Єдиний унікальний номер судової справи 201/1965/21
Номер провадження 1-кс/201/664/2021
УХВАЛА
Іменем України

30 березня 2021 року м. Дніпро

Слідчий суддя Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , за участю власника майна ОСОБА_3 та дізнавача СД ВП № 5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0000102, внесеного до ЄРДР 25.02.2020 року, за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 подано вищевказане клопотання, в якому він зазначив, що в провадженні дізнавача СД ВП №5 Дніпровського районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області, ст. лейтенанта ОСОБА_5 знаходиться кримінальне провадження №0000102, внесене до ЄРДР 25 лютого 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України.

15 квітня 2020 року ухвалою слідчого судді Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_6 було задоволено клопотання заступника СВ Магдалинівського ВП Новомосковського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_7 про накладення арешту на речовий доказ по кримінальному провадженню №0000102, внесеного до ЄРДР 25 лютого 2020 року та накладено арешт на належний йому на праві власності торговий павільйон, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом позбавлення права на відчуження та розпорядження останнім, будь-кому, окрім слідчого та прокурора, до прийняття остаточного рішення у кримінальному провадженні та/або скасування арешту, а також зобов`язано орган, що здійснює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, провести відповідні дії з внесення відомостей щодо арешту вказаного об`єкта нерухомості.

За час досудового розслідування жодних слідчих дій з ОСОБА_3 не проводилось, в межах кримінального провадження цивільних позовів не подавалося, що вказує на відсутність потреби в подальшому застосуванні цього заходу в розумінні статті 174 КПК України.

Тому ОСОБА_3 просив скасувати арешт торгового павільйона, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , накладеного 15 квітня 2020 року ухвалою слідчого судді Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_6 (справа №179/574/20, 1- кс/179/144/20) в межах кримінального провадження №0000102, внесеного до ЄРДР 25 лютого 2020 року за ст. 358 ч. 1 КК України.

ОСОБА_3 в судовому засіданні своє клопотання підтримав і просив його задовольнити.

Слідчий в судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечив, вказав про його необґрунтованість і безпідставність, просив в задоволенні клопотання відмовити.

Відповідно до ст. 107 КПК України здійснювалося повне фіксування кримінального провадження за допомогою технічного засобу.

Слідчий суддя, дослідивши матеріали кримінального провадження, клопотання та додані до нього документи, приходить до наступного висновку.

В провадженні дізнавача СД ВП №5 Дніпровського районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області, ст. лейтенанта ОСОБА_5 знаходиться кримінальне провадження №0000102, внесене до ЄРДР 25 лютого 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України.

Ухвалою слідчого судді Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 15.04.2020 року накладено арешт на належний ОСОБА_3 на праві власності торговий павільйон, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом позбавлення права на відчуження та розпорядження останнім, будь-кому, окрім слідчого та прокурора, до прийняття остаточного рішення у кримінальному провадженні та/або скасування арешту, а також зобов`язано орган, що здійснює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, провести відповідні дії з внесення відомостей щодо арешту вказаного об`єкта нерухомості.

Відповідно до тексту вказаної ухвали, невстановлена особа, у невстановленому місці, здійснила підроблення підпису в довіреності виданої нібито від імені ОСОБА_8 , якою уповноважено ОСОБА_9 представляти її інтереси та вести її справи як власниці торгового павільйону, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в усіх компетентних підприємствах, установах, організаціях усіх форм власності тощо, у тому числі продати вказаний торговий павільйон за ціну та на умовах, які будуть визначатися ним самостійно, виходячи із розумної доцільності, а також представляти її інтереси у взаємовідносинах з усіма без винятку установами та органами з питань, пов`язаних із укладенням та належним оформленням договорів купівлі-продажу.

За даним фактом розпочато кримінальне провадження, яке внесене 25 лютого 2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000102, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України «Підроблення документів, печаток, штампів та бланків, збут чи використання підроблених документів, печаток, штампів».

