ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/818/231/21 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Умисне тяжке
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 квітня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Харківської області у складі :

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів: - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі - ОСОБА_5

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7

захисника - ОСОБА_8

потерпілого - ОСОБА_9

представника потерпілого - ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Московського районного суду м. Харкова від 23 серпня 2019 року у відношенні ОСОБА_7 ,-

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Лозова Харківської області, громадянина України, раніше не судимого, з вищою освітою, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого та фактично мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

Визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та призначено покарання у виді 8 (восьми) років позбавлення волі.

На підставі ч.5 ст.72 КК України, ОСОБА_7 зараховано у строк відбування покарання термін тримання під вартою з 07.08.2018.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 обчислено з 07.08.2018.

Запобіжний захід стосовно ОСОБА_7 до набрання законної сили вироком, залишено без змін у виді тримання під вартою в державній установі «Харківський слідчий ізолятор».

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування спричиненої злочином матеріальної шкоди суму у розмірі 28434 (двадцять вісім тисяч чотириста тридцять чотири) гривні 58 копійок.

Згідно вироку 4.08.2018, приблизно о 04 годині 30 хвилин, точний час в ході досудового розслідування та суду встановити не виявилося можливим, ОСОБА_7 проходив вздовж буд. № 126 по пр. Тракторобудівників у м. Харкові, де побачив раніше незнайомих йому ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , з якими у нього виник словесний конфлікт через те, що останні голосно себе поводили. В ході даного конфлікту у ОСОБА_7 , зайшовши до себе в квартиру АДРЕСА_2 , виник умисел на спричинення тілесних ушкоджень. Після чого, він взяв ніж у праву руку та вийшов на вулицю.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, ОСОБА_7 підійшов до вищевказаних осіб, що знаходились біля під`їзду № 1, будинку АДРЕСА_3 . В ході словесного конфлікту між ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 з однієї сторони та ОСОБА_7 з іншої сторони, виникла бійка, в ході якої ОСОБА_7 , передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень, маючи можливість передбачати той факт, що в результаті його дій такі наслідки можуть настати, маючи прямий умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень, наніс удар ножом, який знаходився у нього в правій руці, потерпілому ОСОБА_11 у живіт ліворуч, чим спричинив останньому згідно висновку експерта № 12-17/270-А/18 від 31.08.2018, проникаюче колото-різане поранення живота з ушкодженням м`яких тканин, прямого м`язу живота, очеревини, великого сальника, прилеглих судин та крізним крайовим пораненням ІІІ сегменту печінки, яке відноситься до тяжких тілесних ушкоджень.

04.08.2018 ОСОБА_11 був доставлений до відділення політравми ХМКЛШНМД ім. Мещанінова, де ІНФОРМАЦІЯ_2 настала смерть останнього. Причиною смерті ОСОБА_11 стало проникаюче колото-різане поранення живота з ушкодженням печінки та кровотечою із неї і прилеглих судин, що ускладнилось у своїй течії внутрішньочеревною кровотечою, геморагічним шоком.

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї обвинувачений ОСОБА_7 просить скасувати вирок та призначити новий розгляд в суді першої інстанції врахувати, що суд першої інстанції в основу вироку прийняв лише покази тих осіб, які спричинили на нього ( ОСОБА_7 ) напад.

В той же час він впродовж досудового розслідування та розгляду справи в суді неодноразово наголошував на тому, що лише захищався від п`яти нападників та його дії носили вимушений характер, оскільки існувала загроза його здоров`ю, а можливо і життю.

В результаті нападу зазначених осіб він отримав тілесні ушкодження доказом чого є відповідні висновки експертиз.

Також зазначає, що в основу обвинувального вироку були взяті покази особи, яка взагалі була відсутньою на місці злочину.

Вказує, що в повному обсязі визнав цивільний позов потерпілого та навіть почав відшкодовувати шкоду завдану злочином.

Потерпілий ОСОБА_9 просить вирок суду скасувати та ухвалити свій вирок.

Призначити ОСОБА_7 покарання у виді 8 років 6 місяців позбавлення волі.

Зазначає, що покарання призначене обвинуваченому не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого та є меншим ніж просила сторона обвинувачення.

Прокурор від поданої апеляційної скарги відмовився.

Захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

При цьому зазначає, що дії ОСОБА_7 неправильно кваліфіковані на досудовому слідстві, а суд безпідставно відмовив в перекваліфікації з ч.1 ст. 121 на ст.119 КК України, не визнав певні обставини такими, що пом`якшують покарання, та застосував занадто суворе покарання.

