ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 648/2647/18 Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_1
Номер провадження: 11-кп/819/393/21 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 125 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3
ОСОБА_4
при секретарі: ОСОБА_5
за участі прокурора: ОСОБА_6
захисника: ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні кримінальне провадження внесене до ЄРДР за №0001070 за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Білозерського районного суду Херсонської області від 03 лютого 2021 року, відносно:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Правдине Білозерського району Херсонської області, громадянина України, мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Білозерського районного суду Херсонської області від 03 лютого 2021 року ОСОБА_8 звільнено від кримінальної відповідальності за ст. 125 ч. 2 КК України у зв`язку з закінченням строків давності притягнення особи до кримінальної відповідальності. Кримінальне провадження № 0001070 по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 125 ч. 2 КК України закрито.
Як видно, органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується у тому, що він 13.07.2016 року, близько 22.30 години, знаходячись поблизу приміщення сільської ради, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , під час конфлікту з ОСОБА_9 , який виник на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, з метою спричинення тілесних ушкоджень останньому, умисно наніс йому кілька ударів кулаком правої руки в обличчя в ніс та у голову, в результаті чого спричинив відповідно до висновку експерта Херсонського обласного бюро судово-медичних експертиз № 1043 від 30.07.2016 року тілесні ушкодження у вигляді відкритого перелому кісток носу, передньої та латеральної стінок лівої гайморової пазухи, струсу головного мозку, забійної рани спинки носу зліва, крововиливів, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Органом досудового розслідування дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч. 2 ст. 125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 просить ухвалу Білозерського районного суду Херсонської області від 03 лютого 2021 року змінити. Виключити з описової частини встановлення судом обставин кримінального правопорушення, які вчинив ОСОБА_8 та зазначити лише про наявність у провадженні суду обвинувального акту по кримінальному провадженню №0001070, відповідно до якого ОСОБА_8 обвинувачується органами досудового розслідування у скоєнні кримінального правопорушення.
Свої апеляційні вимоги адвокат обґрунтовує тим, що ОСОБА_8 проти задоволення клопотання захисника не заперечував та погодився на закриття провадження. Проте, вину в скоєнні кримінального правопорушення відносно потерпілого ОСОБА_9 він не визнавав та його вина не була встановлена судом.
Тому суд помилково в описовій частині ухвали вказав, що встановив обставини кримінального правопорушення та кваліфікував дії за ч. 2 ст. 125 КК України. Судом не встановлені обставини кримінального правопорушення та особу, що їх вчинила ці дії, що свідчить про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та відсутність доказів, на які посилається суд та які досліджували у судових засіданнях.
Посилаючись на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 22.05.2018 року по справі №665/2387/14-к; від 19.06.2018 року по справі №462/7282/14-к; від 12.12.2018 року по справі №462/7282/14-к зазначає, що кримінальне провадження повинно бути закрито незважаючи на доведеність або недоведеність вини обвинуваченого, у зв`язку з тим, що пройшли строки давності.
Стверджує, що визнання вини є правом, а не обов`язком обвинуваченого, а отже невизнання останнім своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення у разі наявності його згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації ним права на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання. Передбачений законом (ст. 49 КК України) інститут звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує таке звільнення із визнанням ним своєї винуватості у вчиненні злочину.
Відносно ОСОБА_8 не постановлено обвинувальний вирок, а тому, на думку апелянта, суд не може встановити обставини кримінального правопорушення та посилатися на якісь докази по справі, оскільки подальший розгляд справи не проводиться.
Вважає, що суд повинен лише встановити факт наявності в суді обвинувального акту відносно ОСОБА_8 , відповідно до якого він обвинувачується органами досудового розслідування у скоєнні кримінального правопорушення.
Інші учасники судового провадження ухвалу не оскаржували.
Позиції учасників судового провадження, висловлені в ході апеляційного розгляду.
Адвокат ОСОБА_7 підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги.
Прокурор заперечував проти задоволення апеляційних вимог.
Потерпілий ОСОБА_9 та представник потерпілого адвокат ОСОБА_10 , в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлялися про дату та час апеляційного розгляду кримінального провадження, заяв про відкладення судового засідання на адресу суду не подавали.
Неприбуття потерпілих не перешкоджає апеляційному розгляду відповідно до приписів ч.4 ст. 405 КПК України.
Обвинувачений ОСОБА_8 з`явився до апеляційного суду вже на стадії оголошення вступної і резолютивної частини ухвали апеляційного суду.
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Мотиви Суду.
Колегія суддів, відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України переглядає ухвалу суду першої інстанції в межах апеляційної скарги захисника в частині встановлення судом обставин кримінального правопорушення.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності.
Підставою звільнення особи від кримінальної відповідальності є закінчення строків давності. Строк давності - це передбачений ст. 49 КК України певний проміжок часу з дня вчинення злочину і до дня набрання вироком законної сили, закінчення якого є підставою звільнення особи, яка вчинила злочин, від кримінальної відповідальності.
Згідно ч. 4 ст. 286 КПК України якщо під час здійснення судового провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.