Допитана по даному факту в якості потерпілої ОСОБА_8 показала, що 25 лютого 2002 року, вона придбала у місцевого жителя смт. Магдалинівка Дніпропетровської області торговий павільйон, розташований по АДРЕСА_1 , та у вказаному павільйоні здійснювала підприємницьку діяльність.

17 лютого 2020 року, на телефон її доньки зателефонував мешканець смт. Магдалинівка, який повідомив, що ОСОБА_3 , у належному їй торговому павільйоні здійснює заміну замків вхідних дверей. Після чого, як у неї виникла можливість направилась до смт. Магдалинівка, і по приїзду, одразу пішла до належного їй торгівельного павільйону, та побачила, що там встановлені інші замки в двері, і в цей час приїхав ОСОБА_10 , з яким вони почали розмовляти.

У подальшому, під час з`ясування обставин, ОСОБА_3 повідомив, що вказаний торговий павільйон він придбав частинами у ОСОБА_9 на підставі договорів купівлі-продажу від 13 лютого 2020 року, посвідчених приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_11 .

Також ОСОБА_3 повідомив ОСОБА_8 , що вказаний торговий павільйон він придбав у ОСОБА_9 на підставі довіреності, посвідченої 15 січня 2020 року, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_12 , виданої від її імені на ОСОБА_9 , якою уповноваженого останнього, у тому числі продати вказаний торговий павільйон.

Разом з тим, ОСОБА_8 показала, що ОСОБА_9 вона не знає, та довіреності на його ім`я не видавала.

Опитаний по даному факту ОСОБА_3 пояснив, що 13 лютого 2020 року, він придбав у ОСОБА_9 , на підставі нотаріально посвідченої довіреності, виданої ОСОБА_8 , торговий павільйон, розташований у АДРЕСА_1 .

Про те, що вказаний торговий павільйон належить ОСОБА_8 , він знав, але самостійно знайти її не міг, проте так як було між ОСОБА_13 та ОСОБА_14 укладено довіреність на відчуження даного павільйону, він і вирішив придбати вищевказаний торговий павільйон.

У подальшому, 24 лютого 2020 року йому зателефонувала його дружина, та повідомила що біля вказаного торгівельного павільйону ходять якісь невідомі жінки, після чого він одразу приїздив до вказаного місця та почав розмовляти з останніми. Під час розмови вказані жінки говорили, що даний торговий павільйон належить ОСОБА_8 , та показували йому документи, що підтверджують її право на власність. Він в свою чергу також показав вказаним жінкам два нотаріально посвідчених договори про купівлю вказаного торгівельного павільйону, та ОСОБА_8 , викликала на місце працівників поліції. ОСОБА_3 пояснив, що вказаний торговий павільйон він на даний час до вирішення питання по суті продавати нікому не буде.

Також, досудовим розслідуванням встановлено, що згідно з технічним паспортом, реєстровий номер № 1812-7, виданим КП «Магдалинівське бюро технічної інвентаризації», торговий павільйон, розташований за адресою: АДРЕСА_1 перебуває в особистій власності ОСОБА_8 .

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо об`єкту нерухомого майна, право спільної часткової власності на торговий павільйон, розташований по АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договорів купівлі-продажу № 115 від 13 лютого 2020 року та № 112 від 13 лютого 2020 року, посвідчених приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_11 .

Також, при порівнянні документів, наданих слідчому приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_12 , яка посвідчувала доручення ОСОБА_8 , яким уповноважено ОСОБА_9 розпоряджатися вказаним торговим павільйоном та документів, наданих слідчому потерпілою ОСОБА_8 , а саме копій паспорта ОСОБА_8 та довідок про присвоєння ідентифікаційного номеру ОСОБА_8 , встановлено наступне.

Так, в копії паспорту громадянки України ОСОБА_8 , серії НОМЕР_1 , виданого Кіровським РВ ДМУУМВС в Дніпропетровській області 02 квітня 1996 року, який надала ОСОБА_8 , вказана адреса та дата місця реєстрації: АДРЕСА_2 від 27 квітня 1983 року, а в копії паспорту громадянки України ОСОБА_8 , серії НОМЕР_1 , що надала приватний нотаріус ОСОБА_12 , зазначена адреса та дата місця реєстрації:, АДРЕСА_2 від 02 квітня 1996 року.

