Справа № 445/697/17 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/146/19 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2022 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретаря ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №445/697/17 за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_6 на вирок Золочівського районного суду Львівської області від 15 січня 2019 року, з участю,
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8

встановила:
цим вироком,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт.Поморяни Золочівського району Львівської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , працюючого на посаді старшого інспектора-чергового сектору реагування патрульної поліції № 3 патрульної поліції Золочівського відділу поліції ГУ НП у Львівській області, спеціальне звання «капітан поліції», раніше не судимого,
визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.127 КК України і виправдано у зв`язку із відсутністю в його діях складу даного кримінального правопорушення.
Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням на підставі ч.3 ст. 129 КПК України залишено без розгляду.
Згідно вироку суду, ОСОБА_7 органом досудового розслідування обвинувачується в тому, що він, працюючи відповідно до наказу т.в.о. начальника Головного Управління Національної поліції у Львівській області № 468 о/с від 01.12.2016 на посаді старшого інспектора-чергового сектору реагування патрульної поліції № 3 патрульної поліції Золочівського відділу поліції ГУ НП у Львівській області, маючи спеціальне звання «капітан поліції», будучи службовою особою та працівником правоохоронного органу, здійснюючи функції представника влади та в силу положень ст.ст. 3, 7, 18 Закону України «Про Національну поліцію» № 580-VIII від 02.07.2015 року будучи зобов`язаним неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції та Присяги поліцейського, професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; поважати і не порушувати права і свободи людини та відповідно до покладених завдань здійснювати превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень; виявляти причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживати у межах своєї компетенції заходів для їх усунення; вживати заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняти виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення, а також будучи зобов`язаним відповідно до положень ст. 5 Загальної Декларації Прав Людини, ст. 7 Міжнародного пакту про громадські і політичні права, ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 28 Конституції України не допускати катування або нелюдське чи таке, що принижує гідність особи поводження, він, 01.12.2016 року о 20:00 год. заступив на чергування у Золочівському ВП ГУ НП у Львівській області, як старший інспектор-черговий СРПП № 3 Золочівського ВП ГУ НП у Львівській області.
Близько 23 год. 30 хв. 01.12.2016 року до приміщення Золочівського ВП ГУ НП у Львівській області, що адресою: Львівська область, м. Золочів, вул. М. Шашкевича, 43, з власної ініціативи зайшов ОСОБА_9 , що перебував у стані алкогольного сп`яніння.
У приміщенні Золочівського ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_9 , перебуваючи у коридорі біля віконечка чергової частини, що на першому поверсі відділу поліції, курячи сигарету, вступив у побутову суперечку із ОСОБА_7 , котрий знаходився у приміщенні чергової частини виражаючись при цьому нецензурною лайкою.
ОСОБА_7 , будучи при виконанні своїх службових обов`язків старшого інспектора-чергового СРПП №3 Золочівського ВП ГУ НП у Львівській області, умисно, маючи на меті покарати ОСОБА_9 за те, що останній не реагував на його пропозицію залишити приміщення відділу поліції, а також за вчинені останнім адміністративні правопорушення, а саме: куріння тютюнових виробів у заборонених місцях та дрібне хуліганство, шляхом вчинення стосовно потерпілого насильницьких дій та побоїв, які спричинять сильний фізичний біль, фізичні та моральні страждання, залишив приміщення чергової частини, підійшов до ОСОБА_9 , схопив останнього за руку та потягнув до себе, від чого той втратив рівновагу і вдарився головою до решітки, яка знаходиться у коридорі Золочівського ВП ГУ НП у Львівській області, внаслідок чого йому заподіяно сильного фізичного болю та спричинено рану в ділянці правої брови та надбрівній ділянці. Після чого, ОСОБА_9 впав на підлогу коридору у положенні обличчям до низу.
Крім цього, продовжуючи свої протиправні дії, ОСОБА_7 , умисно, знаходячись з ОСОБА_9 , близько 5 хв., наносив останньому численні удари по ногах невстановленим тупим предметом, внаслідок чого потерпілому заподіяно сильного фізичного болю, фізичних та моральних страждань, а також спричинено закриті переломи верхньої третини обох кісток правої гомілки.
