Житомирський апеляційний суд
Справа №273/469/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.199 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2021 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції в залі суду в м.Житомирі матеріали судового провадження №273/469/20 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на ухвалу Баранівського районного суду Житомирської області від 04 лютого 2021 року,
в с т а н о в и в:
ухвалою Баранівського районного суду Житомирської області від 04 лютого 2021 року, задоволено клопотання прокурора Новограда-Волинської місцевої прокуратури ОСОБА_9 та продовжено ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід - у вигляді тримання під вартою тривалістю 60 днів до 05.04.2021 з визначеним розміром застави у розмірі 50 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, шо складає 105 100 грн.

Свої висновки суд першої інстанції мотивував достатністю підстав вважати, що існують обґрунтовані ризики того, що ОСОБА_8 , перебуваючи на волі може вчинити інше кримінальне правопорушення, переховуватися від органів досудового розслідування і суду з метою уникнення покарання за вчинення кримінального правопорушення, може незаконно впливати на свідків та потерпілого у цьому кримінальному провадженні, а також перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 просить змінити ухвалу суду першої інстанції та обрати ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з 20 годин вечора до 08 годин ранку наступного дня за місцем реєстрації - АДРЕСА_1 . Крім того, просить зменшити ОСОБА_8 розмір застави з 50 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто з 105 100 грн. до 20 розмірів прожиткового мінімуму працездатних осіб, тобто до 40 140 грн.

При цьому, наголошує що викладені висновки суду в оскаржуваній ухвалі є безпідставними, оскільки на протязі року ОСОБА_8 відбував покарання за іншим вироком в місцях позбавлення волі, термін якого закінчився 18.12.2020. Звертає увагу, що в ОСОБА_8 є друзі родичі і т.д., відсутнє ж постійне місце роботи, як наслідок - джерело доходів, тому, що останній знаходиться в слідчому ізоляторі, обвинувачений зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Крім того, ОСОБА_8 ніколи не переховувався і його не оголошували в розшук, ряд свідків у провадженні вже допитані, інші ж кримінальні правопорушення інкриміновані його підзахисному не підтверджені вироками суду, а тому не можуть бути доказом можливості вчинення ОСОБА_8 іншого правопорушення. Наголошує, що цим же суддею 25 вересня 2020 року винесено ухвалу про відмову в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_10 (інший обвинувачений у провадженні) і обрано останньому запобіжний захід у вигляді домашнього арешту без використання електронних засобів контролю. При цьому, звертає увагу, що ОСОБА_8 перебуває пі д вартою з 06.12.2019 по даний час і хоча він разом з ОСОБА_11 обвинувачується у спричиненні потерпілому ОСОБА_12 матеріальної шкоди на загальну суму всього 1365 грн. 67 коп., однак ОСОБА_10 ще 25.09.2020 змінили міру запобіжного заходу з тримання під вартою на нічний домашній арешт, а ОСОБА_8 при тих самих обставинах знаходиться під вартою. Наголошує, що обвинувачений ОСОБА_8 не має на меті уникати кримінальної відповідальності, так як має постійне місце проживання, стверджує, що не намагатиметься переховуватись, а сприятиме судовому розгляду справи з метою з`ясування обставин даної справи, так як особисто зацікавлений в тому, щоб справа швидше закінчилась.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника та обвинуваченого, які просили апеляційну скаргу задовольнити, думку прокурора, яка просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження, а також ухвалу суду в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

У відповідності до ч.1 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Нормами ч.2 цієї статті визначено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частиною 3 ст.331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

У відповідності до вимог ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст.178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Як встановлено апеляційним судом та, що знайшло своє підтвердження і у відповідних матеріалах провадження, 04.02.2021 в судовому засіданні Баранівським районним судом, в порядку ст.331 КПК України, було розглянуто клопотання прокурора ОСОБА_9 про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 (а.п.42).

В цьому ж судовому засіданні було розглянуто й усне клопотання обвинуваченого та його захисника адвоката ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 з тримання під вартою на домашній арешт, як і зменшення розміру застави в разі продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (а.п.38-40).

Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, суд першої інстанції дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та правильно прийшов до висновку про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою. Судом встановлено, що процесуальні ризики, передбачені ст.177 КПК України не зменшилися й виправдовують тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ретельно перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 та доводи обвинуваченого та його захисника, щодо зміни запобіжного заходу, з`ясував обставини, які мають значення для вирішення питання про продовження строку тримання під вартою.

Вирішуючи зазначені клопотання як прокурора, так і обвинуваченого з захисником, суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновку про існування процесуальних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які не зменшилися й виправдовують тримання під вартою обвинуваченого.

При цьому, зважає апеляційний суд і на те, що при розгляді питання щодо обрання чи продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слід враховувати і серйозність звинувачення та ризик втечі обвинуваченого. Крім цього, «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

В даному випадку, суд апеляційної інстанції не може не врахувати і ті факти, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.186 КК України, санкція якого передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк від чотирьох до восьми років.

