Справа № 750/7066/20 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/417/21
Категорія - ч.4 ст.187 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2021 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5

з участю: прокурора ОСОБА_6

представника потерпілої ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0004443 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 18 березня 2021 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець м. Києва, проживає у АДРЕСА_1 , одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, в силу ст.89 КК України раніше не судимий,

засуджений за ч.4 ст.187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 (дев`ять) років, з конфіскацією всього майна, що є його особистою власністю, за виключенням житла.

Строк відбуття покарання ОСОБА_9 ухвалено рахувати з часу його фактичного затримання - з 30 червня 2020 року.

Запобіжний захід ОСОБА_9 до набрання вироком законної сили залишено без змін у вигляді тримання під вартою.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_11 49217,23 грн. матеріальної шкоди, 50000 грн. моральної шкоди та 8000 грн. витрат на правову допомогу.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь КНП «Чернігівська міська лікарня №3» витрати на лікування потерпілої ОСОБА_11 у розмірі 8410,20 грн.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави 16228,82 грн. процесуальних витрат. Долю речових доказів вирішено відповідно до ст.100 КПК України.

Вироком місцевого суду встановлено, що 30.06.2020 р., близько 08 години, ОСОБА_9 , діючи умисно, з метою заволодіння чужим майном, перебуваючи біля квартири АДРЕСА_2 , здійснив напад, поєднаний із застосуванням насильства небезпечного для життя потерпілої ОСОБА_11 , 1956 року народження, та наніс три удари ножем у ділянку черевної порожнини та один удар у ділянку лівого плеча, чим спричинив їй тяжкі тілесні ушкодження, та через незамкнені двері проник до приміщення вказаної квартири, де відкрито для потерпілої заволодів належними їй грошовими коштами у сумі 17000 грн. та ювелірними виробами, що знаходилися в квартирі, чим спричинив останній матеріальну шкоду на загальну суму 167802,65 грн.

Не погодившись із рішенням суду, захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини свого підзахисного та кваліфікацію його дій, просив змінити вирок суду першої інстанції, призначивши ОСОБА_9 покарання, із застосуванням ст.69 КК України. Послався на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок суворості. Вказав на те, що суд не в повній мірі врахував обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_9 , перебування на його утриманні малолітніх дітей та матері, яка має ряд хронічних захворювань, а також наявність у нього хронічних хвороб, які потребують тривалого лікування.

Заслухавши доповідь судді; захисника, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити з наведених вище підстав; думку прокурора та представника потерпілої, котрі просили залишити вирок місцевого суду без змін, вважаючи його законним і обґрунтованим; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій в апеляційній скарзі захисником обвинуваченого не оспорюються.

Положеннями ст.50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення покарання нижчого, ніж передбачене санкцією статті (частини статті), завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Статтею 17 Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Призначаючи ОСОБА_9 міру покарання, суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував ступінь суспільної небезпеки та тяжкість скоєного кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії особливо тяжких; дані про його особу, який в силу ст.89 КК України раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, має захворювання, що потребують періодичного лікування та обстеження; обставини, які пом`якшують покарання - визнання вини, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення; добровільне часткове відшкодування матеріальної шкоди потерпілій; обставини, які обтяжують покарання вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку; та дійшов правильного висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання саме у виді позбавлення волі на строк у розмірі, наближеному до мінімального, передбаченому санкцією ч.4 ст.187 КК України.

Доводи апелянта про необхідність призначення ОСОБА_9 покарання із застосуванням статті 69 КК України, є непереконливими, з огляду на таке.

Частина 1 статті 69 КК України, надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину». Таке формулювання призводить до висновку, що застосування ст. 69 КК України можливе, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК, й істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

При визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, колегія суддів виходить з системного тлумачення статей 66 та 69 КК та тих статей спеціальної частини Кодексу, що визначають певні пом`якшуючі обставини як елемент складу злочину. Про зв`язок пом`якшуючих обставин, зазначених у статті 66 КК, з привілейованими складами злочинів свідчить, зокрема, частина 3 статті 66 КК, яка забороняє врахування пом`якшуючої обставини, яка вже визначена законом як елемент складу злочину, у вчиненні якого особу визнано винуватою.

Хоча в статті 69 КК України закон передбачає, що можуть існувати й інші обставини чи сукупність обставин, за яких призначення покарання в межах санкції статті кримінального закону може бути явно несправедливим, однак, виходячи з системного тлумачення кримінального закону, колегія суддів приходить до висновку, що обставини чи сукупність обставин, які відповідно до статті 69 КК України надають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають бути такого ж характеру і сили, які зумовили створення привілейованих складів злочинів.

Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою, у вчиненні злочину, її поведінкою під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватця. Суд, посилаючись при призначенні покарання на статтю 69 КК України, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що можуть бути враховані як такі, що пом`якшують покарання, а й обґрунтувати, виходячи із загальних засад призначення покарання, яким чином сукупність таких обставин істотно знизила тяжкість вчиненого кримінального правопорушення.

У поданій скарзі апелянт, як на підставу застосування статті 69 КК України, послався на наявність в обвинуваченого малолітніх дітей, матері, яка має ряд хронічних захворювань, а також наявність у ОСОБА_9 хвороб, які потребують періодичного лікування. Проте жодним чином не обґрунтував, яким є зв`язок цих обставин з вчиненим кримінальним правопорушенням і яким чином вони істотно знижують його тяжкість.

Отже, всі обставини, на які посилається апелянт, судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_9 покарання враховані, тому доводи про суворість призначеного покарання не заслуговують на увагу і спростовуються вищенаведеним, у зв`язку з чим колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого.

На переконання апеляційного суду, покарання саме у виді позбавлення волі у розмірі, наближеному до мінімального, передбаченому ч.4 ст.187 КК України, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_9 і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Відтак, порушень місцевим судом під час розгляду справи вимог кримінального або кримінального процесуального закону, які б давали підставу для зміни або скасування судового рішення, колегією суддів не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 - залишити без задоволення, а вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 18 березня 2021 року щодо ОСОБА_9 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4