст. 28 ст. 348, ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 263,
ч. 1 ст. 294, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 342,
ч. 4 ст. 345, ч. 1 ст. 14 ч. 2 ст. 393 КК України Суддя - доповідач ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

14 вересня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою з доповненнями захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 03 листопада 2020 року у кримінальному провадженні №0000125 щодо ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_11
в с т а н о в и л а :

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03 листопада 2020 року у задоволенні заяв ОСОБА_12 та ОСОБА_13 про взяття на особисту поруку обвинувачених ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 відмовлено та продовжено строк тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 до 01 січня 2021 року включно.

Мотивуючи таке рішення, суд першої інстанції при вирішенні питання про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , врахував дані про їх особу, а саме те, що вони є раніше судимими за вчинення різних злочинів, в тому числі проти життя і здоров`я особи, а на даний час обвинувачуються у вчиненні ряду кримінальних правопорушень, зокрема і особливо тяжкого, яке, згідно обвинувачення, було вчинено організованою групою на території Київського СІЗО, тобто режимного об`єкту, та пов`язане з погрозою вбивством, насильством щодо працівників правоохоронних органів у зв`язку з виконанням цими працівниками службових обов`язків. Ці обставини свідчять про підвищену небезпеку протиправних дій ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , що в свою чергу, на переконання суду, створює реальні ризики як щодо їх можливості за першої нагоди переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілого, свідків та інших підозрюваних у кримінальному провадженні, так і перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 , подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі з доповненнями захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 проситьскасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 03.11.2020 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно незаконно обвинуваченого ОСОБА_7 та негайно звільнити обвинуваченого ОСОБА_7 з - під варти.
За доводами захисника, оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Адвокат ОСОБА_8 зазначає, що судом порушено вимоги ст. 194 КПК України - застосування запобіжного заходу за відсутністю доказів на підтвердження вчинення підзахисним кримінального правопорушення, оскільки відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтування підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення, проте, на думку захисника, діючи на порушення наведених вимог закону, судді колегії суддів, очевидно усвідомлюючи відсутність в матеріалах будь-яких доказів про наявність обґрунтування підозри стосовно підзахисного ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, безпідставно та незаконно задовольнили клопотання прокурора.

Також апелянт вказує на те, що судом порушено ст. 5 Параграф 1 (С) Конвенції про захист прав людини і основних свобод, яка передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила злочин.

За доводами захисника, суддя має дати фактичну і правову оцінку обставинам, які ставляться в провину обвинуваченому, підозрюваному, проте, на думку апелянта, в даному випадку судді не були у змозі бути переконаними, що поведінка підзахисного становила кримінальне правопорушення, оскільки обвинувачення побудоване фактично на сфальшованих матеріалах кримінального провадження, штучно створених доказів винуватості підзахисного.
Окрім цього, апелянт зазначає, що судом ігноровано рішення Європейського з прав людини у справі «Калашніков проти Росії» від 15.07.2002 щодо існування презумпції залишення на свободі, згідно якого, тримання під вартою до вирішення питання про винність особи має бути «загальним правилом», і слід виходити з презумпції залишення обвинуваченого на свободі. Якщо закон встановлює презумпцію щодо обставин, які стосуються підстав тримання під вартою, має бути, крім того, переконливо доведена наявність конкретних обставин, які переважають правило поваги до особистої свободи.

