БОРЗНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №730/851/21
Провадження № 1-кп/730/92/2021
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" листопада 2021 р. м.Борзна
Борзнянський районний суд Чернігівської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
з участю секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
потерпілої ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Борзна кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000367 від 04.09.2021 року, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Борзні, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Борзнянського районного суду Чернігівської області від 01.10.2019 року за ч.ч. 1, 2 ст. 185 КК України на 2 роки обмеження волі, звільненого від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік, який ухвалою Борзнянського районного суду Чернігівської області від 17.04.2020 року скасований, а ОСОБА_4 направлено для відбування покарання, ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05.07.2021 року ОСОБА_4 звільнено умовно-достроково від відбування покарання на 10 місяців 16 днів,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , маючи непогашену у встановленому законом порядку судимість, на шлях виправлення не став та знову вчинив нові корисливі злочини.

Так, ОСОБА_4 25.08.2021 року у невстановлений слідством час, перебуваючи в будинку, розташованому за адресою АДРЕСА_1 , скориставшись тим, що на нього ніхто не звертає уваги, реалізовуючи свій злочинний намір, спрямований на вчинення крадіжки чужого майна, умисно, з корисливих мотивів, шляхом вільного доступу, таємно від оточуючих, повторно здійснив викрадення мобільного телефону «Rezone Al70 point» вартістю 279,38 грн, чим заподіяв ОСОБА_5 матеріальних збитків на вказану суму.

Також, 15 вересня 2021 року близько 03 год ОСОБА_4 , перебуваючи в будинку, розташованому за адресою АДРЕСА_1 , скориставшись тим, що на нього ніхто не звертає уваги, реалізовуючи свій злочинний намір, спрямований на вчинення крадіжки чужого майна, умисно, з корисливих мотивів, шляхом вільного доступу, таємно від оточуючих, повторно здійснив викрадення мобільного телефону «Samsung GT-C3011» вартістю 175 грн, зарядного пристрою «Samsung» вартістю 45 грн, навушників «Samsung» вартістю 76,67 грн, чим заподіяв ОСОБА_6 матеріальних збитків на загальну суму 296,67 грн.

У судовому засіданні ОСОБА_4 у пред`явленому обвинуваченні визнав себе винуватим повністю та пояснив, що дійсно 25.08.2021 року та 15.09.2021 року він викрав мобільні телефони, оскільки йому потрібні були гроші. Не оскаржує дати, найменування та вартість викраденого. Телефони закладав в ломбарди.

У судовому засіданні потерпіла ОСОБА_5 показала, що 25.08.2021 року вона виявила викрадення телефону, одразу зрозуміла, що це її син, оскільки він постійно вимагав в неї гроші та все виносить з дому. Звернулася до поліції та зазначила, що її син забрав в неї телефон, та пояснила, що останній міг його здати в ломбард, звідки телефон й було вилучено. Підтвердила, що син її б`є, над нею знущається, забирає кошти з дому, влаштовує над нею фізичні розправи, стає агресивний, коли він у стані алкогольного сп`яніння. вона з цим нічого вдіяти не може, однак, враховуючи, що все ж таки він є її сином, просить його суворо не карати, йому в черговий раз все пробачила, претензій до нього не має, просить не позбавляти його волі, бо хоче прожити свої останні дні разом із сином та він її зможе поховати.

Показання обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин, добровільності та істинності його позиції.

З`ясувавши думку учасників судового провадження про обсяг та порядок дослідження доказів по справі, враховуючи, що ОСОБА_4 повністю визнав свою вину в інкримінованому йому діянні, ніхто з учасників не піддає сумніву й не оспорює фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті, вірно розуміють зміст цих обставин, в суду немає сумнівів у добровільності та істинності позиції учасників процесу, а тому, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд вважає за недоцільне проводити дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, обмежившись лише показаннями обвинуваченого та матеріалами кримінального провадження, які характеризують його особу й стосуються процесуальних витрат та речових доказів.

Такий висновок суду ґрунтується також і на практиці Європейського суду з прав людини, викладеній, зокрема, у рішенні в справі «Коваль проти України» від 19.10.2006 року, відповідно до п.113 якого вбачається, що «основна мета статті 6 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) у межах кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого кримінального обвинувачення. Стаття 6 Конвенції в цілому гарантує обвинуваченому ефективну участь у кримінальному провадженні. Основним аспектом права на справедливий суд є те, що розгляд кримінальної справи, включаючи елементи кримінального провадження, які відносяться до процедури, повинен бути змагальним і в ньому має забезпечуватись рівність сторін обвинувачення і захисту (див. рішення від 16 лютого 2000 року у справі «Роув і Дейвіс проти Сполученого Королівства»).

Також, у рішеннях у справах «Леонід Лазаренко проти України» від 28.10.2010 року та «Боротюк проти України» від 16.12.2010 року зазначено, що «ані буква, ані дух статті 6 Конвенції не перешкоджають особі добровільно відмовитися у відкритий чи мовчазний спосіб від свого права на гарантії справедливого судового розгляду. Однак, для того, щоб така відмова була дійсною для цілей Конвенції, вона має бути виражена у недвозначній формі і має супроводжуватися мінімальними гарантіями, співмірними з важливістю такої відмови (див. рішення у справі «Сейдович проти Італії»)» (пункти 52 та 80, відповідно).