Після цього, ОСОБА_7 , усвідомлюючи, що ОСОБА_9 страждає від сильного фізичного болю внаслідок заподіяних йому переломів та потребує надання невідкладної медичної допомоги, незважаючи на викладені обставини, умисно такої допомоги ОСОБА_9 не надав, натомість застосував до останнього спецзасіб кайданки, при цьому спричинивши підвертання правої стопи ОСОБА_9 , внаслідок чого в останнього утворився перелом медіальної кісточки правої ноги.
Дії обвинуваченого ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч.1 ст.127 КК України, як катування, тобто умисне заподіяння сильного фізичного болю, фізичного та морального страждання шляхом нанесення побоїв та насильницьких дій з метою покарати потерпілого за дрібне хуліганство, куріння тютюнових виробів у заборонених місцях та вступ у суперечку із працівником поліції.
Потерпілим ОСОБА_9 у кримінальному провадженні заявлено цивільний позов в якому він просив стягнути з ОСОБА_7 на його користь 81 945,82 грн. в порядку відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
На даний вирок прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати такий, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.127 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.
Вважає, що дане рішення суду є незаконним і підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону з наступних підстав.
Кримінальне провадження №0000781 від 03.12.2016 року стосовно ОСОБА_10 зареєстровано та досудове розслідування у ньому проведено з дотриманням усіх вимог кримінального процесуального законодавства України, що підтверджується матеріалами кримінального провадження.
Постановляючи виправдувальний вирок стосовно ОСОБА_10 , районний суд мотивував своє рішення тим, що показання допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 не доводять вину обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, оскільки жоден із вказаних свідків, будучи присутніми на місці події, не підтвердили факту завдання обвинуваченим потерпілому ОСОБА_9 сильного фізичного болю.
Крім цього, в обґрунтування ухвалення виправдувального вироку суд першої інстанції покликався на те, що постановою Золочівського районного суду Львівської області від 14.02.2017 року в справі № 445/2335/16-п про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_9 за ст.173 КУпАП, відповідно до якої судом встановлено, що ОСОБА_9 01.12.2016 року о 23:30 год. на АДРЕСА_2 , в приміщенні Золочівського ВП ГУ НП у Львівській області, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, висловлювався в бік працівників поліції нецензурними словами та ображав їх. В судовому засіданні ОСОБА_9 свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення визнав, щиро розкаявся, просив його суворо не карати.
Постановою Золочівського районного суду Львівської області від 21.02.2017 року в справі № 445/2362/16-п про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_9 за ст.185 КУпАП, відповідно до якої судом встановлено, що ОСОБА_9 вчинив злісну непокору законній вимозі працівника поліції припинити протиправні дії, виражався нецензурними словами, пручався, вчинив фізичний опір, перебуваючи в п`яному вигляді, чим вчинив правопорушення, передбачене ст.185 КУпАП. В судовому засіданні факт вчинення ОСОБА_9 адміністративного правопорушення, передбаченого ст.185 КУпАП було підтверджено.
Суд, ухвалюючи вирок від 15.01.2019 року, прийшов до висновку, що вказані постанови підтверджують факт перебування потерпілого ОСОБА_9 у стані алкогольного сп`яніння у приміщенні Золочівського ГУНП у Львівській області, а також факт вчинення потерпілим низки адміністративних правопорушень, що зумовило необхідність вжиття відповідних заходів з боку обвинуваченого ОСОБА_10 , у порядку, передбаченому Законом України «Про Національну поліцію».
Проте, всупереч вимогам ст.370 КПК України, суд прийняв до уваги лише поведінку потерпілого ОСОБА_9 , залишивши поза увагою те, що застосовані ОСОБА_18 заходи до потерпілого виходили за межі його повноважень, передбачених Законом України «Про Національну поліцію», що виразилось в умисному нанесенні тілесних ушкоджень та завданні фізичного болю і страждань ОСОБА_9 .
Крім цього, всупереч положенням постанови Верховного Суду №161/1372/16к від 17.07.2018 року, якими визнано, що обов`язковою ознакою катування є застосування до потерпілого таких дій, які б призвели до нестерпного фізичного болю, Золочівський районний суд Львівської області незаконно визнав показання ОСОБА_9 сумнівними, а його поведінку протиправною, натомість визнавши правомірною поведінку обвинуваченого ОСОБА_19 .