На думку адвоката ОСОБА_8 , клопотанням про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підтверджено, що прокурор ігнорував вимоги вказаного рішення Європейського суду про перевагу звільнення над обмеженням волі, що є незаконним та необґрунтованим.
Окрім цього, адвокат ОСОБА_8 зазначає, що судом першої інстанції проігноровано вимоги частини другої статті 177 КПК України, оскільки слідчий, прокурор не мають права ініціюватизастосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав передбачених цим Кодексом, проте, судом першої інстанції було залишено поза увагою доводи захисту та завідомо знаючи про відсутність в матеріалах кримінального провадження підстав для застосування запобіжного заходу, оскільки не існувало обґрунтованої підозри - доказів про вчинення підзахисним кримінального правопорушення, через що прокурор не мав права ініціювати клопотання про продовження застосування запобіжного заходу, а суд задовольнив його.
Також захисник вказує на те, що судом першої інстанції проігноровано рішення Європейського суду з прав людини - «Харченко проти України» від 10.02.2011, відповідно до якого, ніхто не повинен доводити, що в нього є підстави перебувати на свободі.
Адвокат ОСОБА_8 вказує на те, що судом першої інстанції порушено порядок кримінального провадження - постановлено оскаржувану ухвалу від 14.07.2020, яка ґрунтується на завідомо незаконному судовому рішенні про «застосування» запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою від 24.12.2019, оскільки постановляючи ухвалу від 24.12.2019 - всупереч вимогам ч. 1 ст. 9, ч. 1 ст. 331 КПК України колегією суддів використано непередбачений законом (незаконний) спосіб запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою; постановляючи ухвалу від 24.12.2019 суд першої інстанції порушив право на захист, всупереч ст. 20, 42, 46 КПК України позбавив захисника можливості здійснювати захист, а саме, ознайомитись з клопотанням про тримання під вартою та доданими до нього матеріалами, а також, всупереч п. 3 ч. 3 ст. 42 КПК України підзахисному не надано можливості конфіденційного спілкування із захисником, всупереч ст. 42, 193 КПК України повністю проігноровано усі клопотання сторони захисту; порушено норму процесуального права, передбачену ч. 2 ст. 376 КПК України, оскільки 28.12.2019 повний текст ухвали від 24.12.2019 проголошено не було, оскільки засідання 28.12.2019 не відбулося, а відтак, за доводами захисника, оскаржуване судове рішення, яке ґрунтується на завідомо незаконній ухвалі про «застосування» запобіжного заходу від 24.12.2019 також є незаконним.
За доводами апелянта, суд першої інстанції зробив неправомірний висновок про застосування ч. 4 ст. 183 КПК України, посилаючись на те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні ряду кримінальних правопорушень, зокрема і особливо тяжкого, яке згідно обвинувачення було вчинено організованою групою на території Київського СІЗО, тобто, режимного об`єкту та пов`язане із погрозою вбивством, насильством щодо працівників правоохоронних органів, що, на думку суду, свідчить про підвищену небезпеку протиправних дій ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , та підзахисного ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , і створює реальні ризики як щодо їх можливості після відбуття покарання за вироком Оболонського районного суду м. Києва за першої нагоди переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілого, свідків та інших підозрюваних у кримінальному провадженні, так і перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, проте, на переконання захисника, такий висновок є не вірним, оскільки є нічим не підтвердженим припущенням, не доведеним прокурором, а відтак, не може бути покладено в основу будь - якого процесуального рішення.
Також захисник вказує на те, що судом першої інстанції було порушено порядок кримінального провадження - всупереч ст. 184, 315 КПК України, а саме ухвалено судове рішення про продовження запобіжного заходу без письмового клопотання прокурора, у матеріалах судового провадження відсутнє клопотання, складене та подане за правилами ст. 184 КПК України, сторона захисту не отримувала клопотання, відсутні докази, що підзахисному надані копії клопотання та матеріалів, якими обґрунтовується необхідність продовження тримання під вартою, а в судовому засіданні прокурор усно заявляв про існування ризиків, що ніби то підзахисний буде переховуватися в Криму чи в ЛНР, ДНР, проте жодних доказів не було представлено суд з боку обвинувачення.
Крім цього, апелянт вказує на те, що судом першої інстанції порушено порядок кримінального провадження, а саме всупереч ст. 75 КПК України ухвалено судове рішення про продовження запобіжного заходу небезстороннім судом, оскільки судді колегії суддів демонструють очевидно несправедливий характер судового провадження, вочевидь з мотивів неприязного характеру, систематично порушують права та законні інтереси підзахисних та сторони захисту в цілому неадекватно, реагують на доводи захисту, діють виключно з обвинувальним ухилом.

Захисник зазначає, що враховуючи істотні порушення, допущені суддями під час підготовчого провадження, сторона захисту звернулась до ДБР із заявою про вчинення кримінального правопорушення від 01.04.2020. Суддям відомо про цю обставину, адже скарга на бездіяльність ДБР щодо невнесення відомостей до ЄРДР подавалась згідно з правилами підсудності - до Шевченківського районного суду м. Києва. Більше того, слідчим суддею Дніпровського районного суду м. Києва зобов`язано уповноважених осіб ДБР внести відомості до ЄРДР за вказаною вище заявою захисників від 01.04.2020.
Вказана обставина, на переконання апелянта, зачіпає особисті інтереси кожного із суддів, які не можутьрозглядати справу безсторонньо у цьому кримінальному провадженні, діяли і будуть діяти з мотивів помсти або інших мотивів неприязного характеру. Отже, має місце особистий конфлікт між суддямита стороною захисту.

В доповненнях до апеляційної скарги адвокат ОСОБА_8 вказує на те, що досудове розслідування в даному кримінальному провадженні військовою прокуратурою розпочато та проведено незаконно, при цьому невірно було визначено трьохмісячний строк досудового розслідування, прокурором сплутані поняття закінчення і завершення досудового розслідування, затверджено обвинувальний акт лише 30.05.2019, тобто через 53 дні після виконання вимог ст. 290 КПК України і явно після закінчення строку досудового розслідування, незаконно складено обвинувальний акт і направлено до суду лише 05.06.2019, тобто майже через два місяці після виконання вимог ст. 290 КПК України і явно після закінчення строку досудового розслідування.