В судових дебатах захисник звертала увагу суду на те що як на досудовому слідстві, так і під час судового слідства її підзахисний визнавав, що скоїв кримінальне правопорушення, однак не згоден був з кваліфікацією, яку вважав невірною і тому визнання провини вважається частковим.

ОСОБА_7 усіляко сприяв досудовому слідству, добровільно надав речові докази, жодного разу не змінював свої показання.

Вважає, що з самого початку кваліфікація злочину по ч.2 ст. 121 КК України була невірною.

Обвинувачений наполягав, що умислу на заподіяння шкоди потерпілому ОСОБА_11 або будь кому іншому в нього не було, а ч.2 ст.121 КК прямо передбачує наявність умислу в діях обвинуваченого.

ОСОБА_7 неодноразово пояснював, що ніж в нього був з самого початку, оскільки знаходився в сумці, де стояли пляшки з водою і коли він виходив щоб викинути сміття, ніж залишився у нього в руках, оскільки він забув про нього і до того ж неодноразово брав з собою раніше, коли викидав сміття, щоб вичистити відро.

Вважає, що відсутність умислу в діях ОСОБА_7 , окрім його пояснень, підтверджується також іншими доказами, які були досліджені під час судового розгляду в суді першої інстанції та наведені у вироку суду.

За версією сторони захисту Перцовий саме повертався додому і саме біля входу його піджидали підлітки. Факт того, що відро було пустим, що він вже викинув сміття і повертався від баків зі сміттям свідчить той факт, що після конфлікту Перцовий одразу зайшов до під`їзду.

Таким чином компанія умисно повернулася до під`їзду для продовження конфлікту, коли побачила, що ОСОБА_16 знов вийшов, щоб викинути сміття.

Перцовий був вимушений захищатися від компанії нетверезих підлітків, двоє з яких були озброєні палками.

Вважає що у ОСОБА_7 були всі підстави, щоб побоюватись за своє життя. Він зазнав нападу групи нетверезих підлітків, які усвідомлювали свою силу і безкарність, наносили йому тілесні ушкодження руками, ногами та палками і якби не фатальний збіг обставин невідомо чим могла б закінчитись ця сутичка.

Молоді люди першими розпочали конфлікт і навіть тоді, коли ОСОБА_16 направився додому, вони взяли палки і пішли «виясняти відносини» далі.

Посилання суду у вироку, що ОСОБА_16 мав змогу залишатися вдома, порушує його конституційне право на вільне пересування з одного боку, а з іншого боку підтвердило б впевненість у підлітків в своїй вседозволеності і в тому, що вони можуть вести таким чином з ким завгодно

ОСОБА_16 не міг передбачити настання наслідків, оскільки умислу на тяжких тілесних пошкоджень у нього не було.

Більш того, ОСОБА_16 відмахувався ножем, захищаючись від ударів, які йому наносились, його удари ножем не були прицільними.

Також судом не вірно викладено пояснення ОСОБА_7 оскільки він не біг за підлітками з пляшками з водою і з ножем у руках. Після першої частини конфлікту, коли він вдарив ОСОБА_17 , який перший намагався його вдарити,

ОСОБА_16 з пляшками одразу ж зайшов до під`їзду.

Не в повній мірі викладі покази ОСОБА_18 . Викладені факти, лише йдуть на користь обвинуваченню, чим порушено обов`язок суду всебічного і неупередженого ставлення.

ОСОБА_18 пояснила, що після того, як ОСОБА_16 підійшов до неї з ножем, вони спокійно поговорили і ОСОБА_16 направився додому. За ним пішли ОСОБА_19 та ОСОБА_20 . нібито «поговорити», але при цьому взяли палки і поновили конфлікт.

Невірно викладені пояснення ОСОБА_21 . В вироку зазначено, що ОСОБА_16 після розмови з ОСОБА_18 , почав бігати за хлопцями з ножем.

Натомість всі пояснювали, що після спокійної розмови з ОСОБА_18 , ОСОБА_16 направився додому.

ОСОБА_17 взагалі надав покази, які повністю суперечать показам інших свідків.

Таким чином можна прийти до висновку, що він каже неправду.

Він пояснив, що удари ОСОБА_16 почали наносити лише після того, як ОСОБА_22 отримав ножове поранення, що повністю спростовується поясненнями інших свідків, однак суд не взяв це до уваги.

Ніхто з свідків не зізнався в тому, що ОСОБА_16 нанесли тілесні ушкодження по голові та поперек обличчя, чим було зламано йому ніс, та отримані інші ушкодження.