Крім того, апеляційний суд враховує й характеризуючі особу ОСОБА_8 дані, зокрема те, що останній є раніше неодноразово судимим за вчинення умисних корисливих правопорушень (а.п.24-25), як наслідок, може продовжувати протиправну діяльність, тобто вчиняти нові кримінальні правопорушення.

Також, обвинувачений ОСОБА_8 офіційно не працює, не має постійного джерела доходу, не має постійного місця проживання та сім`ї, тобто ступінь його соціальних зв`язків не є такою, яка б утримувала його за місцем реєстрації.

Крім того, в даному випадку апеляційний суд не може не взяти до уваги і ту кількість кримінальних проваджень відносно ОСОБА_8 , перебуваючих на стадії судового розгляду в Новоград-Волинському міськрайонному суді та Коростишівському районному суді, як і те, що 11.10.2019 ухвалою Коростишівського районного суду від 10.10.2019 ОСОБА_8 був звільнений із слідчого ізолятору ДУ «Житомирська установа виконання покарань (№8)» у зв`язку з внесенням застави у сумі 40140 грн. та маючи не зняту і не погашену судимість вже 06.12.2019 вчинив нове умисне, тяжке кримінальне правопорушення проти власності за ч.3 ст.186 КК України.

Таким чином, існують реальні ризики того, що під час розгляду провадження він може переховуватись від органів досудового розслідування та суду, перешкоджати кримінальному провадженню шляхом неявки до суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності. Крім того, апеляційний суд в даному випадку, з урахуванням всіх характеризуючих даних обвинуваченого ОСОБА_8 та фактичних обставин інкримінованого йому кримінального правопорушення, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що останній, перебуваючи на волі має реальну можливість незаконно вплинути на свідків у цьому кримінальному провадженні, як і перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Одночасно, апеляційний суд зауважує, що суд першої інстанції на даному етапі провадження (продовження застосування запобіжного заходу) не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема оцінювати докази з точки зору їх достатності та допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінальних правопорушень.

При цьому, в ході апеляційної перевірки матеріалів провадження, судом апеляційної інстанції не встановлено тих беззаперечних стримуючих факторів котрі переконливо забезпечили б належну процесуальну поведінку обвинуваченого в разі зміни останньому запобіжного заходу на більш м`який, у зокрема у вигляді домашнього арешту, на чому наголошує адвокат в своїй апеляційній скарзі.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції належно перевірив доводи адвоката ОСОБА_7 та обвинуваченого щодо зміни запобіжного заходу на більш м`який, з`ясував обставини, які мають значення для вирішення питання продовження строку дії запобіжного заходу останньому.

Наведені апеляційні доводи захисником, зокрема те, що до іншого обвинуваченого у провадженні №0000419 ОСОБА_10 застосовано інший запобіжний захід у вигляді домашнього арешту без використання електронних засобів контролю, в даному випадку, з урахуванням наведеного та принципу індивідуалізації обрання міри запобіжного заходу, є необґрунтованими.

Матеріали провадження не містять переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою та в ході апеляційного розгляду останнім та його захисником не доведені.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що в разі зміни виду запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, а саме домашній арешт, на чому наполягає адвокат в своїй скарзі, може призвести до спроб обвинуваченого переховуватись від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином (незаконно впливати на свідків) та вчиняти інші кримінальні правопорушення.

Таким чином, вирішуючи клопотання, як прокурора про продовження строку тримання під вартою, так і адвоката та обвинуваченого щодо зміни запобіжного заходу на більш м`який, суд першої інстанції, відповідно до ст.178 КПК України, врахував тяжкість покарання, яке загрожує ОСОБА_8 у разі визнання його винним, дані про особу обвинуваченого, та відповідно наявність передбачених ст.177 КПК ризиків переховуватися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином (незаконно впливати на свідків), вчинити інше кримінальне правопорушення, тому дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою останнього та відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу.

Крім того, згідно з ч.4 ст.182 КПК України, розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

За таких обставин, з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, даних про особу ОСОБА_8 , а також встановлених ризиків, передбачених ст.177 КПК України, застава в розмірі 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, обрана судом першої інстанції, на думку апеляційного суду, є відповідною принципам достатності і виваженості, та вразі внесення буде гарантувати виконання обвинуваченим ОСОБА_8 покладених на нього обов`язків.

Таким чином, всі викладені захисником апеляційні доводи були об`єктом дослідження судом першої інстанції і ним надана належна оцінка. Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги не встановлено.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки ухвалене у відповідності до вимог закону, та винесене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми даними, дослідженими та оціненими судом, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу Баранівського районного суду Житомирської області від 04 лютого 2021 року, якою продовжено ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід - у вигляді тримання під вартою тривалістю 60 днів до 05.04.2021 з визначеним розміром застави у розмірі 105100 грн., без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :