Номер провадження: 11-кп/813/973/21
Номер справи місцевого суду: 511/276/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04.02.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуюча суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарки судового засідання ОСОБА_5 ,

захисниці ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисниці обвинуваченого ОСОБА_7 адвокатки ОСОБА_6 на ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 16.01.2021 у кримінальному провадженні №0000497, внесеному до ЄРДР 19.04.2017, якою продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_7 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 125 КК України, -

встановив:

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.
Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 16.01.2021 задоволено клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Продовжено ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто з 16.01.2021 до 16.03.2021 включно в ДУ «Одеський слідчий ізолятор».

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на час розгляду клопотання наявні та не змінилися заявлені прокурором ризики, передбачені ст. 177 КПК України, обрання більш м`якого запобіжного заходу не в змозі буде забезпечити належну поведінку обвинуваченого, обставин, які б перешкодили застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, судом не встановлено.
Вимоги апеляційної скарги.
На вказану ухвалу захисниця обвинуваченого ОСОБА_7 адвокатка ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить оскаржену ухвалу скасувати, постановити нову, якою застосувати альтернативний запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що рішення районного суду є необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, оскільки ні прокурором у клопотанні, ні районним судом в ухвалі не обґрунтовано продовження існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. Також захисниця зазначає, що районним судом не перевірено вагомість наявних доказів вчинення обвинуваченим інкримінованих йому кримінальних правопорушень та не прийнято до уваги міцність соціальних зв`язків обвинуваченого, що свідчить про можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 іншого більш м`якого запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту.
Позиції учасників судового розгляду.
Прокурор, будучи належним чином сповіщений про час, дату та місце судового розгляду апеляційної скарги, в судове засідання апеляційного суду не прибув, причини неявки не повідомив, в зв`язку з чим, враховуючи вимоги ч. 4 ст. 405, ч. 4 ст. 422-1 КПК України, апеляційний суд вважає за можливе провести розгляд апеляційної скарги без участі прокурора.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисниці адвокатки ОСОБА_6 , які підтримали доводи апеляційної скарги; дослідивши матеріали провадження та вимоги апеляційної скарги, апеляційний суд доходить таких висновків.

Мотиви апеляційного суду.
Частина 1 статті 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Рішенням Конституційного суду України від 13 червня 2019 року визнано неконституційним закріплене статтею 392 КПК України обмеження права учасників кримінального провадження окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, та визнано, що ухвали, які постановлені судом першої інстанції на стадії судового розгляду, до ухвалення судового рішення по суті, підлягають перегляду в апеляційному порядку.

За змістом ст. 331 КПК України до спливу двомісячного строку з дня застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, районний суд виконав вимоги ст. ст. 199, 331 КПК України, та прийняв обґрунтоване рішення про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 .

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не перевірив наявність достатніх доказів винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, апеляційний суд вважає такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

При розгляді апеляційної скарги, виконуючи вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», апеляційний суд застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до практики ЄСПЛ, «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватись арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 § 1 (с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» (K.F. проти Німеччини, 27.11.1997 р., § 57).

Більш того, якщо виходити з поняття «обґрунтована підозра», приведеного в п. 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21.04.2011 у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», то обґрунтована підозра означає, що існують факти та інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Фактів та інформації, які переконливо свідчать про причетність ОСОБА_7 до вчинення вищевказаних кримінальних правопорушень, в клопотанні прокурора та доданих до нього матеріалах міститься достатньо доказів для висновку про обґрунтованість повідомленого останньому обвинувачення.

Вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунуте звинувачення (рішення у справі «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства» від 28.10.1994 та Фокс, Кемпбелл і Гратлі проти Сполученого Королівства» від 30.09.1990.

Слід зазначити, що у відповідності до положень ч. 2 ст. 94 КПК України, жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі докази в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою у відповідності до положень ч. 1 ст. 94 КПК України.

Відповідно до ст. ст. 89, 94 КПК України, оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при подальшому розгляді кримінального провадження та прийнятті остаточного рішення за результатами судового розгляду.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Мотивуючи неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, апеляційний суд погоджується з висновком районного суду, що раніше доведені ризики не зменшились та не перестали існувати.