Суд не в повністю виклав пояснення свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 . які характеризують інших учасників конфлікту і які стверджували, що підлітки знаходились не тільки під впливом алкоголю, але й під впливом наркотичних або інших речовин, вели себе агресивно та неадекватно, що виключає обов`язок всебічного розгляду справи.

Не вірно викладені в вироці результати огляду з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів.

В вироку вказано, що у стані алкогольного сп`яніння перебували лише ОСОБА_26 та ОСОБА_19 . Однак, однак в самих результатах зазначено, що в стані алкогольного сп`яніння перебували ОСОБА_19 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 та було вказано в експертизі, що ОСОБА_11 також перебував в стані алкогольного сп`яніння

Не в повному обсязі був проведена сама перевірка. Було перевірено лише чи знаходяться вони у стані алкогольного сп`яніння. А перевірку на стан наркотичного або іншого сп`яніння не проводилась взагалі. Однак свідки - працівники поліції, які приїхали на виклик, впевнено вказували а очевидність того, що хлопці перебувають під впливом наркотичних або психотропних речовин. А зважаючи на те. що працівники поліції мають достатній досвід, цілком можливо, що це абсолютна правда. Однак ці свідчення повністю виключені судом, що свідчить про упередження.

Суд зазначає, що покази ОСОБА_29 повністю спростовуються показами потерпілого, свідків які є послідовними.

Пояснення свідків не послідовні і частково суперечать один одному.

ОСОБА_17 дав зовсім інші покази, що бити почали лише після того, як ОСОБА_22 отримав ножове поранення, ОСОБА_21 , ОСОБА_18 не бачили ні у кого другої палки, а ОСОБА_17 взагалі стверджував, що палки не було ні в кого. Літвінов визнав, що у ОСОБА_19 була палка, однак не зізнався, що друга палка була у нього, а інша у ОСОБА_30 .

Вважає, що суд повинен був поставити їх покази під сумнів, оскільки місцями вони плутаються, та є велика ймовірність того, що вони бажають уникнути відповідальності , оскільки в провадженні Київського ВГІ перебуває кримінальне провадження по ч.І ст. 125 КК України відносно заподіяння ОСОБА_16 легких тілесних ушкоджень.

Покази потерпілого взагалі не можливо враховувати, оскільки він не був свідком конфлікту і йому все стало відомо лише від учасників конфлікту.

Вважає недоведеним факт того, що у Перцового був прямий умисел.

Окрім того, що про відсутність умислу ОСОБА_7 заявляв з самого початку, відсутність умислу підтверджують покази свідків, які пояснювали, що ОСОБА_16 знаходився головою вниз і не дивився перед собою.

Ножем ні в кого не цілився, а лише відмахувався ним із сторони в сторону у той час. коли його били.

Вважає, що суду було надано достатньо доказів того, що дії інших учасників конфлікту несли реальну загрозу життю та здоров`ю Перцового, про що свідчить, що їх було п`ятеро, двоє з яких були неповнолітніми, вони першими розпочали конфлікт і коли його вже було вичерпано, вирішили продовжити, знаходились у стані алкогольного сп`яніння, а на підставі свідчень свідків, двоє з яких є співробітниками поліції, знаходились під дією якихось психотропних або інших препаратів, вели себе агресивно і неадекватно, двоє з яких були озброєні палками, нанесли моєму ОСОБА_7 згідно висновку експертизи легкі тілесні ушкодження, зламали ніс та спричинили інші ушкодження.

Автор апеляційної скарги також вказує, що суд призначаючи покарання не врахував те, що згідно висновку з поліклініки мати ОСОБА_16 тяжко хвора та потребує постійного нагляду та окрім сина її доглядати нікому.

Судом не встановлено всі обставин, які пом`якшують покарання.

Судом зазначено, що лише щире каяття може бути визнане обставиною, що пом`якшує покарання згідно зі ст.66 КК.

Однак судом не звернута уваги, що перелік обставин, що пом`якшують покарання не є вичерпним.

На думку автора апеляційної скарги до цих обставин належить сприяння досудовому розслідуванню, позитивні характеристики від сусідів з місця проживання, наявність на утриманні тяжко хворої літньої матері, яка потребує догляду, за якою окрім сина нікому приглядати, визнання в повному обсязі цивільного позову та його часткове відшкодування, визнання провини, у скоєному та готовий нести відповідальність, при цьому не погоджуючись лише з кваліфікацією його дій.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який заперечував проти задоволення всіх поданих апеляційних скарг, обвинуваченого та його захисника, які підтримали подані ними апеляційні скарги та заперечували проти апеляційної скарги потерпілого; потерпілого та його представника, які підтримали подану потерпілим апеляційну скаргу та заперечували проти апеляційних скарг сторони захисту, дослідивши матеріали провадження колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Клопотань від сторін кримінального провадження, щодо необхідності вирішення питань, не вирішення яких перешкоджає апеляційному розгляду не надходило.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог, передбачених КПК України.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 91 КПК України, окрім іншого у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення; винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат.