Як вбачається з рішення Верховного Суду, посилання суду як на одну з підстав застосування до призначеного засудженим покарання ст.75 КК України та звільнення їх від відбування покарання, а саме на неправомірну поведінку потерпілого, який, будучи напідпитку, прийшов у приміщення міліції, є недоречним.
У даному випадку його дії слід було припинити відповідно до вимог закону, якими працівники правоохоронного органу керуються в таких випадках, з уваги, що зазначені події мали місце в приміщенні райвідділу.
Натомість, суд першої інстанції не тільки не визнав поведінку потерпілого у кримінальному провадженні ОСОБА_9 як пом`якшуючу обставину при визначенні винуватості ОСОБА_10 , а протиправно визнав її, як таку, що повністю виправдовує застосування фізичного болю, тобто фактично узаконивши таким чином катування до потерпілого у кримінальному провадженні №0000781.
Крім того, ухвалюючи вирок у вказаному кримінальному провадженні, суд повністю проігнорував покази потерпілого ОСОБА_9 , оскільки він прямо вказує на ОСОБА_10 , як на особу, яка спричинила йому тілесні ушкодження в приміщенні Золочівського ВП ГУ НП у Львівській області 01.12.2016 року.
Так, в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_9 пояснив, що 01.12.2016 року, приблизно о 23:30 год., зайшов у приміщення Золочівського ВП ГУНП у Львівській області, на вул.Шашкевича, 43, в м.Золочеві Львівської області, для того, щоб написати заяву з приводу прибирання снігу, а йому як інваліду III групи тяжко ходити. В приміщенні райвідділу звернувся до чергового через вікно чергової частини. Однак працівник поліції категорично відмовив потерпілого писати заяву, оскільки йому повідомили, що не можуть приймати таких заяв, оскільки дане питання не є їх компетенцією та не входить в їх сферу відповідальності.
У ОСОБА_9 зав`язалася дискусія з черговим працівником поліції, під час якої вони посперечалися, і вказаний працівник поліції вийшов з приміщення чергової частини, почав заламувати йому руки, ставити на коліна, одягати кайданки, а саме потягнув його на себе, заламав праву руку, вдарив об решітку, розбивши голову, ставив його на коліна, однак праве коліно в нього не згиналося внаслідок травми, через що ОСОБА_7 наніс кілька ударів по колінах ззаду, під час цього наніс йому тілесні ушкодження у вигляді трьох переломів кісток правої нижньої кінцівки. Наскільки пам`ятає, щодо обвинуваченого агресивних дій не вчиняв, вважає що події пам`ятає повністю, у стані сильного алкогольного сп`яніння не перебував. Потерпілий просив, щоб його не били, але його вказаний працівник поліції не послухав, бив його ззаду, поклавши лицем до землі, як і чим бив, не бачив, надів на руки кайданки. Вважає, що бив його тільки цей працівник поліції, тобто ОСОБА_20 , оскільки протягом усього часу він його не відпускав, а в приміщенні коридору більше нікого не було. Як наслідок, потерпілий отримав перелом. Згодом підійшли інші працівники поліції, постарались посадити його на крісло, що йому спричиняло біль, після чого його, взявши під руки, працівники поліції насильно вивели надвір і поклали на сніг, звідки його вже забрали працівники швидкої допомоги.
Тілесні ушкодження наносила особа, а саме обвинувачений ОСОБА_21 . Інші працівники поліції, окрім ОСОБА_10 , тілесних ушкоджень йому не заподіювали. До входу у райвідділ тілесних ушкоджень, окрім травми коліна, внаслідок якої йому була встановлена інвалідність, не мав. ОСОБА_22 під час заподіяння ним тілесних ушкоджень, повідомив йому, що його болить коліно. Про наявність інвалідності ні обвинуваченому, ні іншим працівникам поліції не повідомляв, про факт заподіяння йому обвинуваченим тілесних ушкоджень, іншим працівникам поліції не повідомляв, оскільки кричав від болі.
Також стороною обвинувачення до обвинувального акту долучено висновок експерта №1/03-2017 від 30.03.2017 року, який підтверджує, що ОСОБА_9 надав правдиві покази щодо того, що саме ОСОБА_20 завдав йому тілесні ушкодження та фізичного болю за обставин, вказаних в обвинувальному акті.