При цьому, з урахуванням висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, відображеного у постанові Верховного Суду від 22.03.2018 у справі № 521/11693/16-к, судом установлено, що обставини, визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих ст. 91 КПК України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені ст. 84 того ж Кодексу, та які містяться у матеріалах цього провадження, а тому, як наслідок, суд уважає, установленими усі обставини, що мають значення для кримінального провадження шляхом обсягу та порядку дослідження доказів на їх підтвердження, у порядку ст. 349 КПК України.

Заслухавши обвинуваченого, потерпілу, дослідивши письмові матеріали кримінального провадження, суд вважає, що винуватість ОСОБА_4 у пред`явленому йому обвинуваченні, крім власного визнання ним своєї вини в судовому засіданні, підтверджується сукупністю зібраних по справі доказів, які є належними, допустимими, достовірними, достатніми та взаємопов`язаними для прийняття відповідного процесуального рішення.

При кваліфікації дій обвинуваченого суд ураховує, що Верховний Суд у постанові від 05.04.2018 в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи, яка встановлюється шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому КК, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Згідно пункту 3 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», який віднайшов своє відображення у позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 11 вересня 2019 року в справі № 725/2266/18, слідує, що крадіжка (таємне викрадення чужого майна) - це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.

Саму вартість майна установлено, як дійсну, у порядку алгоритмів, окреслених ОП ККС ВС у справі № 420/1667/18 (постанова від 25.11.2019) та ККС ВС у справі № 335/6360/15-к (постанова від 16.01.2020).

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що обвинувачений ОСОБА_4 своїми умисними діями, що виразилися у таємному викраденні чужого майна, з врахуванням ознаки повторності, скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 185 КК України, і його дії органом досудового розслідування кваліфіковані вірно.

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення чи його зміни суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, не встановлено.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому, суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст.12 КК України відноситься до категорії нетяжких, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Обставин, які б пом`якшували покарання обвинуваченому судом не встановлено.

Як убачається з обвинувального акта, у даному кримінальному провадженні обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, вказано його щире каяття у вчиненому правопорушенні. Проте, на думку суду, така обставина носить лише формальний характер.
Так, розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному кримінальному правопорушення, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані кримінальним правопорушенням збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див. постанови ККС ВС від 22.03.2018 у справі № 759/7784/15-к; від 09.10.2018 року у справі №756/4830/17-к, від 19 липня 2018 року у справі № 134/890/17).
Однак, на думку суду, з поведінки обвинуваченого не вбачається дійсного, відвертого каяття. В судовому засіданні останній зазначає, що він кається, однак таке каяття носить механічний, вимушений характер та зазначається, на думку суду, лише для можливості мінімізувати покарання. Відшкодувати збитки обвинувачений не намагався, оскільки викрадені речі були повернуті потерпілим виключно завдяки діям правоохоронних органів. Жодних доказів бажання виправити наслідки вчиненого обвинувачений не надав та такого, з його поведінки, не убачається.
Обставиною, що обтяжує покарання, є вчинення злочину відносно особи похилого віку.

При цьому, суд не визнає обтяжуючою покарання зазначену в обвинувальному акті обставину як «рецидив злочинів», оскільки в даному випадку рецидив злочинів утворює одночасно і їх повторність, яка врахована як кваліфікуюча ознака злочину, за яким обвинувачується ОСОБА_4 , а тому в силу ч. 4 ст. 67 КК України зазначену обтяжуючу обставину з обвинувачення необхідно виключити.

Так, зі змісту обвинувачення убачається, що ОСОБА_4 має незняту та непогашену у встановленому законом порядку судимість, будучи судимим за ст. 185 КК України. Злочин, у якому обвинувачується ОСОБА_4 , кваліфіковано за ч. 2 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна, з урахуванням ознаки повторності, тобто утворює з попереднім повторність злочинів і виключає їх рецидив.

Відповідно до ст. 32 КК України повторністю кримінальних правопорушень визнається вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу.

Як зазначено у примітці до ст. 185 КК України, у статтях 185, 186 та 189-191, повторним визнається кримінальне правопорушення, вчинене особою, яка раніше вчинила будь-яке із кримінальних правопорушень, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу.

Згідно ст. 34 КК України рецидивом кримінальних правопорушень визнається вчинення нового умисного кримінального правопорушення особою, яка має судимість за умисне кримінальне правопорушення.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04 червня 2010 року «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки», якщо рецидив злочинів утворює одночасно і їх повторність, яка передбачена у статті чи частині статті Особливої частини КК України як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, то за змістом частини четвертої статті 67 КК України як повторність, так і рецидив злочинів суд не може ще раз враховувати при призначенні покарання, як обставину, що його обтяжує.

З урахуванням вищенаведеного, повторне врахування судом першої інстанції тої самої обставини як такої, що обтяжує покарання - рецидиву злочину, буде суперечити вимогам закону про кримінальну відповідальність.