Також при порівнянні вищевказаний копій паспорту громадянки України ОСОБА_8 , серії НОМЕР_1 , виданого Кіровським РВ ДМУУМВС в Дніпропетровській області 02 квітня 1996 року, виявлено розбіжності зображення особи громадянки ОСОБА_8 , у відповідних місцях вклеювання фотокарток особи, якій виданий даний паспорт. Також при огляді даних копій паспортів, а саме підписів, виконаних власником паспорту, уповноваженою на те посадовою особою, а також почерку особи, яка здійснювала заповнення граф, також виявлено їх суттєву несхожість підписів та почерку.

Крім того, в копії довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру НОМЕР_2 ОСОБА_8 , що надала слідчому потерпіла ОСОБА_8 зазначено, що вона видана 16 листопада 1998 року Держаною податковою адміністрацією України у Красногвардійському районі м. Дніпропетровська, з датою державної реєстрації в реєстрі фізичних осіб 28 жовтня 1998 року, за підписом уповноваженої особи ОСОБА_15 , з відбитком печатки трикутної форми, а в копії довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру НОМЕР_2 ОСОБА_8 , що надала слідчому приватний нотаріусом ОСОБА_12 , зазначено, що вона видана 18 грудня 1997 року Держаною податковою інспекцією у Кіровському районі м. Дніпропетровська, з датою державної реєстрації в реєстрі фізичних осіб 09 грудня 1997 року, за підписом уповноваженої особи ОСОБА_16 , з відбитком печатки круглої форми.

Також при огляді копій даних довідок, а саме підписів, виконаних, уповноваженою на те посадовою особою, було виявлено їх суттєву не схожість, а також те що на копії довідки наданої ОСОБА_8 в нижній частині мається про дубльований рукописним шляхом сам ідентифікаційного номер, про те як в копії наданої нотаріусом, рукописний напис номеру відсутній.

Таким чином, під час досудового розслідування достовірно встановлено, що факт відчуження нерухомого майна ОСОБА_8 здійснено з порушенням законодавства, так як виявлений факт підроблення документів - паспорту громадянина України та довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру ОСОБА_8 , беззаперечно ставить під сумнів законність видачі 15 січня 2020 року ОСОБА_8 довіреності на право розпорядження від її імені ОСОБА_9 її майном, а саме торговим павільйоном, що розташований по АДРЕСА_1 , посвідченої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_12 , зареєстрованої в реєстрі за № 15.

Незважаючи на те, що предметом арешу є торговий павільйон, разом з цим в подальшому в тексті ухвали мова йде про автомобіль, далі цитую: «оскільки за допомогою даного автомобіля було скоєно правопорушення та є за своєю сутністю обмеженням права власності, котре за вимогами ст. 16 КПК України не може бути здійснено без судового рішення». А в резолютивній частині ухвали слідчим суддею накладено арешт на торговий павільйон.

Постановою начальника СД Магдалинівського ВП НВП ГУНП від 31.08.2020 року кваліфікацію кримінального правопорушення по цьому кримінальному провадженню змінено з ч. 1 ст. 358 на ч. 4 ст. 358 КК України.

Відповідно до ч. 1, 3, ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову. Стягнення з юридичної особи отриманої вигоди, можливості конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Метою арешту майна є забезпечення кримінального провадження, забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні, забезпечення конфіскації або спеціальної конфіскації. Арештованим може бути майно, яким володіє, користується чи розпоряджається підозрюваний, обвинувачений, засуджений, треті особи, юридична особа, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру за рішенням, ухвалою суду, слідчого судді.

Арешт майна, згідно ст. 174 КПК України, також може бути скасовано повністю або частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.03.2021 року, право власності на торговий павільйон, розташований по АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договорів купівлі-продажу № 115 від 13 лютого 2020 року та № 112 від 13 лютого 2020 року, посвідчених приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_11 .

