ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/5440/19 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1 ,
Провадження №11-кп/818/999/21 Головуючи апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ст. 286 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_9 та його представника ОСОБА_10 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого, потерпілого та його представника на вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 15.09.2020 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 15.09.2020 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, українця, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, офіційно не працюючого, раніше не судимого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , - визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначено покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 (два) роки.
Початок строку відбування ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі ухвалено рахувати з моменту прибуття і постановки на облік у виправному центрі.
Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 на відшкодування матеріальної шкоди суму у розмірі 66824,40 грн. (шістдесят шість тисяч вісімсот двадцять чотири грн. 40 коп.), а на відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 7000,00 грн. (сім тисяч грн. 00 коп.).

Провадження за цивільним позовом ОСОБА_9 до ПрАТ СК «ЮНІВЕС» - закрито.
Крім того, цим же рішенням суду вирішена доля речових доказів та процесуальних витрат.

Згідно вироку, ОСОБА_7 20.06.2018 року, приблизно о 11:15 год., керуючи технічно справним автомобілем «PEUGEOT 301», НОМЕР_1 , рухався по вул. Рилєєва в напрямку вул.Полтавський Шлях у м. Харкові.
Під час руху ОСОБА_7 , виїжджаючи на перехрестя вул. Рилєєва та вул. Полтавський Шлях у м. Харкові, тобто перед початком руху з другорядної дороги на головну вул.Полтавський Шлях, не переконався у безпеці, не надав дорогу мотоциклу «SUZUKI GSX1300 RК8», р.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_9 , який рухався по головній дорозі з право на ліво по ходу руху автомобіля, чим ОСОБА_7 грубо порушив вимоги п. 16.11 і дорожнього знака 2.1 Розділу 33 Правил дорожнього руху України, згідно з якими:
-п. 16.11 «На перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху»;
- дорожній знак 2.1 Розділу 33 «Водій повинен дати дорогу транспортним засобам, що під`їжджають до нерегульованого перехрестя по головній дорозі.
Внаслідок порушення Правил безпеки дорожнього руху України трапилось зіткнення автомобіля «PEUGEOT 301», під керуванням ОСОБА_7 , та мотоциклу «SUZUKI GSX1300 RК8», під керуванням ОСОБА_9 , за наслідками якого останній отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості у вигляді закритої травми правої кисті, а саме: осколкового перелому кістки проксимального ряду зап`ястка кістки-трапеції зі зміщенням уламків.
Порушення правил безпеки дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди (т.1 а.с.228-234).

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_7 судом кваліфіковані за ч.1 ст.286 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з вироком суду, захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу (з доповненнями від 17.02.2021 р.), в якій просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України та виправдати його (т.1 а.с.246-255, т.3 а.с.68-70).

На обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що:

-в протоколі про адміністративне правопорушення з самого початку ОСОБА_7 був визнаний як особа, винна у скоєнні ДТП. В подальшому матеріали вказаної адміністративної справи були повернуті, оскільки в діях ОСОБА_7 вбачалися ознаки складу кримінального правопорушення. У зв`язку з чим, кримінальне провадження було порушено не за фактом ДТП, а конкретно відносно ОСОБА_7 . Суд не надав належної правової оцінки, що обвинувачений не має юридичної освіти, на стадії досудового слідства правовою допомогою не користувався, права та обов`язки обвинуваченому були роз`яснені неналежним чином, він не розумів та не міг розуміти наслідки процесуальних дій та подання документів на стадії досудового слідства (зокрема, відмови від участі у слідчому експерименті);

-покази свідка ОСОБА_11 , які викладено у вироці не відповідають фактичним його свідченням в судовому засіданні;

-протокол проведення слідчого експерименту є неналежним доказом, він проведений без участі ОСОБА_7 та єдиного свідка ОСОБА_11 ;

-висновок експерта №7/693СЕ-19 від 30.07.2019 р. є однобічним, неповним, складеним виключно згідно свідчень потерпілого, який є зацікавленою особою;

-речові докази не були відкриті стороні захисту, в суді не досліджувалися, а відтак всі висновки, зроблені із використанням речових доказів є недопустимими;

-не з`ясовані всі обставини по справі, зокрема, дотримання потерпілим ПДР, чи не призвели протиправні дії потерпілого до виникнення аварійної ситуації на дорозі;

-встановлюючи дані про особу обвинуваченого, суд не вказав, що малолітній син перебуває на утриманні останнього;

-призначене покарання є явно несправедливим, обрано найсуворіше покарання, передбачене санкцією статті, з призначенням додаткового покарання.

Крім того, захисник просить під час апеляційного розгляду повторно допитати свідка ОСОБА_11 та повторно дослідити всі докази, наявні в матеріалах справи, повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження в суді першої інстанції.

Вказаний вирок також був оскаржений потерпілим ОСОБА_9 та його представником, які подали апеляційну скаргу й просять вирок суду, в частині вирішення цивільного позову, скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок (т.3 а.с.16-21).

В обґрунтування апеляційних вимог зазначають, що рішення суду в частині присудження до стягнення на користь ОСОБА_9 суми відшкодування завданих злочином збитків є незаконним, так як різницю між доведеною спричиненою матеріальною шкодою у розмірі 165824,40 грн. та сумою страхового відшкодування, яку сплатило на користь потерпілого ПрАТ СК «ЮНІВЕС», згідно поліса обов`язкового старування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (тобто в розмірі 80824,40 грн.) має сплатити саме обвинувачений ОСОБА_7 .

