Справа № 137/807/20
Провадження №11-кп/801/317/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 березня 2021 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю учасників кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000478 від 09.12.2018,

за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Літинського районного суду Вінницької області від 23.12.2020, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, освіта вища, працюючого ТОВ "ВІАНК", одруженого, на утриманні має двоє дітей, не судимого,

-визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

Вироком Літинського районного суду Вінницької області від 23.12.2020 ОСОБА_7 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч.2 КК України і призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на один рік.

Відповідно до ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 такі обов`язки: - періодично заявлятися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Арешт, накладений ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11.12.2018 р., скасовано.

Речові докази автомобіль «Mitsubishi L200», державний номерний знак НОМЕР_1 , повернуто ОСОБА_8 .

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати в сумі 21561,26 грн.

Судовим рішенням суду першої інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 08.12.2018 близько 23:00 год., керуючи технічно справним автомобілем «Mitsubishi L200», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою «Стрий-Тернопіль-Кропивницький-Знам`янка» в напрямку м. Вінниці, неподалік с. Громадське Літинського району Вінницької області, не врахував дорожньої обстановки, а саме ожеледиці, не обрав безпечної швидкості руху керованого автомобіля, внаслідок чого втратив змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, що призвело до виїзду автомобіля за межі проїзної частини ліворуч, де відбувався наїзд автомобілем на дерево.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир вищевказаного автомобіля ОСОБА_9 від отриманих травм загинув на місці події, інший пасажир даного транспортного засобу ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи №1125 від 17.01.2019 у ОСОБА_9 виявлена сполучна травма тіла; закрита черепно-мозкова травма садна голови, крововиливи в м`які покрови голови, субарахноїдальний крововилив лівої тім`яної ділянки головного мозку; рани лівої вушної раковини; закрита травма грудей та живота множинні переломи ребер з обох сторін по декільком анатомічним лініям, багатоуламковий перелом правої ключиці, розрив хребта на рівні 7-го шийного, 1-го грудного хребців з ушкодженням спинного мозку, компресійний перелом тіла 4-го грудного хребця, перелом лобкової кістки зліва та розходження лобкового симфізу з поширеним крововиливом в м`які тканини малого тазу, садно лівої кисті. Дані тілесні ушкодження виникли від дії тупих твердих предметів, що діяли зі значною силою, можливо 08.12.2018 в момент шляхово-транспортної пригоди. Смерть ОСОБА_9 настала від сполучної травми тіла, яка ускладнилась травматичним шоком. Сполучна травма тіла у ОСОБА_9 мала ознаки тяжкого тілесного ушкодження і стоїть в причинному зв`язку зі смертю.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №521 від 20.06.2019 у ОСОБА_8 виявлено тілесні ушкодження у вигляді сполучної травми тіла: закритої травми грудної клітки, множинних двобічних переломів ребер: справа головок 5-7 ребер, 10-го ребра по передньому відрізку, зліва 5-го ребра по середній аксілярній лінії без зміщення, 8-го ребра по лопатковій лінії без зміщення, 8-го ребра по лопатковій лінії зі зміщенням, 9-10 ребер по задньому відрізку зі зміщенням, перелому рукоятки грудини без зміщення, забою легень, лівобічного багатокамерного рецидивного гемотораксу (дернового), підшкірна емфізема; закритої травми хребта без порушення функції спинного мозку, компресійних переломів Th 1,3,5,6 (грудних), перелому поперечних відростків ТН 9,10,11,12, (грудних) L1 (поперекового хребців зліва без порушення функції спинного мозку. Вказані тілесні ушкодження у ОСОБА_8 по давності утворення відповідають терміну 08.12.2018, виникли від дії тупого твердого предмету (предметів), за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, оскільки травма грудної клітки з лівобічним багатокамерним рецидивним гемотораксом являється небезпечною для життя в момент заподіяння.

Згідно з висновками експертизи технічного стану транспортного засобу №889 від 24.01.2019 та фототехнічної експертизи №19/23/3/71-СЕ/19 від 21.10.2019 у деталях та вузлах робочої гальмівної системи та рульового керування «Mitsubishi L200», державний номерний знак НОМЕР_1 , експлуатаційних несправностей, які б виникнули до ДТП та могли впливати на можливий некерований рух чи керованість даного автомобіля до початку розвитку події ДТП, не виявлено. На момент ДТП шини коліс вищевказаного автомобіля перебували у накачаному стані.