Згідно статті 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Названі вимоги закону судом першої інстанції дотримані.

Як вбачається з матеріалів провадження, показів обвинуваченого ОСОБА_7 наданих ним в суді першої інстанції та поясненнях під час апеляційного розгляду він не заперечував, що саме від його дій - удару ножем потерпілий ОСОБА_11 отримав тілесне ушкодження від якого згодом помер.

В той же час, обвинувачений ОСОБА_7 вважав, що в нього був відсутній умисел на заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_11 , оскільки він відмахувався ножем від осіб, які його били та не бачив куди саме спрямовує ніж.

Таким чином, обвинувачений вважав, що його дії мали бути кваліфіковані за ч.1 ст. 119 КК України як вбивство з необережності.

Між тим, судом першої інстанції перевірено таку версію обвинуваченого та вона спростована сукупністю доказів досліджених під час судового розгляду.

Зокрема, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що не надано доказів того, що поведінка учасників події, яка мала місце 04.08.2018 несла реальну загрозу, такий характер небезпеки здоров`ю або життю ОСОБА_7 , що для останнього відповідала для такого захисту, як застосування ножа.

Позиція обвинуваченого стосовно того, що він діяв з метою захисту, оскільки на нього безпричинно та зненацька напали, та у нього був відсутній умисел спрямований на спричинення ножового поранення ОСОБА_11 , а також відсутність у ОСОБА_7 можливості самостійно залишити місце події до часу спричинення тілесних ушкоджень, не знайшла свого підтвердження у суді, оскільки спростована матеріалами справи.

Погоджуючись із таким висновком суду першої інстанції колегія суддів зазначає наступне.

За нормативним визначенням умисне тяжке тілесне ушкодження (ст. 121 КК України) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на здоров`я іншої людини, наслідками у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень та причинним зв`язком між указаним діянням та наслідками, а із суб`єктивної сторони умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти тяжкої шкоди здоров`ю потерпілого, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання (ст. 24 КК України).

Кримінальна відповідальність за ч. 2 ст. 121 КК України настає за умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

У випадку, коли особа, яка позбавила потерпілого життя чи заподіяла йому тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення (злочинна самовпевненість), або ж не передбачала можливості настання таких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити (злочинна недбалість), її дії залежно від наслідків слід розглядати як убивство через необережність чи заподіяння необережного тяжкого або середньої тяжкості тілесного ушкодження і кваліфікувати за ст. 119 КК України чи ст. 128 КК України.

Отже, розмежування умисного протиправного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень іншій людині, що спричинило її смерть (ч. 2 ст. 121 КК України), і вбивство, вчинене через необережність (ч.1 ст. 119 КК України), здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих злочинів.

Окрім того, при визначенні ступеня тяжкості заподіяних тілесних ушкоджень за способом вчинення діяння враховуються локалізація, характер, механізм утворення травм та ушкоджень, які можуть бути визнані тяжкими, в тому числі й небезпечними для життя в момент заподіяння, а зміст і характер інтелектуального та вольового критеріїв вини у зазначених злочинах з матеріальним складом обумовлюються усвідомленням особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбаченням його негативних наслідків та ставленням до них.

Згідно висновків судово-медичної експертизи № 12-17/270-А/18 від 31.08.2018, у ОСОБА_11 мало місце проникаюче колото-різане поранення живота з ушкодженням м`яких тканин, прямого м`язу живота, очеревини, великого сальника, прилеглих судин та крізним крайовим пораненням III сегменту печінки.

Травма встановлена у ОСОБА_11 має ознаки тяжкого тілесного ушкодження відповідно до п. 2.1.1 «а», п. 2.1.2., п 2.1.3. «к», «о» «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень».

Причиною смерті ОСОБА_11 явилося проникаюче колото-різане поранення живота з ушкодженням печінки та кровотечою із неї і прилеглих судин, що ускладнилося у своїй течії внутрішньочеревною кровотечою, геморагічним шоком.

Таким чином, тяжке тілесне ушкодження, яке спричинило смерть ОСОБА_11 , було безпосереднім наслідком заподіяного ОСОБА_7 удару ножем.