Крім того, потерпілий не погоджується з присудженим судом розміром моральної шкоди. Вважає, що суд не достатньо врахував, зважаючи на характер правопорушення, глибину і тривалість заподіяних йому душевних та моральних страждань:

- внаслідок протиправних дій обвинуваченого йому було заподіяно гостру закриту черепно-мозкову травму у вигляді струсу головного мозку; закриту травму правого колінного суглобу;

- на час події його дружина перебувала на 8 місяці вагітності, повідомлення про ДТП вплинуло також на її здоров`я та малюка, який народився через місяць від події, однак через отримані тілесні ушкодження ОСОБА_9 був позбавлений можливості допомагати дружині в догляді за дитиною;

- будучи єдиним годувальником сім`ї, він через свій стан, не міг працювати та утримувати сім`ю;

- на протязі 2 років потерпілий вимушений постійно приїздити до м. Харкова на слідчі дії, а потім в судові засідання, витрачаючи свої кошти на проїзд, час та здоров`я.

На апеляційну скаргу потерпілого, захисником обвинуваченого подано заперечення, в яких адвокат ОСОБА_8 просить залишити її без задоволення вказавши, що обґрунтовуючи свою незгоду із вироком в частині стягнення моральної шкоди, потерпілий надав додаткові докази, які не були ним долучені до матеріалів справи в суді першої інстанції, а тому вважає, що вони не можуть бути взяті до уваги судом апеляційної інстанції (т.3 а.с.62-67).

Не погоджується і з вимогою щодо збільшення суми стягнення майнової шкоди, оскільки за фактичною домовленістю між потерпілим та ПрАТ СК «ЮНІВЕС» було зменшено суму страхового відшкодування до 85 тис. грн.. Вказана угода не може збільшувати обсяг цивільно-правової відповідальності ОСОБА_7 , який не був стороною даної угоди.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Позиції учасників апеляційного провадження.

В судовому засіданні апеляційної інстанції захисник ОСОБА_8 підтримала подану апеляційну скаргу, узгоджену з обвинуваченим, й просила задовольнити її в повному обсязі з підстав, викладених в скарзі. Вважає, що докази по справі не доводять вину обвинуваченого у вчиненні інкримінованого злочину; на стадії досудового слідства були порушені права ОСОБА_7 , не роз`яснено права та наслідки відмови від участі в проведенні слідчого експерименту. По справі не з`ясовані всі обставини, зокрема, дотримання потерпілим ПДР, чи не призвели протиправні дії потерпілого до виникнення аварійної ситуації на дорозі.

Крім того, на думку захисника, призначене покарання є явно несправедливим, обрано найсуворіше покарання, передбачене санкцією статті, суд першої інстанції при обранні ОСОБА_7 покарання не врахував ту обставину, що малолітній син перебуває на його утриманні.

Заперечувала проти задоволення апеляційної скарги потерпілого та збільшення сум відшкодування майнової та моральної шкоди.

В судовому засіданні апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу свого захисника, просив задовольнити її в повному обсязі. При цьому вказав, що на даний вони з дружиною проживають окремо, але його малолітній син проживає разом з ним і перебуває на йогу триманні,однак документально підтвердити вказаний факт не зміг.

В судовому засіданні апеляційної інстанції прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого; вказав, що вирок районного суду є законним й обґрунтованим, справа розглянута з повним дослідженням доказів, органом досудового слідства та судом правильно кваліфіковано дії ОСОБА_7 за ч.1 ст.286 КК України, призначене покарання вважає справедливим.
З приводу апеляційної скарги потерпілого поклався на розсуд суду.

Під час апеляційного розгляду потерпілий ОСОБА_9 та його представник просили залишити апеляційну скаргу захисника обвинуваченого без задоволення, вважають вирок в частині доведеності вини ОСОБА_7 законним та вмотивованим.

Разом з тим, просили змінити вказаний вирок в частині вирішення цивільного позову й збільшити як суму майнової, так і моральної шкоди.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Згідно вимог ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Захисник обвинуваченого звернулася до суду апеляційної інстанції з клопотанням про повторний допит свідка ОСОБА_11 та повторне дослідження матеріалів кримінального провадження. Проте колегія суддів, заслухавши з цього приводу доводи сторони захисту, думку інших учасників судового провадження, не знайшла для його задоволення достатніх обґрунтованих підстав, оскільки захисником не наведено у своєму клопотанні жодних доводів про те, що дає підстави апеляційному суду вважати, що судом першої інстанції не повністю або з порушеннями проведено допит свідка чи дослідження матеріалів справи, а тому в задоволенні даного клопотання було відмовлено.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та його захисника, з`ясувавши позицію прокурора, а також думку потерпілого та його представника, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга потерпілого та його представника частковому задоволенню виходячи з наступного.

Колегія суддів вважає, що обставини, на які посилається захисник в поданій апеляційній скарзі, фактично зводяться до незгоди з встановленими судом обставинами кримінального провадження, а відтак і з доведеністю вини ОСОБА_7 за ч.1 ст.286 КК України, призначеним покаранням. Натомість, потерпілий не погоджується із присудженою сумою відшкодування цивільного позову.

Тому, відповідно до ч.1 ст.404 КПК України апеляційний суд переглядає вирок суду першої інстанції в межах поданих апеляційних скарг, а саме: в частині доведеності вини ОСОБА_7 та правильності призначення йому покарання, обґрунтованості розміру задоволеного цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 .