Зокрема, суд встановлює наявність певного обвинувачення, закінчення відповідних строків, передбачених ст. 49 КК України, і за таких умов зобов`язаний задовольнити клопотання обвинуваченого про звільнення від кримінальної відповідальності.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.
З дня вчинення інкримінованого ОСОБА_8 кримінального правопорушення на час розгляду провадження судом першої інстанції минуло більше чотирьох років.
За таких обставин трирічний строк притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, встановлений ст. 49 КК України, на час розгляду провадження в суді першої інстанції закінчився.
Матеріали провадження не містять у собі відомостей про те, що строк давності, встановлений ст. 49 КК України будь-яким чином призупинявся або переривався.
Як видно з апеляційної скарги, апелянт не оспорює наявність підстав для застосування положень ст. 49 КК України. Проте стверджує про незаконність ухвали через те, що судом було встановлено обставини кримінального правопорушення та причетність ОСОБА_8 до скоєння інкримінованого злочину.
Аналізуючи такі доводи апелянта, колегія суддів враховує, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло два роки - у разі вчинення кримінального проступку.
За змістом зазначеної норми звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності застосовується за таких умов: 1) вчинення особою злочину; 2) з дня вчинення злочину до набрання вироком законної сили минули визначені ч. 1 ст. 49 КК України строки давності; 3) особа не ухилялася від досудового слідства або суду; 4) особа до закінчення зазначених у ч. 1 ст. 49 КК України строків не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого злочину.
Статтею 62 Конституції України встановлені права, свободи та обов`язки людини і громадянина. Зокрема, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ч. 1 ст. 17 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.
Відповідно до ч. 5 зазначеної статті поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, презумпція невинуватості буде порушена, якщо посадова особа висловлює думку про винність особи, обвинуваченої у вчиненні злочину, коли цього не було доведено відповідно до закону. Чи порушує твердження посадової особи про винність обвинуваченого принцип презумпції невинуватості, має бути з`ясовано в контексті тих фактичних обставин, у яких цей висновок було зроблено (рішення у справі «Грабчук проти України»).
Зазначена позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі № 438/261/16-к
Відповідно до приписів ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Колегія суддів, вбачає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції містить виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 , та правову кваліфікацію дій, проте не містить жодного висновку щодо винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК, як проте вказує апелянт.
Не містить ухвала суду і вказівку на те, що ОСОБА_8 визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.
Надаючи згоду та наполягаючи на звільненні від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України, ОСОБА_8 тим самим надав згоду на звільнення його від кримінальної відповідальності за інкримінованим кримінальним правопорушенням за пред`явленим обвинуваченням, обставини вчинення якого і викладені судом в ухвалі.
Положення ч. 4 ст. 286 КПК України зобов`язують суд невідкладно розглянути клопотання сторони кримінального провадження про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом.
За правилами ч. 8 ст. 284 КПК закриття кримінального провадження на підставі, передбаченій п. 1 ч. 2 цієї статті, не допускається лише у випадку, коли підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. В цьому разі розгляд кримінального провадження продовжується в загальному порядку.
Системний аналіз наведених норм закону вказує на те, що звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі закінчення строків давності є обов`язковим. Тобто суд, встановивши наявність усіх передбачених законом обставин, зобов`язаний звільнити особу від кримінальної відповідальності за цією підставою, незалежно від того, на якій стадії перебуває кримінальне провадження - досудове розслідування, підготовче судове засідання, судовий розгляд справи судом першої інстанції, на стадії провадження в суді апеляційної інстанції, але до набрання вироком суду законної сили.
Якщо ж обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, судове провадження проводиться в повному обсязі в загальному порядку. У цьому разі, якщо обвинувачений визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок, призначає покарання та на підставі частини 5 статті 74, статті 49 КК може звільнити засудженого саме від покарання, а не від кримінальної відповідальності.
Отже, обвинувачений, щодо якого передбачена можливість звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, має як право на таке звільнення, так і право на проведення судового провадження в повному обсязі в загальному порядку.
В даному випадку обвинувачений скористався свої правом на звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст. 49 КК України та має право на таке звільнення, суд в свою чергу роз`яснив йому право на звільнення від кримінальної відповідальності та юридичні наслідки щодо реалізації цього права, в тому числі і те, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності не має реабілітуючого характеру.
Суд дотримався вимог ст. 49 КК України та розглянув клопотання про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності з прийняттям рішення, що виключало будь-яке провадження подальше провадження у справі, зокрема дослідження і оцінку доказів.
При цьому висновків щодо винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.125 КК в оскаржуваній ухвалі не зробив, а відтак підстав для висновку про порушення презумпція невинуватості відносно ОСОБА_8 не вбачається.
Отже, апеляційні вимоги про зміну ухвали суду не мають правового підґрунтя і задоволенню не підлягають.
Істотних порушень, які б стали безумовною підставою для скасування ухвали суду під час апеляційного розгляду не встановлено.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419, 376 ч.2 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу Білозерського районного суду Херсонської області від 03 лютого 2021 року відносно ОСОБА_8 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом 3-х місяців може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду.
Судді: (три підписи)
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4