Крім того, на думку захисника ОСОБА_8 складений у даному кримінальному провадженні обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, оскільки фактичні обставини, встановлені прокурором викладені поверхнево, висунуте формулювання обвинувачення є неконкретним і не містить обставин, що підлягають доказуванню відповідно до вимог ст. 91 КПК України, і по своєму змісту повністю дублює повідомлення про підозру, не зазначено в обвинувальному акті чи було спричинено кому небудь кримінальним правопорушенням шкоду, хоч потерпілим в обвинувальному акті зазначена певна особа. Крім того, обвинувальний акт містить недопустимі відомості щодо обвинувачених, зокрема, в порушення вимог ст. 88 КПК України, обвинувальний акт містить посилання на те, що всі обвинувачені засуджені вироком Оболонського районного суду м. Києва, який не вступив в законну силу, а також в обвинувальному акті містяться посилання на докази у кримінальному провадженні, зокрема, висновки експертиз, що є недопустимим.

Такі недоліки на думку захисника були підставою для повернення обвинувального акта прокурору, і у суду були відсутні підстави для призначення його до судового розгляду.

Відтак, на переконання апелянта, прокурори допустили істотне порушення порядку кримінального провадження, через що воно підлягає закриттю, а тому суд першої інстанції діяв у незаконний спосіб, ухвалюючи процесуальне рішення про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Учасники кримінального провадження, в тому числі адвокат ОСОБА_8 , будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, в судове засідання не з`явилися, клопотань та заяв про відкладення не подавали, а тому з врахуванням наведеного та вимог ст. 405 КПК України, апеляційний розгляд проведено у відсутність учасників кримінального провадження.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу слідчого судді залишити без змін, а апеляційну скаргу з доповненнями без задоволення, вивчивши матеріали контрольного провадження, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, зважаючи на таке.

Згідно з ст. 331 КПК України під час судового розгляду, суд, за клопотанням сторони обвинувачення або захисту, має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі в місця ув`язнення.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів контрольного провадження, в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження №0000125, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.08.2018, за обвинуваченням ОСОБА_16 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 28 ст. 348, ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 294, ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 342, ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 345, ч. 3 ст. 27 ч. 1 ст. 14 ч. 2 ст. 393 КК України, ОСОБА_17 - у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 28 ст. 348, ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 294, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 342, ч. 4 ст. 345, ч. 1 ст. 14 ч. 2 ст. 393 КК України, ОСОБА_14 - у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 28 ст. 348, ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 294, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 342, ч. 4 ст. 345, ч. 1 ст. 14 ч. 2 ст. 393 КК України, ОСОБА_7 , ОСОБА_15 , ОСОБА_18 , ОСОБА_9 , кожного, - у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 294, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 342, ч. 4 ст. 345, ч. 1 ст. 14 ч. 2 ст. 393 КК України, ОСОБА_19 , - у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 294, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 342, ч. 1 ст. 14 ч. 2 ст. 393 КК України, ОСОБА_20 - у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 294, ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 342, ч. 5 ст. 27 ч. 4 ст. 345 КК України.

03.11.2020 в судовому засіданні прокурор просив про продовження обвинуваченим ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, посилаючись на те, що ризики поведінки останніх, яка може зашкодити кримінальному провадженню, своєї актуальності не відпали.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03.11.2020 клопотання прокурора щодо продовження дії запобіжного заходу відносно ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 задоволено. Продовжено строк тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 . Строк дії ухвали про тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 визначено тривалістю до 01.01.2021.
Так, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому, наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.
Як вбачається із матеріалів провадження, питання про продовження строку тримання обвинувачених під вартою було вирішено на етапі судового розгляду. Тобто, це питання вирішувалось на етапі, який унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання перестала існувати і на заміну якої висунуте обвинувачення. Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у даному кримінальному провадженні. Таким чином, при вирішенні питання про продовження строків тримання у суді першої інстанції на стадії судового розгляду та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.
На думку колегії суддів, судом першої інстанції при вирішенні питання про продовження строку тримання обвинувачених ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 під вартою були дотримані зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону, повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу з зазначенням в ухвалі відповідних мотивів.
Однією з підстав, Європейський суд з прав людини визначив, ймовірність нез`явлення обвинуваченого до суду, тобто прийняття останнім заходів, спрямованих на переховування від суду з метою уникнення покарання, що загрожує йому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих дій(рішення ЄСПЛ від 10 листопада 1969 р. у справі «Штеґмюллер проти Австрії»).
Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачені ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , раніше судимі за вчинення різних злочинів,в тому числі проти життя і здоров`я особи, а на даний час обвинувачуються у вчиненні ряду кримінальних правопорушень, зокрема і особливо тяжкого, яке, згідно обвинувачення, було вчинено організованою групою на території Київського СІЗО, тобто режимного об`єкту, та пов`язане з погрозою вбивством, насильством щодо працівників правоохоронних органів у зв`язку з виконанням цими працівниками службових обов`язків. Ці обставини, на думку суду першої інстанції, свідчать про підвищену небезпеку протиправних дій ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , що в свою чергу, на переконання суду, створює реальні ризики як щодо їх можливості за першої нагоди переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілого, свідків та інших підозрюваних у кримінальному провадженні, так і перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.
З таким висновком суду погоджується і колегія суддів, оскільки вважає, що судом першої інстанції були дотримані вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Відтак, доводи сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються вищенаведеними доводами.

