Ухвала

іменем України
15 березня 2021 року

м. Київ
справа № 469/347/15-к

провадження № 51-697ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Березанського районного суду Миколаївської області від 02 вересня 2016 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року в кримінальному провадженні № 0000316 щодо
ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Березанського районного суду Миколаївської області від 02 вересня 2016 року ОСОБА_4 засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.
Початок відбуття строку покарання ОСОБА_4 визначено обчислювати з моменту взяття його під варту. Запобіжний захід стосовно засудженого не обирався.
Відмовлено в повному обсязі у задоволенні цивільного позову ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Вирішено питання щодо долі судових витрат і речових доказів у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим за те, що він 10 жовтня 2014 року близько 14:30 у с. Єлизаветівка Березанського району Миколаївської області, керуючи шкільним автобусом марки БАЗ А07913, державний номерний знак НОМЕР_1 , належним відділу освіти Березанської райдержадміністрації, рухаючись за маршрутом Комісарівка Єлизаветівка Дмитрівка, у світлий час доби по вул. Центральній у с. Єлизаветівка, в районі будинку № 23 здійснив зупинку для висадки пасажирів, після чого грубо порушив вимоги пунктів 1.5, 1.7, п.п. «б» 2.3, пунктів 10.1, 12.3 Правил дорожнього руху, а саме: проявив неуважність до дорожньої обстановки, не стежив за її змінами, не контролював руху свого транспортного засобу, хоча зобов`язаний був постійно його контролювати і мав таку можливість, не був особливо уважний до такої категорії учасників дорожнього руху, як діти, а саме до малолітнього пішохода ОСОБА_6 , яка перебувала у полі зору водія в близькості від проїзної частини, та надалі вийшла на смугу руху автобуса. Перед початком руху автобуса вперед водій ОСОБА_4 не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, при виникненні небезпеки для руху, яку водій об`єктивно спроможний виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди та своїми діями створив загрозу життю та здоров`ю громадян.
Унаслідок цього водій ОСОБА_4 допустив наїзд вищезазначеним транспортним засобом на малолітнього пішохода ОСОБА_6 , яка в результаті дорожньо-транспортної пригоди від отриманих тілесних ушкоджень померла на місці пригоди.
Миколаївський апеляційний суд ухвалою від 12 листопада 2020 року апеляційні скарги ОСОБА_4 , прокурора відділу прокуратури Миколаївської області ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_5 залишив без задоволення, а вирок Березанського районного суду Миколаївської області від 02 вересня 2016 року щодо ОСОБА_4 без змін.
Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , покликаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно надану оцінку доказам та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції щодо нього скасувати, а кримінальне провадження закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК). Вважає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та доказам, встановленим у судовому засіданні, обвинувачення ґрунтується на припущеннях суду. На думку засудженого, всупереч вимогам ст. 419 КПК указані обставини не отримали належної оцінки суду апеляційної інстанції, який необґрунтовано залишив вирок суду першої інстанції без зміни.
Мотиви Суду
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі засудженого ОСОБА_4 , та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За статтею 438 вказаного Кодексу суд касаційної інстанції не вправі скасувати чи змінити оскаржені рішення через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, а під час його перегляду виходить з обставин, установлених у вироку.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що засуджений, не погоджуючись із постановленими щодо нього судовими рішеннями, крім іншого, наводить доводи, які стосуються неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, а також оцінки судами доказів, з якими він не погоджується та дає власну оцінку наведеним у рішеннях доказам. Проте вказані доводи з огляду на положення статей 433 та 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції. Натомість зазначені обставини, на які, зокрема, посилається у касаційній скарзі засуджений, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
Твердження засудженого про те, що вирок суду про його винуватість у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, ґрунтується на припущеннях, є безпідставними, виходячи з такого.
Як видно з копії вироку, суд свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та кваліфікацію його дій за вказаною нормою кримінального закону зробив на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, про що в судовому рішенні навів докладні мотиви.
Згідно з положеннями ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку.
Зокрема, незважаючи на невизнання ОСОБА_4 своєї вини у пред`явленому обвинуваченні, такого висновку місцевий суд дійшов на підставі аналізу: показань допитаних у судовому засіданні потерпілої ОСОБА_5 , свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ; показань експертів ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 ; фактичних даних, що містяться у протоколах зі схемами та фототаблицями до них, а саме у протоколах огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 10 жовтня 2014 року, проведення слідчих експериментів від 22 жовтня 2014 року за участю ОСОБА_4 та за участю потерпілої ОСОБА_5 ; висновків експертів від 27 лютого 2015 року № 85, від 11 листопада 2014 року № 2388; від 01 листопада 2014 року № 2/273, від 28 жовтня 2014 року № 4/153 та від 28 листопада 2014 року № 207; свідоцтва про смерть від 11 жовтня 2014 року № 2388 й інших наведених у вироку доказів.
При цьому суд детально проаналізував та належно оцінив позицію ОСОБА_4 , котрий своєї вини у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнавав, і таку версію останнього суд умотивовано спростував у вироку.
Таким чином, у вироку в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину, які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК.
Встановивши фактичні обставини справи, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, суд першої інстанції надав їм оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку. При цьому сукупність зібраних у справі доказів дала суду обґрунтовані підстави визнати доведеною винуватість ОСОБА_4 у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що призвело до смерті потерпілої ОСОБА_6 , і кваліфікувати його дії за ч. 2 ст. 286 КК.
Згідно зі ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційних скаргах, та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, та з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.
Відповідно до ч. 2 цієї статті при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Вказаних вимог закону суд апеляційної інстанції дотримався.
Крім того, суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , детально дослідивши матеріали кримінального провадження, в тому числі шляхом проведення судового слідства, спростовував його доводи, навівши підстави визнання їх необґрунтованими.
Як вбачається з копії ухвали, доданої до касаційної скарги, суд апеляційної інстанції, погоджуючись із висновками місцевого суду, в ухвалі зазначив, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, ґрунтується на зібраних у кримінальному провадженні та перевірених у судовому засіданні доказах, оцінених у сукупності. Вказав, що, як встановлено за результатами перевірки матеріалів кримінального провадження, судовий розгляд у ньому проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, спрямованих на повне та всебічне дослідження всіх доказів у справі, зокрема й доводів засудженого щодо його невинуватості і недопустимості доказів, а викладені у вироку висновки суду про доведеність його вини у вчиненні злочину відповідають фактичним обставинам справи і підтверджені дослідженими в судовому засіданні та детально викладеними у вироку доказами.
При цьому істотних порушень норм кримінального процесуального закону під час розгляду справи судом першої інстанції, які би перешкодили суду винести законний і обґрунтований вирок, апеляційний суд не встановив, а стосовно викладених в апеляційній скарзі доводів засудженого, які є аналогічними доводам у касаційній скарзі, навів відповідні мотиви їх необґрунтованості, з чим погоджується й колегія суддів.
З огляду на зазначене колегія суддів касаційної інстанції дійшла висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду за скаргою засудженого є належно умотивованими і обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час постановлення рішень.
Таким чином, твердження, наведені засудженим у касаційній скарзі, не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій, і не містять вагомих доводів, які би дозволили Суду дійти переконання, що вказані рішення були постановлені з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів їх законність, а тому підстав для задоволення касаційної скарги засудженого, суд касаційної інстанції не вбачає.
Отже, касаційна скарга не містить переконливих доводів, які потребують перевірки їх за матеріалами кримінального провадження. Із поданих до неї копій судових рішень видно, що підстав для задоволення скарги немає, а тому відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Березанського районного суду Миколаївської області від 02 вересня 2016 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3