Однак, всупереч вимогам ст.94 КПК України, суд не проаналізував вказані докази та не взяв до уваги при прийнятті рішення у кримінальному провадженні.
Золочівським районним судом, всупереч вимогам ст.370 КПК України не взято до уваги, що покази свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_23 які підтверджують факт залишення ОСОБА_18 приміщення чергової частини, а також те, що конфлікт між обвинуваченим та потерпілим ОСОБА_9 мав місце. Таким чином саме ОСОБА_20 наніс тілесні ушкодження останньому.
Крім того, у вироку від 15.01.2019 року суд вказує на те, що під час судового провадження досліджено докази у тому обсязі, як про це просили учасники судового провадження, однак, при вирішенні питання про невинуватість ОСОБА_10 суд, всупереч вимогам ст.ст. 370, 374 КПК України не надав жодної оцінки речовим доказам, які були долучені до обвинувального акту під час розгляду вказаного кримінального провадження, зокрема, рентгенівським фотознімкам №6772 та №2068, випискою із медичної карти стаціонарного хворого №15738, медичною картою стаціонарного хворого №4810/567, медичною картою стаціонарного хворого №15738/1519, які підтверджують механізм та час утворення тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_9 .
При винесенні рішення у вказаному кримінальному провадженні, суд, в порушення вимог КПК України, проігнорував висновок судово-медичного експерта №305, який встановлює час, механізм та локалізацію тілесних ушкоджень, завданих потерпілому ОСОБА_9 .
Золочівським районним судом, в порушення вимог ст.374 КПК України, не взято до уваги та не відображено у вироку аналіз відео-запису DVD-R диску із записом камер відео спостереження Золочівського ВП ГУ НП у Львівській області, який було досліджено в судовому засіданні 10.01.2019 року, на якому чітко видно, як потерпілий ОСОБА_9 самостійно заходить в приміщення Золочівського ВП, а в подальшому через деякий час його попід руки виводять з нього, оскільки він не міг іти сам.
Приймаючи рішення у кримінальному провадженні, суд першої інстанції не проаналізував відео-запис проведення пред`явлення для впізнання особи від 03.03.2017 року з потерпілим ОСОБА_9 , під час якого він, в присутності понятих та статистів впізнав ОСОБА_10 як особу, яка 01.12.2016 року нанесла йому фізичний біль та тілесні ушкодження в приміщенні Золочівського ВП ГУ НП у Львівській області, який також було досліджено в судовому засіданні 10.01.2019 року.
Таким чином, суд першої інстанції, дослідивши докази (висновок експерта №1/03-2017 від 30.03.2017 року, висновок судово-медичного експерта №305, рентгенівські фотознімки № 6772 та № 2068, виписку із медичної карти стаціонарного хворого № 15738, медичну карту стаціонарного хворого № 4810/567, медичну карту стаціонарного хворого № 15738/1519, відео-запис DVD-R диску із записом камер відео спостереження Золочівського ВП ГУ НП у Львівській області, відео-запис проведення пред`явлення для впізнання особи від 03.03.2017 року з потерпілим ОСОБА_9 , під час якого він, в присутності понятих та статистів впізнав ОСОБА_10 як особу, яка 01.12.2016 року нанесла йому фізичний біль та тілесні ушкодження) не взяв їх до уваги, та прийшов до висновків, що дослідженими доказами не підтверджується вина обвинуваченого ОСОБА_10 , ухвалив необґрунтоване рішення про виправдання обвинуваченого, належних й достатніх мотивів та підстав ухвалення такого не навів.
Враховуючи викладене, вважає, що висновки суду, викладені у вироку від 15.01.2019 року про визнання невинуватим і виправдання ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.127 КК України, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а вирок суду ухвалений з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а саме ст.370, п.1 ч.3 ст.374 КПК України щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості.
Заслухавши доповідача, виступ прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, думку захисника та обвинуваченого, які апеляційну скаргу подану прокурором заперечили, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 слід задоволити частково, виходячи з наступного.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються у разі визнання особи виправданою формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Відповідно до ст. 94 цього Кодексу суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
За правилами ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції визнаючи невинуватим ОСОБА_7 за ч.1 ст. 127 КК України допустив неповноту судового розгляду.