Також, суд враховує особливості й обставини вчинення злочину: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Обвинувачений за місцем проживання характеризується посередньо, проживає з матір`ю, 1939 року народження, перебуває на диспансерному обліку у лікаря-нарколога з 31.07.2008 року, не працює, неодноразово притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності.

При призначенні покарання суд враховує також те, що злочин обвинуваченим було вчинено щодо матері людини, яка дала йому життя, багато працювала заради того, аби її дитина обвинувачений у справі був забезпечений усім необхідним. Наразі, матері вже 82 роки та замість того, аби матір підтримувати та доглядати, обвинувачений, користуючись її віком та неможливістю за себе постояти, навпаки, бачить в ній лише людину, в якої можна силою забрати гроші чи продемонструвати свою силу та зверхність.

Крім того, судом враховується й те, що ОСОБА_4 , за короткий час неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення корисливих та інших злочинів, за усіма судовими рішеннями, потерпілою є його мати - ОСОБА_5 . Зі змісту судових рішень убачається, що ОСОБА_4 кожного разу обіцяє суду, що висновки ним зроблені, більше такого не повториться, однак, незважаючи на це, ОСОБА_4 знову та знову продовжує порушувати закон.

Й хоча, у цій ситуації, суд вважає, що обвинувачений заслуговує покарання лише у виді позбавлення волі, лише через стан та прохання матері, яка до останнього залишається матір`ю для свого сина, суд не призначає покарання у виді позбавлення волі.

А тому, відповідно до принципу індивідуалізації покарання, суд, керуючись принципом справедливості, вважає, що для досягнення мети попередження кримінальних правопорушень та виправлення ОСОБА_4 необхідно призначити йому покарання у виді обмеження волі, адже таке буде покликане запобігти можливому вчиненню обвинуваченим кримінальних правопорушень у майбутньому і сприятиме його виправленню та перевихованню з усвідомленням суспільної небезпечності діяння, в межах санкції ч. 2 ст. 185 КК України.

Однак, враховуючи байдуже ставлення до своїх обіцянок, до того, що суд неодноразово надавав обвинуваченому шанс, який ОСОБА_4 не використовує для зміни свого життя та відношення до матері, що свідчить про те, що призначення покарання у мінімальних межах статті для обвинуваченого є недієвим, суд вважає за необхідне призначити покарання ОСОБА_4 ближче до максимальної межі санкції ч. 2 ст. 185 КК України.

Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 р.).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основну мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що, незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що, хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Крім того, ухвалою Борзнянського районного суду Чернігівської області від 17.04.2020 року іспитовий строк, встановлений вироком Борзнянського районного суду Чернігівської області від 01.10.2019 року скасований, а ОСОБА_4 направлено для відбування покарання, ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05.07.2021 року ОСОБА_4 звільнено умовно-достроково від відбування покарання на 10 місяців 16 днів.

При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 81 КК України у разі вчинення особою, до якої було застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, протягом невідбутої частини покарання нового кримінального правопорушення суд призначає їй покарання за правилами, передбаченими статтями 71 і 72 цього Кодексу.

Враховуючи те, що злочин, передбачений ч. 2 ст. 185 КК України, ОСОБА_4 вчинив у період невідбутої частини покарання за вироком Борзнянського районного суду Чернігівської області від 01.10.2019 року, будучи звільненим умовно-достроково, суд, до покарання, призначеного за даним вироком, відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України, вважає за необхідне повністю приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком від 01.10.2019 року.

Питання про речові докази слід вирішити відповідно до вимог ст.100 КПК України, а про процесуальні витрати, пов`язані з проведенням судових експертиз, - відповідно до положень ст.122, 124 КПК України.

Цивільний позов не заявлявся.

Підстав для вирішення питань, пов`язаних із запобіжним заходом відносно обвинуваченого, немає з огляду на відсутність таких клопотань у учасників процесу та у світлі того, що відповідно до ст. 22, 26 КПК України, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами, які є вільними у використанні своїх процесуальних прав.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 373-376, 381-382 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та призначити йому покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки 2 місяці.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання повністю приєднати невідбуте покарання за вироком Борзнянського районного суду Чернігівської області від 01.10.2019 року та остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у виді 4 роки 16 днів обмеження волі.

До вступу вироку в законну силу запобіжний захід обвинуваченому - не обирати.

Строк відбування покарання рахувати з дня прибуття ОСОБА_4 та постановки його на облік у виправному центрі.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави 340 грн в рахунок відшкодування процесуальних витрат, пов`язаних з проведенням судової експертизи (а.п. 76, 96).

Речові докази по справі (а.п. 66, 67): мобільний телефон «Rezone Al70 point», який знаходиться на зберіганні у потерпілої, вважати власністю потерпілої; мобільний телефон «Samsung GT-C3011», зарядний пристрій «Samsung», навушники «Samsung» (а.п. 88, 89) вважати власністю потерпілого.

На вирок може бути подано апеляційну скаргу до Чернігівського апеляційного суду через Борзнянський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а особою, яка перебуває під вартою, - в той же строк з моменту вручення їй копії вироку.

Вирок суду першої інстанції не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку чи ухвали суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому, представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, та прокурору. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1