Апеляційний суд вважає, що особа обвинуваченого, тяжкість кримінальних правопорушень, які ставляться у провину ОСОБА_7 стороною обвинувачення, в тому числі, вчинення особливо тяжкого кримінального правопорушення, тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим, існування ризиків можливого переховування від суду, незаконного впливу на потерпілу та свідків у цьому кримінальному провадженні, вчинення іншого кримінального правопорушення, а також те, що на даний час триває судовий розгляд, виправдовують необхідність продовження строку дії найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та дають апеляційному суду можливість дійти висновку про обґрунтованість рішення районного суду щодо наявності у справі реальних ознак справжнього суспільного інтересу, який, навіть з урахуванням презумпції невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи обвинуваченого.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні серед іншого тяжкого та особливо тяжкого кримінальних правопорушень, а отже, при оцінці ризику переховування від правосуддя, поряд з іншими обставинами, може братися до уваги і загроза відносно суворого покарання, як це відображено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пунцельт проти Чехії» від 25.04.2000.

У справі «Амбрушкевич проти Польщі» від 04.05.2006, Європейський суд з прав людини наголошує, що не викликає протиріч те, що в деяких особливих випадках позбавлення свободи може бути єдиним засобом, який дозволяє гарантувати явку обвинуваченого суду, зокрема, з урахуванням його особистості та характеру злочину, а також тяжкості ймовірного покарання.

Крім цього апеляційний суд приходить до висновку, що про наявність ризику переховування від суду, свідчить той факт, що ОСОБА_7 офіційно не працевлаштований, не одружений, а тому обвинувачений не має міцних соціальних зв`язків та будучи обізнаним про ступінь тяжкості інкримінованих йому кримінальних правопорушень та покарання, яке загрожує в разі визнання його винуватим, може здійснити спроби переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкриміновані йому кримінальні правопорушення.

Апеляційному суду стороною захисту не надано доказів щодо наявності в обвинуваченого ОСОБА_7 міцних соціальних зв`язків.

Ризик вчинення іншого кримінального правопорушення підтверджується тим, що обвинувачений ОСОБА_7 офіційно не працює, що свідчить про відсутність у нього офіційних джерел для існування, раніше притягувався до кримінальної відповідальності.

Ризик незаконного впливу на потерпілу та свідків у цьому кримінальному провадженні підтверджується тим, що у даному кримінальному провадженні триває судовий розгляд, свідки та потерпіла в межах якого на даний час судом не допитані, а тому докази, на яких може ґрунтуватися або якими може спростовуватися обвинувачення, судом не досліджувалися.

Апеляційний суд вважає, що при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, районний суд обґрунтовано врахував, обставини передбачені ст. 178 КПК України, а саме: вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 інкримінованих йому кримінальних правопорушень, тяжкість покарання, що загрожує останньому в разі визнання його винуватим, дані про особу обвинуваченого, та існуючі ризики, які не зменшилися.

З урахуванням вищевикладених обставин, апеляційний суд погоджується з висновком районного суду про відсутність обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК України, які є перешкодою для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 та наявність підстав для необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , виходячи з вимог ст. ст. 177, 178, 183, 199 КПК України, оскільки запобігти наявним у справі ризикам іншим чином є неможливим.

Інших доводів щодо існування обставин, які могли би бути підставою для скасування оскарженого судового рішення апеляційному суду не надано.

Разом з цим, апеляційним судом встановлені обставини, які, на думку апеляційного суду, потребують звернення особливої уваги районного суду під час розгляду кримінального провадження.

Так, апеляційний суд звертає увагу районного суду на положення ст. 8 Конституції України та ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Аналіз практики Європейського суду щодо тлумачення положення «розумний строк» свідчить: в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» Суд роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні Європейського суду для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Аналіз наданих апеляційному суду копій виділених матеріалів кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 , пояснень сторони захисту свідчать про те, що кримінальне провадження перебуває на розгляді суду першої інстанції досить тривалий час. Протягом цього часу обвинувачений тримається під вартою, але судовий розгляд не завершений.

Апеляційний суд вважає таку невиправдану тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч. 4 ст. 28 КПК України, тягне за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд доходить висновку про те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому не підлягають задоволенню, оскаржену ухвалу необхідно залишити без змін. При цьому апеляційний суд звертає увагу районного суду на необхідність дотримання розумних строків судового розгляду обвинувального акту в кримінальному провадженні №0000497, внесеному до ЄРДР 19.04.2017, відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 125 КК України, відповідно до вимог ст. 28 КПК України.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 422-1, 424, 532 КПК України, Одеський апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу захисниці обвинуваченого ОСОБА_7 адвокатки ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 16.01.2021 у кримінальному провадженні №0000497, внесеному до ЄРДР 19.04.2017, якою продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_7 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 125 КК України, - залишити без змін.

Звернути увагу районного суду на необхідність дотримання вимог ст. 28 КПК України щодо розумних строків розгляду справи.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4