Так, відповідно до ч.1 ст. 410 КПК України неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.
Колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції, виправдовуючи ОСОБА_7 належним чином не надав оцінки, наступним доказам:
висновку експерта №1/03-2017 від 30.03.2017 року, згідно якого, ОСОБА_9 надав покази щодо того, що саме ОСОБА_20 завдав йому тілесні ушкодження та фізичного болю за обставин, вказаних в обвинувальному акті;
висновку судово-медичного експерта №305, яким встановлено, що при поступленні в Золочівську центральну районну лікарню 02 грудня 2016 року гр-на ОСОБА_9 були виявлені закриті переломи верхньої третини обох кісток правої гомілки. Під час подальшого його обстеження в госпіталі інвалідів війни та репресованих в грудні 2016 року йому був ще діагностований перелом медіальної кісточки. Крім того, при проведенні судово-медичної експертизи у потерпілого виявлений рубець в ділянці лівої брови та надбрівній ділянці слід загоєної рани. Вказані тілесні ушкодження утворились від дії тупих предметів. Переломи могли виникнути незадовго до поступлення в лікарню 02 грудня 2016 року;
відео-запису DVD-R диску із записом камер відео спостереження Золочівського ВП ГУ НП у Львівській області;
відео-запису проведення пред`явлення для впізнання особи від 03.03.2017 року з потерпілим ОСОБА_9 та протоколу пред`явлення для впізнання особи від 03.03.2017 року з потерпілим ОСОБА_9 , з якого вбачається, що ОСОБА_9 вказав на ОСОБА_7 , як особу, яка затримала його і нанесла тілесні ушкодження.
Крім цього, суд у вироку не надав жодної оцінки речовим доказам, які були долучені до обвинувального акту під час розгляду вказаного кримінального провадження, зокрема, рентгенівським фотознімкам №6772 та №2068, виписці із медичної карти стаціонарного хворого №15738, медичній картці стаціонарного хворого №4810/567, медичній картці стаціонарного хворого №15738/1519, які вказують механізм та час утворення тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_9 .
При цьому, у п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 25 червня 1990 р. «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» передбачено, що суду належить дати аналіз усіх зібраних у справі доказів, тобто всіх фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, підсудних, у висновку експерта та інших джерелах доказів, які стверджують чи спростовують обвинувачення, не обмежуючись лише зазначенням прізвища свідка, потерпілого або назви проведеної експертизи тощо. З показань підсудного, потерпілого, свідка у вироку слід наводити лише ті, в яких йде мова про фактичні дані, що стосуються доказуваної обставини.
З наведеного слідує, що належне, повне і послідовне обґрунтування судових висновків у вироку суду є обов`язковим. Формальний підхід до цього не лише породжує сумніви у стороннього спостерігача про законність вироку.
З врахуванням зазначеного судом не було надано належної оцінки всім доказам на предмет їх належності, допустимості та достовірності, що ставить під сумнів висновки суду, який вибірково підійшов до оцінки доказів, не надавши оцінки доказам в повному обсязі.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що згідно з положеннями п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України є підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
В той же час вказані порушення вимог процесуального закону, на переконання колегії суддів, перешкодили суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, у зв`язку з чим вирок Золочівського районного суду Львівської області від 15 січня 2019 року щодо ОСОБА_7 , з огляду на положення ч. 1 ст. 412 КПК України, підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.
Таким чином, встановлені порушення, які були допущені судом першої інстанції, з урахуванням положень ст.ст. 2, 7, 9, 409, 412, 415 КПК України, апеляційний суд визнає істотними та такими, що тягнуть за собою скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.
У відповідності до ч.1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, в числі іншого, є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неповнота судового розгляду.
Як передбачено ч.1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Відповідно до п.6 ч.1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок або ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Відповідно до ч.2 ст. 415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.
Керуючись статтями 405, 407, 409, 412, 415, 419 КПК України, колегія суддів,

постановила:

Вирок Золочівського районного суду Львівської області від 15 січня 2019 року стосовно ОСОБА_7 скасувати, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 задоволити частково.
Призначити новий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 в суді першої інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4