Крім того, щодо розслідування органом досудового слідства цього кримінального провадження слідчий суддя зазначає наступне.

Статтею 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.

Відповідно до статті 113 КПК України процесуальні строки - це встановлені законом або відповідно до нього прокурором, слідчим суддею або судом проміжки часу, у межах яких учасники кримінального провадження зобов`язані (мають право) приймати процесуальні рішення чи вчиняти процесуальні дії.

Будь-яка процесуальна дія або сукупність дій під час кримінального провадження мають бути виконані без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу.

У відповідності до стандарту доказування «поза розумним сумнівом» (рішення у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»), який застосовується при оцінці доказів, докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення у справі «Коробов проти України»).

Конституційний Суд України в рішенні у справі про розгляд судом окремих постанов слідчого від 30 січня 2003 року вказав, що поняття «розумний строк досудового слідства» є оціночним, тобто таким, що визначається у кожному конкретному випадку з огляду на сукупність усіх обставин вчинення і розслідування злочину (злочинів). Визначення розумного строку досудового слідства залежить від багатьох факторів, включаючи обсяг і складність справи, кількість слідчих дій, число потерпілих та свідків, необхідність проведення експертиз та отримання висновків тощо. Обов`язковість урахування цілого ряду конкретних обставин справи при визначенні розумності строку зумовила також необхідність вироблення Європейським судом переліку взаємопов`язаних критеріїв. Згідно з практикою Європейського суду розумність тривалості провадження повинна визначатись з урахуванням відповідних обставин справи та з огляду на такі критерії, як, зокрема, складність справи, поведінка заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (рішення у справах «Пелісьє і Сассі проти Франції» та «Філіс проти Греції»).

Крім того, слідчий суддя приймає до уваги п. 42 рішення Європейського Суду з прав людини від 13.01.2011 р. у справі «Михалкова та інші проти України» в якому зазначено, що розслідування має бути ретельним, безстороннім і сумлінним. Розслідування повинне забезпечити встановлення винних осіб та їх покарання. Органи державної влади повинні вжити всіх заходів для отримання всіх наявних доказів, які мають відношення до події, показань очевидців, доказів експертиз. Будь-які недоліки у розслідуванні, які підривають його здатність встановити відповідальну особу, створюють ризик недодержання такого стандарту.

Дотримання розумних строків є основоположним завданням оперативного розслідування будь-якого злочину, закріпленим у ст. 2 КПК України, що відображає вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

У рішенні ЄСПЛ «Фридлендер (Frydlender) проти Франції» зазначено, що «розумність» строку провадження по справі повинна оцінюватися в світлі обставин справи і з посиланням на наступні критерії: складність справи, дії заявника і відповідних державних органів, а також значущості спору для заявника.

Відповідно до позиції ЄСПЛ, у кримінальних справах «розумний строк», про який йдеться у ч. 1 ст. 6, може починати відлік не тільки з моменту висунення офіційного обвинувачення. Це може відбутися раніше, ніж справа потрапить до суду (справа «Девеєр проти Бельгії» від 27.02.1980); з дня, коли виписано ордер на арешт; з дати, коли зацікавлену особу було офіційно повідомлено, що проти неї порушено кримінальну справу; з дати, коли було почато досудове слідство (справи «Вемхов проти ФРН» від 25.06.1968, «Ноймастер проти Австрії» від 27.06.1968 р., «Рингейзен проти Австрії» від 16.07.1971).

У рішенні по справі ЄСПЛ «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що стаття 13 гарантує ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі в разі порушення положень статті 6 параграфа 1 щодо розгляду справи упродовж розумного строку (див. рішення у справі «Кудла проти Польщі» [ВП], № 30210/96, з 156, ECHR 2000-XI). Суд повторює, що засіб є «ефективним», якщо він може бути використаний або для прискорення винесення судом рішення у справі, або для забезпечення заявника відповідним відшкодуванням за затримку, яка вже допущена (див. вказане вище рішення у справі «Кудла проти Польщі», параграфи 157-159).