Крім того, колегія суддів, не вдаючись у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченим ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 дій, звертає увагу на те, що відповідно до змісту обвинувального акту, пред`явлене ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 обвинувачення обґрунтоване викладеними в обвинувальному акті фактами та інформацією, які у своїй сукупності здатні переконати пересічного об`єктивного спостерігача у тому, що обвинувачені можуть бути причетні до вчинення інкримінованих їм кримінальних правопорушень.

Питання ж про допустимість, належність та достатність доказів сторони обвинувачення та правильність правової кваліфікації дій обвинуваченого, на які звертає увагу в апеляційній скарзі захисник, має вирішуватись судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження по суті.
З огляду на наведене, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що менш суворі запобіжні заходи, не можуть забезпечити уникнення ризиків та виконання обвинуваченими покладених на них обов`язків.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обраний обвинуваченим запобіжний захід відповідає не лише особам обвинувачених, а й характеру та тяжкості діяння, яке їм інкримінується та не надає можливості перешкоджання інтересам правосуддя, зокрема, і ухиленню обвинувачених від суду, ризик чого є реальним та дійсним. Судом першої інстанції не було встановлено обставин, які б свідчили про те, що необхідність у раніше обраному обвинуваченим запобіжному заході у виді тримання під вартою відпала.
Що стосується доводів сторони захисту про незаконність оскаржуваної ухвали у зв`язку з постановленням судом першої інстанції незаконної попередньої ухвали від 24.12.2019, то колегія суддів зауважує, що згідно вимог КПК України, вищевказана ухвала суду не є предметом даного апеляційного розгляду, і оцінювати законність наведеної ухвали колегія суддів позбавлена повноважень.
З приводу посилань захисника в апеляційній скарзі на те, що оскаржувана ухвала суду від 03.11.2020 постановлена небезстороннім судом, то колегія суддів зазначає, що такі питання, вирішуються в порядку ст. 75, 76, 80 КПК судом першої інстанції. Матеріали контрольного провадження не містять будь - яких даних про не розгляд таких заяв чи неналежне їх вирішення судом першої інстанції, а тому не можуть свідчити про незаконність чи необґрунтованість ухвали суду від 03.11.2020.
Стосовно посилання захисника на порушення судом першої інстанції порядку кримінального провадження, а саме ухвалення судового рішення про продовження запобіжного заходу без письмового клопотання прокурора, то з даного приводу слід зазначити, що в даному випадку судом вирішено питання доцільності тримання під вартою в порядку ст. 331 КПК України, яка зобов`язує суд розглянути питання доцільності тримання осіб під вартою до спливу продовженого строку, в ході обговорення якої прокурором заявлено усне клопотання, що на думку колегії суддів не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та не впливає на правильність прийнятого рішення судом першої інстанції щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 .
Що стосується доводів апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_8 щодо незаконності проведення досудового розслідування в даному кримінальному провадженні військовою прокуратурою, закінчення на момент подачі до суду строків досудового розслідування та невідповідності у даному кримінальному провадженні обвинувального акта вимогам ст. 291 КПК України, то, на даному етапі апеляційний суд позбавлений можливості здійснювати перевірку викладеним доводам, адже, апеляційний розгляд проводиться в порядку ст. 422 - КПК України, тому, такі доводи сторони захисту підлягають перевірці судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження.
Будь - яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання доцільності продовження тримання обвинуваченим ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 під вартою, колегія суддів не встановила.
Таким чином, ухвала суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання обвинуваченим ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 під вартою є законною, обґрунтованою і вмотивованою, постановлена згідно норм кримінального процесуального закону з ретельним дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України, та ухвалена на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, натомість, доводи та твердження захисника, про які йдеться в поданій ним апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційної інстанції вважає безпідставними, у зв`язку з чим приходить до висновку про залишення поданої апеляційної скарги без задоволення, а ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 03.11.2020 - без змін.

Керуючись ст. 404, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу з доповненнями захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 03 листопада 2020 року, якою продовжено строк тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_9 до 01 січня 2021 року включно залишити без змін.
Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________________ ___________________ ________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4