Вказаний наслідок такої дії знайшов відображення у висновках експертиз стосовно тяжкості отриманого потерпілим тілесного ушкодження, ступінь тяжкості якого ніким не оспорюється.

Крім того суд дійшов вірного висновку про те, що позиція обвинуваченого спростовується показами потерпілого, свідків, які у суді надавали послідовні свідчення, котрі не змінювали в ході судового розгляду справи, а відтак відсутні підстави ставити данні свідчення під сумнів.

Також, сам ОСОБА_7 зазначив у суді, що після першої частини конфлікту, він мав реальну змогу уникнути подальшого його розвитку, оскільки безперешкодно прийшов до дому та мав реальну змогу там залишитися.

В той же час, ОСОБА_7 близько 04 годині 04.08.2018 вийшов з дому з метою, як зазначив останній, викинути сміття, при цьому тримаючи ніж в правій руці.

Отже, суд вірно врахував дані про обставини скоєння ОСОБА_7 кримінального правопорушення, спосіб і знаряддя злочину, зокрема те, що ОСОБА_7 наніс удар ножем, глибину, розміри рани з рівними краями та гострими кутами.

Таким чином підставі аналізу вищенаведених доказів, суд дійшов правильного висновку, що обвинувачений діяв з прямим умислом направленим на спричинення ОСОБА_11 тяжкого тілесного ушкодження.

Отже, враховуючи, що при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_7 місцевим судом були встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для правильного вирішення справи, а також з урахуванням того, що будь-які належні докази на спростування викладених у обвинуваченні обставин відсутні, колегія суддів дійшла висновку, що діям обвинуваченого надано правильну кримінально-правову оцінку, а його винуватість у вчиненому доведена поза розумним сумнівом.

Посилання в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого на те, що досліджені судом першої інстанції докази (покази свідків) не свідчать про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, суперечить вимозі апеляційної скарги, в якій взагалі не ставиться питання про дослідження жодного з доказів.

Автор апеляційної скарги (захисник обвинуваченого) орієнтував суд апеляційної інстанції на те, щоб дати іншу оцінку доказам які вже були предметам дослідження судом першої інстанції, але при цьому не ініціював питання щодо їх повторного дослідження.

Більше того, обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник в суді апеляційної інстанції підтвердили та наполягали на задоволенні узгодженої між ними вимоги апеляційних скарг про скасування вироку суду та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Між тим в апеляційних скаргах відсутні посилання на жодну з передбачених ст.ст. 412,415 КПК України підставу для скасування судового рішення та не наведено жодної обставини, яка перешкодила чи могла перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Не наведено таких підстав і безпосередньо під час апеляційного розгляду.

Отже, наведені в апеляційних скаргах обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 мотиви щодо незгоди з судовим рішенням в частині доведеності його вини за ч.2 ст. 121 КК України, не спростовують правильності висновків суду і не містять переконливих доводів, які би дозволили колегії суддів дійти висновку, що рішення було постановлено з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів його законність.

За таких обставин доводи апеляційної скарги сторони захисту слід визнати непереконливими, а самі апеляційні скарги сторони захисту такими, що не підлягає задоволенню.

Колегія суддів також не вбачає підстав для задоволення апеляційної потерпілого, та виходить при цьому з наступного.

Покарання ОСОБА_7 призначено у відповідності до вимог ст. 65 КК України.

Судом враховано тяжкість вчиненого ним злочину, який відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином.

Досліджено дані про особу обвинуваченого, згідно яких ОСОБА_7 раніше не судимий, офіційно не працевлаштований, має місце реєстрації, та фактичне місце мешкання, за яким характеризується посередньо, та мешкає разом з матерію, яка є пенсіонеркою, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває.

Також, призначаючи ОСОБА_7 покарання судом обґрунтовано встановлено

відсутність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого та обґрунтовано мотиви такого висновку.

Обставин, що обтяжують його покарання, відповідно до вимог ст.67 КК України, також не встановлено.

За таких обставин остаточно призначене обвинуваченому покарання у виді 8 років позбавлення волі, яке не є мінімальним, передбаченим санкцією ч.2 ст. 121 КК України, цілком відповідає тяжкості кримінального правопорушення, особі обвинуваченого та здатне досягти мети покарання визначеній у ст. 50 КК України.

Істотних порушень вимог кримінально процесуального Закону під час апеляційного розгляду не встановлено.

Відтак вирок суду є законним та обґрунтованим. А підстави для його скасування на які посилаються автори апеляційних скарг відсутні.

Керуючись ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Московського районного суду м. Харкова від 23 серпня 2019 року у відношенні ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а особою яка тримається під вартою у той же строк з дня з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий-

Судді-