Згідно з висновком автотехнічної експертизи №7988/7989/19-21 від 08.05.2020 в заданій дорожній ситуації, відсутні відомості про можливу наявність технічних причин виникнення некерованого руху (заносу) автомобіля, тому водій автомобіля «Mitsubishi L200», державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_7 , повинен був керуватись технічними нормами вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху України. В даній дорожній ситуації, в діях водія ОСОБА_7 вбачається невідповідність технічним нормам вимог п. 12.1 ПДР України, при виконанні норм яких він мав би можливість попередити дане ДТП.

Порушення ОСОБА_7 вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху України знаходяться у безпосередньому причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди.

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_7 судом першої інстанції кваліфіковані за ч.2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що причинило смерть потерпілого та заподіяли потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи правильність кваліфікації вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у його вчиненні, вважає вирок Літинського районного суду Вінницької області від 23.12.2020 незаконним та підлягає скасуванню через неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості на підставі п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409, ст. ст. 413, 414 КПК України. Просить вирок Літинського районного суду Вінницької області від 23.12.2020 щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України скасувати в частині призначеного покарання та постановити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на три роки. На підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного основного покарання ОСОБА_7 звільнити з іспитовим строком три роки. Відповідно до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 такі обов`язки: - періодично заявлятися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи. В решті вирок залишити без змін.

В доводах апеляційної скарги посилається на те, що при призначенні покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції не взяв до уваги вимоги кримінального закону та не в повній мірі врахував ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, а також обставини вчинення даного кримінального правопорушення і призначив обвинуваченому покарання, яке є явно несправедливим через м`якість. Згідно із ст. 12 КК України злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, відноситься до тяжких злочинів. В той же час обставини вчинення ОСОБА_7 злочину такі, які свідчать про підвищений ступінь суспільної небезпечності вчиненого обвинуваченим діяння, оскільки як вбачається з матеріалів кримінального провадження, в результаті порушень Правил дорожнього руху ОСОБА_7 одна особа загинула та ще одна отримала тяжкі тілесні ушкодження. А тому саме через вибіркову безкарність водіїв, які порушують Правила дорожнього руху, смертність та травматизм на дорогах України залишаються невиправдано високими, а відповідально ставляться до додержання вказаних Правил вкрай мала частина водіїв. Таким чином таке рішення суду щодо призначення ОСОБА_7 основного покарання у вигляді мінімального іспитового строку без позбавлення права керування транспортними засобами суперечить загальним засадам призначення кримінального покарання, наведеним у ст. ст. 50, 65 КК України та у роз`ясненнях постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Інші учасники кримінального провадження судове рішення не оскаржували.

Позиції учасників судового провадження

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримав та наполягав на її задоволенні, посилаючись на викладені у скарзі доводи.

Обвинувачений ОСОБА_7 просив залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення, а вирок суду першої інстанції щодо нього без змін.

Окрім цього, подав письмові заперечення на апеляційну скаргу, у яких просить залишити апеляцію прокурора без задоволення, а вирок місцевого суду без змін. Зазначає, що призначене судом покарання відповідає тяжкості кримінального правопорушення та узгоджується з обставинами справи, що були встановлені судом. Також просить врахувати, що зазначена ДТП сталася внаслідок непередбачуваних обставин, внаслідок якого загинув пасажир ОСОБА_9 , що перебував на задньому сидінні автомобіля. У даному автомобілі перебував також і дядько ОСОБА_7 ОСОБА_8 . Він має стаж водіння з 1994 року і не має адміністративних стягнень за порушення ПДР. На вихованні має двох неповнолітніх дітей, є єдиним годувальником в сім`ї, оскільки дружина займається домашнім господарством та вихованням дітей. З 2006 року він працює на посаді директора ТОВ «ВІАНК» і є єдиним працівником даного підприємства і також виконує обов`язки водія, підприємство в його особі вимушене наймати в оренду вантажні транспортні засоби для надання послуг з перевезення вантажів, а іншої діяльності, яка приносить прибуток підприємство немає. Таким чином водіння транспортних засобів є єдиним джерелом доходу його сім`ї, яка складається із 4 осіб, а тому позбавлення його права керування транспортними засобами фактично позбавить його та його сім`ю засобів до існування. Що стосується основного покарання, то він також вважає його справедливим.

Потерпіла ОСОБА_10 повідомлена належним чином про дату, час і місце апеляційного розгляду. Разом з тим, подала до суду заяву про відсутність до ОСОБА_7 претензій морального та матеріального характеру.

Мотиви суду

Заслухавши доповідь судді, виступи учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги прокурора, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватись на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Як убачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини кримінального провадження, вірно кваліфікував дії обвинуваченого і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Даний висновок суду в апеляційній скарзі не заперечується, а тому перевірці в апеляційній інстанції не підлягає.

Водночас, колегія суддів вважає, що наведені в апеляційній скарзі прокурора доводи про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого, на підставі ст. ст. 413, 414, 420 КПК України є підставою для скасування оскаржуваного вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання у апеляційному порядку, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

У відповідності до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Колегією суддів апеляційного суду встановлено, що вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції керувався вимогами ст. ст. 65-67 КК України та взяв до уваги роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», виходив із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Так зокрема, при визначенні виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , судом першої інстанції враховано характер та ступінь суспільної небезпеки скоєного, так і дані, які характеризують особу обвинуваченого, а також те, що він усвідомив свою вину, щиро розкаявся у скоєному, відшкодував завдану шкоду. Дані обставини суд відносить до обставин, що пом`якшують покарання. Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 згідно ст.67 КК України - відсутні. Також судом враховано те, що він вчинив злочин, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів.

Окрім цього, при призначенні покарання ОСОБА_7 судом враховано досудову доповідь Вінницького міського відділу ДУ «Центр пробації» у Вінницькій області, відповідно до якої, встановлено інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого, його спосіб життя, історію правопорушень, а також середню ймовірність вчинення повторного кримінального правопорушення, орган пробації вважає, що виправлення особи без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства, за умови здійснення нагляду та контролю, із застосуванням соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення.

З огляду на викладене вище, суду першої інстанції дійшов висновку про те, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 можливе без ізоляції від суспільства, а тому призначив йому покарання за ч. 2 ст.286 КК України у межах санкції вказаної статті у виді позбавлення волі без позбавленням права керувати транспортними засобами із застосуванням ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з іспитовим строком, що буде необхідним та достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Апеляційний суд переконаний, що аналізуючи в сукупності зібрані вищезазначені обставини, характер скоєного злочину, обставини та тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про необхідність призначення покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі із застосуванням до покарання положення ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування основного покарання з випробуванням, проти чого не заперечував і прокурор. Зважаючи на дані обставини, апеляційний суд приходить до висновку, що призначене місцевим судом покарання у виді 4 років позбавлення волі відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і не вбачає підстав для призначення більш суворого покарання у виді позбавлення волі.

Разом з тим, санкцією ч.2 ст.286 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Проте, суд першої інстанції вирішив за недоцільне призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, ненавівши при цьому у судовому рішенні жодних підстав для такого висновку.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (далі - постанова Пленуму ВСУ № 7), враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного із співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 1 постанови Пленуму ВСУ № 7, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Разом з тим, при призначенні ОСОБА_7 покарання суд не взяв до уваги вимоги вказаного закону та не в повній мірі врахував ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, а також обставини вчинення даного кримінального правопорушення і призначив обвинуваченому покарання, яке є явно несправедливим через м`якість.

Згідно із ст. 12 КК України злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, відноситься до тяжких злочинів. Також обставини вчинення ОСОБА_7 злочину такі, які свідчать про підвищений ступінь суспільної небезпечності вчиненого обвинуваченим діяння, оскільки судом встановлено, що в результаті порушень Правил дорожнього руху ОСОБА_7 одна особа загинула та ще одна отримала тяжкі тілесні ушкодження.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Колегія суддів апеляційного суду вважає достатньо слушними доводи апеляції прокурора про те, що саме через вибіркову безкарність водіїв, які порушують Правила дорожнього руху, смертність та травматизм на дорогах України залишаються невиправдано високими, а відповідально ставляться до додержання вказаних Правил вкрай мала частина водіїв.