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст.94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, при наведених у вироку обставинах, підтверджуються зібраними та дослідженими в судовому засіданні доказами, яким суд першої інстанції дав вірну оцінку, з якою погоджується й колегія суддів.
Покладені в основу вироку докази повністю доводять вину обвинуваченого ОСОБА_7 у порушенні ним правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, а твердження захисника в апеляційній скарзі про недоведеність вини обвинуваченого за ч.1 ст.286 КК України були предметом перевірки суду першої інстанції та визнані такими, що не підлягають задоволенню.
Суд навів належне мотивування своїх висновків щодо доведеності вини обвинуваченого у вчиненні злочину, за який його засуджено, з якими погоджується колегія суддів.

Як вбачається з матеріалів справи, в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 1 ст. 286 КК України, не визнав, а також не визнав цивільний позов, заявлений потерпілим. При цьому обвинувачений вважав, що докази, надані стороною обвинуваченні, є недопустимими, а тому просив його виправдати через недоведеність його вини. Пояснив, що має вищу освіту, черепно-мозкових травм в нього не було, на обліку у лікарів нарколога та психіатра він не перебуває. В день відповідних подій він, керуючи автомобілем «PEUGEOT 301», рухався по вулиці Рилєєва в м. Харкові з боку вулиці Муранова в напрямку вулиці Полтавський шлях. Автомобілем він керував на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, переданого йому власником автомобіля. Він не знає, який мав стаж водіння на момент дорожньо-транспортної пригоди, в якому році отримав посвідчення водія та як довго керував відповідним автомобілем до ДТП. Поруч на передньому пасажирському сидінні з ним їхав його знайомий ОСОБА_12 . Автомобіль «PEUGEOT 301» є передньопривідним та був без будь-якого вантажу. Погода була ясна, асфальтне покриття сухе, був світлий час доби. Пасажир не обмежував йому видимість праворуч, оскільки його сидіння було відсунуто назад. Він не пам`ятає чи були тоновані стекла в автомобілі та чи він зупинявся, коли під`їхав до перехрестя, але він точно подивився ліворуч і праворуч та, впевнившись в безпеці маневру, рушив прямо через проїзну частину вулиці Полтавський шлях в напрямку провулку Рилєєва. Він не пам`ятає чи були транспортні засоби на вулиці Полтавський шлях ліворуч та праворуч, а також на зустріч йому, але він був впевнений у безпеці свого маневру. Переїхавши проїзну частину вулиці Полтавський шлях для автомобілів, що рухаються зліва направо в напрямку виїзду з міста Харкова, він призупинився на трамвайних коліях, знизивши швидкість приблизно до 5 км/год., знов подивився праворуч, впевнився, що будь-які транспортні засоби відсутні та продовжив рух. Він не пам`ятає швидкість, яку встиг набрати. Майже закінчивши переїзд через проїзну частину вулиці Полтавський шлях, коли більша частина керованого ним транспортного засобу в`їхала на провулок Рилєєва, він відчув удар в задню праву частину автомобіля, від якого його автомобіль розвернуло, змістивши його задню частину ліворуч. Тілесні ушкодження внаслідок дорожньо-транспортної пригоди він не отримав. Коли він вийшов з автомобіля, то побачив перевернутий мотоцикл білого кольору, який лежав на боку далі в правій смузі проїзної частини вулиці Полтавський шлях. До моменту зіткнення він вказаний мотоцикл не бачив, хоча ніщо не обмежувало йому видимість. Неподалік з мотоциклом лежав потерпілий ОСОБА_9 .. ОСОБА_13 прийшовся в заднє праве колесо керованого ним автомобіля. Він зрозумів, що мотоцикл рухався з права на ліво по вул. Полтавський шлях. Хтось викликав швидку та поліцію. Першими приїхали працівники патрульної поліції, потім швидка. На скільки він пам`ятає, потерпілий відмовився від госпіталізації, вони обмінялись з ним телефонами. Працівники поліції склали адміністративний матеріал, слідчий на місце ДТП не приїздив. Після ДТП автомобіль відвезли на сервісну станцію компанії «PEUGEOT» на вулиці Котлова м. Харкова для ремонту, подальша його доля йому не відома, оскільки він не є його власником. Будь-яку матеріальну допомогу потерпілому він не надавав, зміст його розмов з потерпілим не пам`ятає. Будь-які слідчі дії за його участі, окрім допиту, слідчим не проводились, для участі в проведенні слідчого експерименту він не викликався.

При перевірці вироку районного суду, колегією суддів встановлено, що згідно відомостей, що є наявними у матеріалах судового провадження та зафіксованих на звукозаписі судового засідання, під час судового розгляду кримінального провадження судом першої інстанції ретельно та об`єктивно були перевірені докази обвинувачення стосовно ОСОБА_7 на підтвердження його вини у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, шляхом допиту обвинуваченого, потерпілого, свідка, дослідженням письмових доказів.