За викладених обставин, слідчий суддя приходить до висновку, що дії сторони обвинувачення при здійсненні досудового розслідування кримінального провадження мають бути спрямовані на забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура, що відповідає завданню кримінального провадження.

Частиною першою ст. 40 КПК України визначено, що слідчий несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення процесуальних дій.

Відповідно до ч. 4 ст. 38 КПК України орган досудового розслідування зобов`язаний застосовувати всі передбачені законом заходи для забезпечення ефективності досудового розслідування.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження, серед іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування.

З вищевикладеного можливо зробити висновок, що органом досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні не здійснювалось швидке, повне та неупереджене розслідування кримінального провадження, що не відповідає завданню кримінального провадження.

Слідчий суддя констатує, що органом досудового розслідування дане кримінальне провадження розслідується неналежно.

За час досудового розслідування жодних слідчих дій з ОСОБА_3 не проводилось, в межах кримінального провадження цивільного позову не подавалося, оригінали документів у приватних нотаріусів в порядку ст. 93 КПК України не витребувані, почеркознавча експертиза не призначена і не проведена, що вказує на відсутність потреби в подальшому застосуванні цього заходу в розумінні статті 174 КПК України.

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Статтею 1 протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачено, що: «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (ч. 5 ст. 9 КПК України).

У відповідності до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї (надалі за текстом - Конвенція), згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України та практику ЄСПЛ як джерело права. Ч. 2 ст. 8 КПК України визначає обов`язок застосування практики ЄСПЛ у кримінальному провадженні. Наведене підтверджує той факт, що практика ЄСПЛ є частиною національного законодавства України і саме тому є обов`язковою до виконання посадовими особами та суддями безпосередньо.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та гарантувати дотримання права, свобод та законних інтересів осіб та умов за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже, суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 у справі «Смирнов проти Росії» висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку - вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Як вбачається з пояснення ОСОБА_3 та доданих до клопотання документів, арешт майна, можливо скасувати частково з підстав, того, що у судовому засіданні власник майна довів, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба у частині розпорядження майном, торговий павільйон втрачає товарний вигляд, його не можливо використовувати у підприємницьких цілях та здати в оренду і отримувати прибуток.

З огляду на викладене, в кримінальному провадженні відсутні обставини, які б виправдовували втручання держави у право на мирне володіння майном у контексті забезпечення «справедливого балансу» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту прав конкретної особи і обумовлювали арешт нерухомого майна.

Тому, на переконання слідчого судді, торговий павільйон можливо повернути власнику надавши йому право розпорядження ним, залишивши арешт щодо права відчуження майна як речового доказу по справі, доля якого вирішується судом при розгляді справи по суті в порядку ст. 100 КПК України.

На переконання слідчого судді, право власності на об`єкт нерухомості в частині його відчуження залишається захищеним ухвалою слідчого судді Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 15.04.2020 року.

В зв`язку з викладеним, та враховуючи те, що в застосуванні арешту до торгового павільйону в частині заборони права розпорядження відсутня потреба та на момент розгляду справи слідчим суддею необхідність в такому арешті відпала та є неактуальною для з`ясування всіх обставин по кримінальному провадженню, то за таких обставин приходжу до висновку щодо часткового задоволення клопотання.

Керуючись ст.ст. 174, 309, 376, 532 КПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0000102, внесеного до ЄРДР 25.02.2020 року, за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України задовольнити частково.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 15.04.2020 року у кримінальному провадженні № 0000102, внесеного до ЄРДР 25.02.2020 року, за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, на торговий павільйон, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_3 в частині розпорядження, залишивши арешт (заборону) щодо права відчуження вказаного торгового павільйону до скасування арешту (заборони) щодо права відчуження у встановленому законом порядку.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали проголошений 30 березня 2021 року о 18-00 годині.

Слідчий суддя ОСОБА_1