У порушення цих вимог ст. 65 КК України, а також роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 "Пpo практику призначення судами кримінального покарання", суд першої інстанції фактично залишив поза увагою те, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких та при цьому нe зважив на той факт, що основним безпосереднім об`єктом даного кримінального правопорушення є безпека руху й експлуатації автомобільного та деяких інших видів транспорту, перелік яких наведений у примітці до ст. 286 КК України, і лише його додатковим обов`язковим об`єктом виступає життя і здоров`я особи.

Внаслідок порушення обвинуваченим ОСОБА_7 вимог Правил дорожнього руху України настали наслідки у вигляді смерті ОСОБА_9 , який загинув на місці події, а інший пасажир транспортного засобу ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження.

Відповідно до роз`яснень, зазначених у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» за № 14 від 23.12.2005 встановлено, що у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами.

Однак, суд першої інстанції у порушення п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку не навів жодних переконливих мотивів недоцільності призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами та не в повній мірі врахував як особу обвинуваченого, так і обставини кримінального правопорушення, яке сталося у звичайній дорожній обстановці, що в кінцевому результаті спричинило загибель людини, а пом`якшуючі обставини та позитивні дані про особу обвинуваченого взяті до уваги при застосуванні ст. 75 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_7 посилався в запереченнях на апеляційну скаргу прокурора щодо необхідності застосувати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на те, що він особисто використовує транспортні засоби для діяльності власного підприємства ТОВ «ВІАНК» директором якого він є, що дозволяє йому заробляти кошти для утримання своєї сім`ї, яка складається з непрацюючої дружини та двох неповнолітніх дітей. Проте в ході апеляційного розгляду з`ясовано, що для здійснення господарської діяльності належне ОСОБА_7 підприємство в його особі наймає в оренду вантажні транспортні засоби для надання послуг з перевезення вантажів, а тому за таких підстав апеляційний суд переконаний, що позбавлення права керування транспортним засобом обвинуваченого ОСОБА_7 не створює перешкод для можливості залучати інших осіб до керування транспортними засобами, якщо виникне така необхідність.

Разом з тим, апеляційний суд не вбачає підстав для застосування додаткового покарання на максимальний термін три роки, про що просив прокурор в апеляційній скарзі, а тому вважає за можливе встановити мінімальний строк, зважаючи на наявність на надану суду заяву потерпілою ОСОБА_10 про відсутність до ОСОБА_7 претензій матеріального та морального характеру та те, що при призначенні покарання вона покладається на розсуд суду, а також наявність обставин, що пом`якшуючих його покарання, наявність на утриманні двох неповнолітніх дітей та непрацюючої дружини.

А тому апеляційний суд частково погоджується з вимогами та доводами апеляційної скарги прокурора про те, що рішення суду першої інстанції щодо призначення ОСОБА_7 основного покарання без позбавлення права керування транспортними засобами суперечить загальним засадам призначення кримінального покарання, наведеним у ст. ст. 50, 65 КК України та у роз`ясненнях постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», а тому є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність (ст. ст. 34, 50, 65, 66, 67, 286 КК України) та відповідно до ст. 413 КПК України є підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування вироку суду першої інстанції може бути неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно із ч. 2 ст. 409 КПК України підставою для скасування вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Недостатнє врахування судом зазначених обставин призвело до невідповідності призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Таким чином, неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості відповідно до ст. ст. 409, 413, 414 КПК України є підставами для скасування вироку в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Колегія суддів апеляційного суду при цьому також враховує і практику рішень Європейського суду з прав людини. Так, в справі Скополла проти Італії від 17.09.2009 року, суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

З урахуванням наведеного та те, що основне та додаткове покарання має важливе значення для запобігання вчиненню нових злочинів обвинуваченим, апеляційний суд вважає за необхідне скасувати вирок в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, беручи до уваги особу обвинуваченого, пом`якшуючі вину ОСОБА_7 обставини та відсутність обтяжуючих обставин, призначивши обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі та визначивши додаткове покарання у межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, із застосуванням ст. ст. 75, 76 КК України до основного покарання, яке буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення та попередження вчинення ОСОБА_7 нових злочинів.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 413, 414, 420, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Літинського районного суду Вінницької області від 23.12.2020 щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України в частині призначення покарання скасувати та постановити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді чотирьох років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання з випробовуванням з іспитовим строком на один рік.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3