Так, незважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_7 не визнав свою провину, суд першої інстанції, безпосередньо дослідив докази по справі та дійшов правильного висновку про наявність у діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, зокрема на підставі показів:

- потерпілого ОСОБА_9 , який показав, що 20.06.2018р., приблизно о 11:00-11:30 він рухався на належному йому мотоциклі «SUZUKI» з м. Дніпра в напрямку м. Купянська через м. Харків. При цьому він був в повній екіпіровці мотошоломі, байкерських черевиках, рукавичках, штанях, з захисними накладками для колін та суглобів. Спиртні напої не вживав. Погода була ясна, асфальтне покриття сухе. Рухаючись по вул. Полтавський шлях в м. Харкові вниз, він зупинився на перехресті на червоний сигнал світлофора. Коли увімкнувся зелений сигнал, він рушив далі по середині правої смуги. На відповідній ділянці проїзна частина вулиці Полтавський шлях має по дві смуги в кожному напрямку руху, які розділені трамвайними коліями. Попереду нього інших транспортних засобів не було. Набравши швидкість приблизно 50 км/год., він рухався вниз. Паралельно з ним транспортні засоби були відсутні. На зустріч йому їхав потік автомобілів, в тому числі вантажні. Коли він під`їжджав до перехрестя з вулицею Рилєєва, то раптово із-за вантажного автомобіля зліва направо по ходу його руху йому на переріз виїхав автомобіль «PEUGEOT», який пересікав вулицю Полтавський шлях. Коли вказаний автомобіль пересікав зустрічну смугу, то його не було видно, оскільки оглядовість обмежував зустрічний транспорт. Через долі секунд відбулося зіткнення, уникнути яке він не мав можливості. Від зіткнення його мотоцикл перевернувся та подолав ще певну відстані на боку вниз по вулиці Полтавський шлях. Автомобіль «PEUGEOT» після зіткнення трошки проїхав вперед, а задня його частина від удару змістилась ліворуч. Після падіння він деякий час полежав, потім підвівся та почав шукати сумку з документами, яка магнітом була пристебнута до мотоциклу. Перехожі допомогли підняти мотоцикл та поставити його на підніжку, адже з нього лився бензин. Через деякий час приїхали працівники патрульної поліції та швидка. Спочатку він відмовився від госпіталізації та швидка поїхала. Проте, в процесі складання працівниками патрульної поліції адміністративного матеріалу йому стало гірше, рука розпухла, тоді викликали другу швидку, яка забрала його до МКЛШНМД ім. Мещанінова. В лікарні було зроблено рентген знімок, встановлено діагноз перелам руки зі зміщенням та накладено гіпс. Потім він повернувся на місце ДТП. Перед цим він зателефонував своєму знайомому, який приїхав на бусику, в який завантажили мотоцикл та відвезли його до м. Дніпра, де він також проходив лікування. Внаслідок ДТП було пошкоджено мотоцикл та його екіпірування. Мотоцикл відновленню не підлягає, в нього повністю пошкоджена передня частина, виделка загнута під двигун. Слідчий його попередив, що на час слідства мотоцикл не можна ремонтувати, розбирати, продавати тощо. Він цього не робив. Мотоцикл на теперішній час знаходиться в м. Дніпро у нього в гаражі. Для проведення автотоварознавчої експертизи за вказівкою слідчого він привозив мотоцикл та екіпірування до м. Харкова в науково-дослідний інститут судових експертиз ім. Бокаріуса. Також за його участі було проведено слідчий експеримент, в ході якого він детально розповів та показав про механізм дорожньо-транспортної пригоди, ознайомився з протоколом, складеним за результатами його проведення та підписав його, в протоколі все було відображено правильно, з його слів. На місце ДТП виїжджали патрульні поліцейські, слідчого не було. Він звертався до страхової компанії, в якій застрахований автомобіль «PEUGEOT», приїздив працівник страхової та оглядав мотоцикл разом з оцінщиком. Під час розгляду кримінального провадження страхова компанія сплатила йому страхове відшкодування у розмірі 85000,00 грн. Обвинувачений жодної матеріальної допомоги йому не надавав, спричинену шкоду не відшкодував, будь-яких вибачень не висловлював.

-свідка ОСОБА_11 , який показав, що обвинуваченого ОСОБА_7 знає, вони разом працювали на будівництві. В червні 2018 року, точну дату він не пам`ятає, в першій половині дня вони з ОСОБА_7 рухались на автомобілі «PEUGEOT» по вул. Рилєєва в напрямку вулиці Полтавський шлях. За кермом був ОСОБА_7 , а він сидів на передньому пасажирському сидінні. Кому належить автомобіль йому не відомо. Скло на його дверях було не тоноване, огляд був вільний. Погода була ясна. Їх автомобіль був порожній, ззаду ніхто не сидів, ніякий вантаж вони не перевозили. Перед перехрестям вулиць Рилєєва та Полтавський шлях був встановлений дорожній знак «надати дорогу». Вони пригальмували, подивились по сторонам, впевнились в безпеці маневру та продовжили рух прямо через проїзну частину вулиці Полтавський шлях. Вони повільно пересікли трамвайні колії зі швидкістю 10-20 км/год. та рушили далі. Коли вони майже переїхали проїзну частину вулиці Полтавський шлях та в`їхали на провулок Рилєєва, то відчули удар в задню частину їх автомобіль, внаслідок чого його задня частина змістилась лівіше. Коли він вийшов з автомобіля, то побачив, що в задній правий бік їх автомобіля врізався мотоцикл, який лежав далі по вул. Полтавський шлях. Поруч лежав мотоцикліст. Як врізався мотоцикл в їх автомобіль він не бачив, та вони з ОСОБА_7 також не бачили як той рухався по вул. Полтавський шлях. З якою швидкістю їхав мотоцикл він не знає. Також він не пам`ятає чи рухались інші транспортні засоби по вулиці Полтавський шлях. Через деякий час після ДТП мотоцикліст підвівся, підійшов до них та між ними виникла перепалка. Потім приїхала патрульна поліція та швидка. Лікарі оглянули потерпілого, але його госпіталізація одразу після ДТП не здійснювалась.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України об`єктивно підтверджується ще й наступними доказами:

- схемою місця ДТП (т. 2 а.с. 10);

- протоколом про адміністративне правопорушення серії БД №047774 за ст. 124 КУпАП (т. 2 а.с. 9);

- постановою судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 19.07.2018р. (т. 2 а.с. 8);

- висновком комісійної судово-медичної експертизи №08-28/19 від 28.01.2019 р. (т. 2 а.с.32-50);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 15.07.2019р. за участі потерпілого ОСОБА_9 (т. 2 а.с. 111-116);

- висновком авто-технічної експертизи №7/693 СЕ-19 від 30.07.2019 р. (т. 2 а.с. 120-122);

- висновком авто-товарознавчої експертизи №14203 від 23.07.2019 р. (т. 2 а.с. 76-89).

Із ухваленого судом першої інстанції вироку слідує, що суд належним чином проаналізував досліджені докази і, дотримуючись вимог ч.3 ст.374 КПК України, зазначив з яких саме підстав дійшов висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України. Вказані докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою та не викликають сумнівів у їх достовірності.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що причиною настання суспільно небезпечного наслідку у виді середньої тяжкості тілесних ушкоджень потерпілого ОСОБА_9 є порушення обвинуваченим вказаних вище пунктів ПДР України у конкретній дорожній ситуації, і між його діянням та наслідками є причинний зв`язок, з таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Своє рішення суд обґрунтував сукупністю належних та допустимих доказів, вмотивувавши вирок відповідно до вимог ст. 370, п.1 ч.3 та п.1 ч.4 ст. 374 КПК України, що об`єктивно вбачається зі змісту мотивувальної та резолютивної частини оскаржуваного вироку.

При цьому, колегія суддів критично ставиться до не визнання обвинуваченим ОСОБА_7 своєї провини у вчиненому та вважає способом захисту, щоб уникнути покарання.

Всупереч доводам захисника обвинуваченого, апеляційний суд погоджується з належно вмотивованими висновками суду першої інстанції про те, що вина ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України доведена належними доказами, а доводи апеляційної скарги захисника не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не містять переконливих доводів, які би дозволили дійти висновку, що рішення було постановлено з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів їх законність.

Доводи захисника обвинуваченого про те, що протокол слідчого експерименту за участі потерпілого від 15.07.2019 року та висновки експерта №7/693 СЕ-19 від 30.07.2019 р. є недопустимими доказами колегія суддів вважає необґрунтованими, переконливих доводів цьому апелянтом не наведено.

Згідно з вимогами ч.3 ст.62 Конституції України та Рішення Конституційного Суду України від 20 жовтня 2001 року №12рп/2011, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, тобто з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина або встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання таких доказів. Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно до ст. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно зі ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Стаття 87 КПК України визначає, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, та містить вичерпний перелік таких підстав.

В апеляційній скарзі та під час апеляційного розгляду захисник ОСОБА_8 наголошувала, що ОСОБА_7 слідчим не було роз`яснено його права та обов`язки у зв`язку із неучастю у слідчому експерименті та можливі негативні наслідки такого рішення, тому він, не маючи юридичної освіти та захисника, на досудовому слідстві написав заяву про відмову від проведення слідчого експерименту з його участю.

Вказане твердження захисника спростовується матеріалами кримінального провадження. Зокрема, в т.2 на а.с.99 міститься заява ОСОБА_7 від 13.07.2019 року, в якій він просить не викликати його для участі під час проведення слідчого експерименту, оскільки він не може показати та розповісти точний механізм ДТП: швидкість, відстань відносно границь проїзної частини і як рухався мотоцикл. На час написання даної заяви ОСОБА_7 перебував в статусі свідка. Повідомлення про підозру йому було оголошено 30.07.2019 року та роз`яснено його права (т.2 а.с. 123-124, 125-127).

Під час допиту в якості підозрюваного 30.07.2019 року ОСОБА_7 , після роз`яснення йому Конституційних прав та положень статей 18, 20, 42 КПК України, повторно відмовився від проведення слідчого експерименту за його участі, посилаючись на те, що не зможе точно показати та розповісти механізм ДТП, оскільки мотоцикла він взагалі не бачив. При цьому, повністю визнав себе винним та щиро розкаявся (т.2 а.с. 128).

Крім того, в ході судового розгляду ОСОБА_7 та свідок ОСОБА_11 вказували, що до моменту зіткнення не бачили мотоцикл «SUZUKI», яким керував потерпілий ОСОБА_9 , тому не могли вказати про механізм дорожньо-транспортної події, у зв`язку з чим ОСОБА_7 відмовився від проведення слідчого експерименту за його участі.

Колегія суддів наголошує, що відповідно до ч. 1-3 ст. 240 КПК України з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. За необхідності слідчий експеримент може проводитися за участю спеціаліста. До участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник.

Тобто, за змістом положень діючого кримінального процесуального законодавства до участі в слідчому експерименті може залучатися підозрюваний, свідок, проте їх незалучення не має наслідком визнання недопустимими фактичних даних, одержаних в ході його проведення.

Як вбачається з протоколу слідчого експерименту від 15.07.2019 р. за участі потерпілого, він був проведений в присутності двох понятих. Будь-яких поршень положень ст. ст. 87, 223, 240 КПК України та інших положень кримінального процесуального законодавства під час його проведення колегією суддів не встановлено, а відтак він є належним та допустимим доказом.

Щодо твердження захисника з приводу того, що висновок експерта №7/693 СЕ-19 від 30.07.2019 р. є однобічним та неповним, складеним виключно на підставі свідчень потерпілого, колегія суддів вважає їх безпідставними.

Як вбачається із змісту вказаної автотехнічної експертизи (т.2 а.с. 120-122), експерту були надані не лише вихідні дані згідно свідчень водія мотоцикла ОСОБА_9 , а й матеріали кримінального провадження, у тому числі схеми місця ДТП від 20.06.2019 року, складених за участі ОСОБА_7 .

Як вже зазначалося вище, водій автомобіля «PEUGEOT 301» р.н. НОМЕР_1 ОСОБА_7 відмовився від участі в слідчому експерименті.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 332 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого за наявності підстав, передбачених ст.242 цього Кодексу, має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам.

Тобто, у разі існування достатніх підстав вважати висновок автотехнічної експертизи необґрунтованим чи таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає інші обґрунтовані сумніви в його правильності, сторона захисту могла звернутися до суду з клопотанням про призначення повторної експертизи, як це передбачено ст. 332 КПК України, однак цього не зробила.

Цілком логічним є те, що ОСОБА_7 та його захисник, як зацікавлені особи мали прагнути скористатися своїм правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про проведення слідчого експерименту за участі обвинуваченого, повторної експертизи чи допиту експерта в суді, у разі дійсного порушення прав обвинуваченого, чого останні впродовж слухання справи в суді першої інстанції не зробили з невідомих суду причин.

Вищевказані обставини, на думку колегії суддів, свідчать про відсутність у сторони захисту реального бажання з`ясувати дії кого з водіїв знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди.

Таким чином, посилання сторони захисту на недопустимість таких доказів, як протокол слідчого експерименту за участі потерпілого та висновок автотехнічної експертизи, є безпідставними.

Колегія суддів відхиляє апеляційний довід захисника про те, що суд дав неправильну оцінку показам свідка ОСОБА_11 .

В оскаржуваному рішенні суд чітко навів надані допитаним у суді свідком показання, які повністю відповідають свідченням наданих у судовому засіданні від 24.01.2020 року. Жодного спотворення наведених у вироку свідчень немає.

Крім того, колегія суддів наголошує, що показання свідка, у відповідності до положень глави 4 КПК України, є самостійним джерелом доказів і потребують оцінці у сукупності з іншими доказами. Суд першої інстанції встановлено, що покази свідка ОСОБА_11 не суперечать іншим зібраним по справі доказам.

Перевіряючи апеляційний довід захисника щодо не дослідження речових доказів, колегією суддів встановлено наступне.

Постановами слідчого від 13.08.2019 року мотоцикл «SUZUKI GSX1300 RК» р.н. НОМЕР_2 та автомобіль «PEUGEOT 301» р.н. НОМЕР_1 визнано речовими доказами по справі (т.2 а.с.14 - 15).

На схемі місця ДТП, яка сталася 20.06.2018 р. о 11:15 год. на вул. Полтавський шлях, 83, складеній за участі та підписаній ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_9 , зафіксовано перелік видимих (зовнішніх) пошкоджень транспортних засобів, отриманих внаслідок ДТП як автомобіля «PEUGEOT 301» р.н. НОМЕР_1 , так і мотоцикла «SUZUKI GSX1300 RК8» р.н. НОМЕР_2 (т. 2 а.с. 10).

Крім того, на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 21.06.2019 року проведено авто-товарознавчу експертизу №14203 від 23.07.2019 року мотоцикла «SUZUKI GSX1300 RК» р.н. НОМЕР_2 , яка містить в собі детальний опис обсягу та характеру пошкоджень даного транспортного засобу, а також до висновку експерта долучено фото таблицю (т.2 а.с. 84-89), на якій зафіксовано кожне пошкодження.

Всі ці докази були відкриті стороні захисту й потерпілому у відповідності до вимог ст.290 КПК України.

Колегія суддів вважає, що не суперечить вимогам кримінального процесуального законодавству та обставина, що суд першої інстанції не дослідив в судовому засіданні громіздкі речові докази транспортні засоби, оскільки ці предмети досліджувалися на підставі інших доказів, а саме: даних схеми ДТП, висновку авто-товарознавчої експертизи №14203 від 23.07.2019 року. Наведене узгоджується з положеннями ст.94 КПК України. У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи захисника обвинуваченого і про те, що суд першої інстанції порушив вимоги, передбачені ст. 357 КПК України.

Вирішуючи питання стосовно правильності призначення виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги захисника щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного розгляду.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винуватою у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 65 КК України, п. 1 Постанови Пленуму ВСУ від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» під час призначення покарання у кожному конкретному випадку, суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, згідно з санкцією цього закону, карається штрафом від двохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_7 обґрунтовано визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України з призначенням йому покарання в межах вказаної частини статті КК України одного року обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Серед апеляційних доводів захисник обвинуваченого вказала, що судом не в повній мірі враховано дані про особу ОСОБА_7 , зокрема те, що на його утриманні перебуває малолітній син. При цьому колегія суддів відзначає, що матеріали кримінального провадження не містять документального підтвердження даної обставини. Не надано стороною захисту доказів перебування дитини на утриманні ОСОБА_7 й під час апеляційного розгляду, при цьому, відповідно до ч.2 ст.92 КПК України, обов`язок доказування обставин, які характеризують обвинувачену, покладається на сторону, що їх подає.

