Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

21 грудня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференції під час трансляції з приміщення Державної установи Київський слідчий ізолятор матеріали кримінального провадження № 0000017 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця с. Нижні Петрівці Сторожинецького району Чернівецької області,

громадянина України, що зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 ,

не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.111 КК України,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 2 грудня 2021 року,

у с т а н о в и л а :

Голосіївським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.111 КК України.

Відповідно до висунутого обвинувачення згідно з обвинувальним актом ОСОБА_7 вчинив державну зраду, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній безпеці України, що виразилось у наданні іноземній державі, іноземній організації та їх представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, за наступних обставин.

У невстановлений під час досудового розслідування час, проте не раніше 29 листопада 2014 року, ОСОБА_7 отримав від невстановлених представників окупаційної влади Російської Федерації на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим пропозицію на продовження трудових відносин в управлінні транспорту в Государственном унитарном предприятии Республики Крым Черноморнефтегаз, яке по суті являло собою захоплене Російською Федерацією підприємство АТ ДАТ Чорноморнафтогаз. У подальшому, не пізніше 14 червня 2019 року, ОСОБА_7 погодився на пропозицію невстановлених осіб з числа керівного складу так званого Государственного унитарного предприятия Республики Крым Черноморнефтегаз на призначення на вищу посаду, у зв`язку з чим 19 червня 2019 року з так званим министром топлива и энергетики Республики Крым було погоджено призначення його на посаду начальника управління транспорту апарату управління вказаного підприємства.

При цьому ОСОБА_7 усвідомлював, що підприємство займається незаконним видобутком корисних копалин, а також використовує захоплену в України матеріально-технічну базу АТ ДАТ Чорноморнафтогаз, що явно шкодить державним інтересам України, а його посада пов`язана із забезпеченням вказаної протиправної діяльності.

У невстановлений під час досудового розслідування час, але не пізніше 25, 27, 28, 30 березня, 10 квітня, 6 червня, 12 серпня, 16 вересня, 9 жовтня, 13 грудня 2019 року, 15 липня, 21 серпня 2020 року ОСОБА_7 на прохання невстановленої особи на ім`я ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , які проходили службу в незаконно створеному так званому Управлінні Федеральної служби безпеки Російської Федерації в Республіці Крим на посадах, пов`язаних із здійсненнях оперативно-розшукової діяльності, усвідомлюючи, що ФСБ РФ незаконно діє на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим і що обшуки у громадян України спрямовані не на підтримання громадського порядку на тимчасово окупованій території, а на політичні переслідування громадян України за їх національною ознакою та проукраїнські погляди, погодив свої дії з так званим генеральним директором Государственного унитарного предприятия Республики Крым Черноморнефтегаз ОСОБА_10 і надав вказівку своїй підлеглій ОСОБА_11 підшукати вільні транспортні засоби та водіїв, забезпечивши так зване Управління Федеральної служби безпеки Російської Федерації в Республіці Крим транспортними засобами та водіями для проведення незаконних слідчо-оперативних дій та доставлення незаконно затриманих громадян України до місць утримання.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 02.12.2021 ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою на 60 днів до 30.01.2022 включно і визначено розмір застави, достатньої для забезпечення виконання покладених на нього обов`язків, у розмірі 9 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 20 657 000 гривень, зазначено, які обов`язки з передбачених ст.194 КПК України будуть покладені на обвинуваченого у разі внесення застави, та наслідки їх невиконання.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_12 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати і постановити нову ухвалу, якою змінити ОСОБА_7 запобіжний захід на такий, що не пов`язаний з триманням під вартою.

Посилаючись на практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) в рішенні у справі Єлоєв проти України, вказує, що після спливу певного проміжку часу навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішення про наявність іншої підстави або ризику, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України. Обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням вимог п.4 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення у справі Харченко проти України). На переконання захисника, існування ризиків прокурором не доведено, і в цьому кримінальному провадженні порушено розумні строки тримання під вартою, оскільки нових доказів не зібрано і можливість їх отримання вичерпана. Також прокурор у клопотанні не наводить жодного доказу на підтвердження обґрунтованості підозри.

Що стосується особи обвинуваченого, то ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності притягується вперше, потребує медичної допомоги у зв`язку із захворюванням, отриманим під час виконання службових обов`язків з ліквідації аварії на ЧАЕС. З огляду на дані про особу обвинуваченого, необґрунтованість підозри та клопотання, тримання під вартою тривалий термін, вважає, що застосований до його підзахисного запобіжний захід є надто суворим.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи захисника ОСОБА_12 та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити; доводи прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи ухвалу суду першої інстанції законною, обґрунтованою і вмотивованою; провівши судові дебати, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до вимог цих норм у сукупності з положеннями ст.199 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Задовольняючи клопотання прокурора, суд першої інстанції погодився з його доводами про наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КК України: переховуватись від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; вчинити інше кримінальне правопорушення; незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Згідно з ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.

Під час розгляду клопотання прокурора судом першої інстанції вказані вимоги закону дотримано, викладені в ухвалі висновки є обґрунтованими і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зважаючи на стадію кримінального провадження та особливості апеляційного розгляду з перегляду конкретного судового рішення, колегія суддів позбавлена можливості дати оцінку доводам захисника про відсутність обґрунтованої підозри. Не вправі давати таку оцінку доказам і суд першої інстанції, оскільки це виходить за межі його повноважень під час судового розгляду, в ході якого докази досліджуються, а оцінка їм може бути надана в нарадчій кімнаті під час прийняття рішення за наслідками розгляду кримінального провадження по суті.

Разом з тим, інформація в обвинувальному акті, а саме, обставини інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення можуть переконати об`єктивного спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин, що за позицією ЄСПЛ в рішенні у справі Нечипорук і Йонкало проти України є обґрунтованою підозрою.

Відповідно до практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (справа Панченко проти Росії).

Ризик втечі не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку і може оцінюватись у світлі факторів, пов`язаних із характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (справа Бекчиєв проти Молдови).

Суд вірно врахував, що ОСОБА_7 обізнаний про тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання винуватим, адже він обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 12 до 15 років, а також взяв до уваги дані про особу обвинуваченого, який зареєстрований і постійно проживає на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим, має паспорт громадянина Російської Федерації, стійкі зв`язки з представниками ФСБ Російської Федерації, спеціальне звання полковник міліції у відставці, а так само відсутність у нього майна та роботи на материковій території України.

Отже, всупереч твердженням в апеляційній скарзі суд не мотивував своє рішення виключно тяжкістю покарання.

Тому висновки суду з посиланням на практику ЄСПЛ в рішенні у справі Харченко проти України в контексті того, що тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи, є вірними.

Вказані обставини, на думку колегії суддів, переконливо свідчать, що ОСОБА_7 може переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення, такі ризики не зменшилися і виправдовують подальше його тримання під вартою, а тому застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та не запобігатиме спробам вчинити вказані дії.

Твердження захисника про наявність у обвинуваченого можливості проживати в м. Києві у знайомого, якими захисник намагається довести доцільність застосування до нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту або особистого зобов`язання, є непереконливими, зважаючи наявність міцних соціальних зв`язків виключно на тимчасово окупованій території та відсутність джерела доходу на материковій частині України.

Отже, ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою, тому підстав для задоволення апеляційної скарги захисника колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 407, 4221 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 2 грудня 2021 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3