Під час призначення покарання судом першої інстанції враховано дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який раніше не судимий, не працює, одружений, має малолітнього сина - ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з яким зі слів самого обвинуваченого він не проживав; має місце реєстрації та постійне місце проживання; на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, відсутність обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, враховано поведінку ОСОБА_7 , який спричинивши своїми діями шкоду здоров`ю та майну потерпілого, не вчинив жодних дій щодо її відшкодування, не вибачився перед потерпілим, критичній оцінці свої дії не піддав, тобто не зробив для себе жодних належних висновків, через що районний суд дійшов висновку про необхідність призначення покарання у межах санкції ч.1 ст. 286 КК України у вигляді одного року обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки.

Доводи захисника обвинуваченого про можливість призначення іншого більш м`якого покарання у виді виправних робіт чи штрафу є неспроможними.

Статтею 57 КК України регламентовано, що виправні роботи - вид основного покарання, яке обмежує право засудженого на зміну місця роботи, просування по службі, позбавляє частини заробітної плати. Засуджений відбуває дане покарання тільки за місцем роботи, що має за мету його виправлення в звичайних для нього умовах праці та запобігання вчинення ним нового злочину. Місцем роботи є підприємство, організація, установа, незалежно від форми власності, де особа прийнята на роботу у передбаченому законодавством порядку, виконує покладені у зв`язку з цим на неї трудові (службові) обов`язки й одержує заробітну плату.

За таких вимог кримінального закону такий вид покарання не може бути призначений безробітним, особам, які офіційно не працевлаштовані, оскільки у цій нормі не передбачена можливість відбування такого покарання в інших місцях, що визначаються органами, які відають виконанням виправних робіт, а також тому, що воно передбачає відрахування в дохід держави із суми заробітку засудженого.

Згідно з статтею 53 КК України, штраф - це грошове стягнення, що накладається судом у випадках і межах, встановлених в Особливій частині цього Кодексу. Розмір штрафу визначається судом залежно від тяжкості вчиненого злочину та з урахуванням майнового стану винного.

З вироку суду вбачається, судом під час призначення покарання, враховано, що як станом на момент вчинення кримінального правопорушення, так і станом на день розгляду справи обвинувачений не працює, та відповідно, не має належного матеріального забезпечення, що згідно закону виключає можливість призначення таких видів покарання як штраф чи виправні роботи, тому з врахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про призначення ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з вказаними висновками районного суду, підстав для зміни призначеного покарання немає, призначене покарання у вказаному виді та розмірі є необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, відповідає вимогам ст.65 КК України, а саме: ступеню тяжкості вчиненого злочину, суспільної небезпечності кримінального правопорушення, вчиненого у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, тобто джерелом підвищеної небезпеки; й тяжкість наслідків, які настали в результаті скоєного правопорушення; особі обвинуваченого та принципам законності, справедливості, обґрунтованості, індивідуалізації.

Разом з тим, колегією суддів ретельно перевірені доводи апеляційної скарги потерпілого та його представника в частині розміру присуджених сум на відшкодування майнової та моральної шкоди, в результаті встановлено наступне.
Так, в результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілому ОСОБА_9 було спричинено майнову шкоду. Ним було заявлено цивільний позов (з уточненнями), в якому він просив суду стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на його користь на відшкодування матеріальної шкоди суму у розмірі 108 011,70 грн., а на відшкодування моральної шкоди - 100 000,00 грн.

Вироком суду цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілого на відшкодування матеріальної шкоди суму у розмірі 66 824,40 грн., а на відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 7000,00 грн.

Колегія суддів вважає обґрунтованим рішення суду в частині присудженої суми відшкодування майнової шкоди виходячи з наступного.

Відповідно до висновку автотоварознавчої експертизи №14203 від 23.07.2019р. величина матеріального збитку, завданого власнику мотоцикла «SUZUKI GSX1300 RК» р.н. НОМЕР_2 в результаті ДТП (20.06.2018р.) складає 165824,40 грн.
Разом з тим встановлено, що цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «PEUGEOT 301» р.н. НОМЕР_1 ОСОБА_7 , на момент ДТП, була застрахована на підставі поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/2412081 від 06.06.2018 р., виданого ПрАТ СК «ЮНІВЕС», згідно якого страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за заподіяння шкоди майну становить 100 000,00 грн., франшиза 1000,00 грн. (т. 2 а.с. 100).

Отже, з урахуванням розміру заподіяної ОСОБА_9 шкоди - 165824,40 грн., ПрАТ СК «ЮНІВЕС» мало сплатити йому страхове відшкодування у розмірі 99000,00 грн. (100000,00 (страхова сума) - 1000,00 (франшиза) = 99000,00).

Водночас, 23.07.2020р. між ПрАТ СК «ЮНІВЕС» та потерпілим ОСОБА_9 , на основі взаємних поступок, було укладено угоду про виплату страхового відшкодування ГО-12304/ХВ, згідно якого сторонами було узгоджено, що загальний розмір страхового відшкодування, який належить до сплати на користь ОСОБА_9 , що є повним відшкодуванням шкоди у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу «SUZUKI GSX1300 RК» р.н. НОМЕР_2 , становить 85000,00 грн.

Відповідно до п. 5 вказаного договору виплата страхового відшкодування у зазначеному розмірі за домовленістю сторін здійснюється до 05.08.2020р., та, як пояснив ОСОБА_9 в судовому засіданні, була здійснена ПрАТ СК «ЮНІВЕС». Тобто, фактично за взаємною домовленістю між ОСОБА_9 та ПрАТ СК «ЮНІВЕС» було зменшено суму страхового відшкодування з 99000,00 грн. до 85000,00 грн., та відповідну різницю у розмірі 14000,00 грн. потерпілий просить апеляційної інстанції стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 .

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року в справі №755/18006/15 зроблено висновок про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови коли розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В цьому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Велика Палата Верховного Суду вважає, покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що угода про виплату страхового відшкодування ГО-12304/ХВ, укладена між ОСОБА_9 та ПрАТ СК «ЮНІВЕС» не може збільшувати обсяг цивільно-правової відповідальності ОСОБА_7 .

Таким чином, вирок суду в частині стягнення з ОСОБА_7 на користь потерпілого відшкодування матеріальної шкоди в розмірі, що становить різницю між доведеною спричиненою матеріальною шкодою в сумі 165824,40 грн. та сумою страхового відшкодування, яку мало сплатити на його користь ПрАТ СК «ЮНІВЕС», згідно поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/2412081 від 06.06.2018р. 99000,00 грн., тобто у розмірі 66824,40 грн. (165824,40-99000,00=66824,40) є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги потерпілого та його представника в цій частині його не спростовують.

Доводи захисника ОСОБА_8 , викладені в запереченнях на апеляційну скаргу потерпілого про те, що ОСОБА_9 додані до апеляційної скарги документи на підтвердження розміру моральної шкоди, які у судовому засіданні не досліджувалися, є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами кримінального провадження (т.2 а.с.31, 37-39, 47, 49).
Разом з тим, колегія суддів вважає слушним апеляційний довід потерпілого та його представника в частині збільшення розміру моральної шкоди.

Так, згідно ст. 129 КПК України, ухвалюючи вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру цивільного позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому.

Згідно вимог ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно із положеннями п.2 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що в рамках кримінального провадження потерпілим ОСОБА_9 було пред`явлено цивільний позов, в якому він просить стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 100 000,00 грн. в якості відшкодування моральної шкоди.

Вказану позовну вимогу потерпілого ОСОБА_9 судом першої інстанції задоволено частково та постановлено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого моральну шкоду в розмірі 7 000 грн.

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди на користь потерпілого суд першої інстанції виходив з того, що потерпілим заявлено про стягнення моральної шкоди в сумі 100 000 грн., при цьому вказану суму суд визнав явно завищеною, виходячи з міркувань розумності, справедливості, та на користь потерпілого ухвалив стягнути з обвинуваченого лише 7000 грн. моральної шкоди. З даним висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується.

Колегія суддів вважає, що при вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди потерпілому, суд першої інстанції не врахував характер та тривалість заподіяних йому моральних страждань, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості. Задовольняючи частково цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції в достатній мірі не врахував моральні та фізичні страждання останнього, пов`язані з його лікуванням та реабілітацією від отриманих травм, оскільки внаслідок протиправних дій обвинуваченого йому було заподіяно гостру закриту черепно-мозкову травму у вигляді струсу головного мозку та закриту травму правого колінного суглобу, що призвело до стійкого погіршенням стану фізичного і психічного здоров`я з наступним обмеженням і неможливістю реалізації загально-соціальних, побутових та професійних можливостей, порушенням звичного способу та укладу його життя.

Крім того, на час події дружина ОСОБА_9 перебувала на 8 місяці вагітності, повідомлення про ДТП вплинуло також і на її здоров`я та малюка, який народився через місяць від події. Однак, через отримані тілесні ушкодження, ОСОБА_9 був позбавлений можливості допомагати дружині в догляді за дитиною. Будучи єдиним годувальником сім`ї, він через свій стан, не міг працювати та утримувати сім`ю. Більш того, на протязі 2 років потерпілий вимушений постійно приїздити до м. Харкова на слідчі дії, а потім в судові засідання, витрачаючи свої кошти на проїзд, час та здоров`я.

На переконання колегії суддів, з урахуванням моральних страждань потерпілого ОСОБА_9 , який внаслідок вчиненого кримінального правопорушення зазнав фізичних та психологічних страждань, що негативно впливають на його життя, суд першої інстанції визначив завдану йому моральну шкоду в недостатньому розмірі.

Тому, керуючись ч.1 п.2 ст.407 КПК України та п. 3 ч. 1 ст. 408 КПК України колегія суддів вважає, що слід змінити вирок суду в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 про стягнення моральної шкоди та збільшити розмір відшкодування моральної шкоди потерпілому з 7000 грн. до 50 000 грн., що не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, ч.1 ст. 408, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 15.09.2020 року по справі щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , в частині вирішення цивільного позову, - змінити.

Апеляційну скаргу потерпілого та його представника, - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, - залишити без задоволення.

На підставі п.3 ч.1 ст.408 КПК України збільшити суму, яка підлягає стягненню на користь потерпілого та стягнути із обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 :
-на відшкодування моральної шкоди 50 (п`ятдесят тисяч) грн.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:
____________ _______________ ____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4