ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 766/3977/21 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Номер провадження: 11-сс/819/242/21 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ухвали слідчих суддів
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 квітня 2021 року м. Херсон
Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Херсонського апеляційного суду в складі :

головуючого судді : ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

з участю прокурора: ОСОБА_6

представника власника майна ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Херсонського міського суду Херсонської області від 17.03.2021 року про накладення арешту на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И Л А:

Цією ухвалою задоволено клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Херсонській області ОСОБА_9 , погодженого з прокурором Херсонської обласної прокуратури ОСОБА_10 у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000049 від 24.02.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, про накладення арешту на нерухоме майно: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_7 із забороною відчуження у будь-який спосіб вказаної квартири та користуватись нею.

В обґрунтування накладення арешту слідчий суддя зазначив правову підставу, передбачену п.1 ч.2 ст. 170 КПК України, а саме, що майно відповідає критеріям речового доказу, арешт необхідний з метою запобігання ризикам його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуження.

В апеляційній скарзі, представник власника майна ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 просить ухвалу слідчого судді скасувати, у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна відмовити. В обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що слідчим не доведено передбачених законом підстав для арешту нерухомого майна, добросовісним набувачем якого є ОСОБА_7 . Клопотання слідчого не містить посилань чи є нерухоме майно, яке визнано речовим доказом у провадженні таким, що зберегло на собі сліди злочину, чи є воно знаряддям злочину, чи містить інформацію, яка могла були використана в цьому провадженні. Клопотання слідчого не містить обґрунтувань щодо заборони власнику користуватись квартирою. Слідчим не доведено, що власник майна в квартирі не проживає, має намір здійснити його відчуження, відтак таке твердження засноване на припущеннях. Версія слідства про те, що ОСОБА_7 підробила біржовий договір та незаконно заволоділа майном не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_7 правомірно набула право власності на квартиру, порушене раніше кримінальне провадження за цим фактом було закрито, тому повторне ініціювання кримінального провадження та вжиття заходів щодо його забезпечення у виді заборони користуватись житлом є зловживання правом, спрямованим на заподіяння шкоди правам та охоронюваним законом інтересам ОСОБА_7 і суперечить заданням судочинства. Зазначає, що оскаржувану ухвалу постановлено без виклику сторін, копія ухвали ОСОБА_7 не направлялась та до теперішнього часу не опублікована в Єдиному державному реєстрі судових рішень, тому строк на оскарження цієї ухвали ним, як представником ОСОБА_7 не пропущений.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 який підтримав апеляційну скаргу, прокурора ОСОБА_6 , який просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, заслухавши сторони в судових дебатах, перевіривши матеріали провадження та доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Зважаючи на те, що розгляд клопотання про арешт майна в кримінальному провадженні №0000049 слідчим суддею місцевого суду проводився без виклику заінтересованих сторін, вказане вплинуло на визначений процесуальним законом порядок обчислення строку апеляційного оскарження, а отже відповідний строк, з огляду на відсутність в матеріалах справив відомостей про направлення та отримання ОСОБА_7 копії ухвали її представником не пропущений.

Колегією суддів встановлено, що в провадженні Слідчого управління ГУНП в Херсонській області перебуває кримінальне провадження №0000049 від 24.02.2021 року, порушене за заявою ОСОБА_11 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України за фактом незаконного заволодіння шахрайським способом квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до протоколу допиту ОСОБА_11 , яка визнана потерпілою від злочину, показала, що відповідно до заповіту складеного 22.12.2016 року ОСОБА_12 , за якою вона здійснювала догляд заповіла їй квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Після смерті ОСОБА_12 26.12.2016 року, вона вступила у права спадкоємця та почала роботи ремонт у квартирі, однак згодом з`ясувалось, що квартира продана на Херсонській товарно-сировинній біржі «Легіта», директором якої є ОСОБА_13 04.12.2002 року та в теперішній час власником квартири є ОСОБА_7 , яка перешкоджає їй користуватись цією квартирою. Вважає, що ОСОБА_7 набула право власності на квартиру на підроблених документах, тому звернулась до поліції з заявою про вчинення шахрайства.

В ході досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 23.10.2002 року державним нотаріусом Третьої Херсонської державної нотаріальної контори являлась власником квартири АДРЕСА_2 .

22.12.2016 року ОСОБА_12 належну їй квартиру за адресою АДРЕСА_1 та все належне їй майно, де би воно знаходилось і з чого б воно не складалось заповіла ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Заповіт складено та посвідчено приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_14 в присутності свідків.

Разом з цим, слідством встановлено, що право власності на вказану квартиру оформлено на ОСОБА_7 , яка отримала це майно в порядку спадкування за заповітом після смерті свого діда ОСОБА_15 , про що 01.11.2018 року державним нотаріусом Білозерської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 видано свідоцтво про право на спадщину за законом.

В свою чергу відповідно до наданій слідчому копії договору купівлі-продажу № 2175 від 04.12.2002 року, ОСОБА_15 придбав цю квартиру у ОСОБА_12 через Херсонську товарно-сировинну біржу «Легіта» 04.12.2002 року.

ОСОБА_11 , у поданій органу досудового розслідування заяві поставила під сумнів законність набуття ОСОБА_15 спірної квартири у ОСОБА_12 , яка про цей факт ОСОБА_16 не повідомляла, тому до ЄРДР за заявою ОСОБА_11 були внесені відомості про злочин, передбачений ст. 190 ч. 3 КК України за фактом заволодіння шахрайським шляхом спірною квартирою невстановленими особами.

12.03.2021 року постановою слідчого ОСОБА_9 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , визнано речовим доказом.

16.03.2021 року слідчий ОСОБА_9 звернувся до слідчого судді із клопотанням, погодженим з прокурором ОСОБА_10 про арешт вказаного майна, посилаючись на те, що незастосування заборони на розпорядження, реєстрацію, перереєстрацію цього майна може призвести до його подальшого незаконного продажу чи перереєстрації на третіх осіб, що може перешкодити кримінальному провадженню.

Задовольняючи клопотання про накладення арешту на вилучене майно, слідчий суддя виходив з наявності передбачених ст. 170 КПК України підстав для накладення арешту на вказане майно з метою забезпечення збереження речових доказів. Також слідчий суддя дійшов висновку про необхідність заборони власнику майна ОСОБА_7 не тільки відчужувати своє майно, а у будь-який спосіб користуватись квартирою.

З таким висновком колегія суддів не погоджується, оскільки прокурором/слідчим не було доведено необхідність такого арешту, а також яке доказове значення має вищезазначене майно для розслідування даного кримінального провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.

На порушення вказаних вимог у клопотанні слідчого відтворено зміст показань ОСОБА_11 , яка вважає себе власником спірної квартири, свідка ОСОБА_17 та зміст відповіді на запит слідчого щодо реєстрації юридичної особи з назвою Херсонська товарно-сировинна біржа «Легіта». При цьому, посилання на підстави і мету арешту відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна у клопотанні відсутнє.

Зокрема слідчим у клопотанні не було доведено необхідність накладення арешту нерухоме майно, з метою збереження речових доказів, не вказано, у який спосіб та для з`ясування яких обставин, що мають значення у даному кримінальному провадженні можливе використання останнього.

З матеріалів справи вбачається, що арештована квартира не відповідає критеріям, визначеним ст. 98 КПК України, а долучена постанова слідчого від 12.03.2021 року про визнання майна речовим доказом є формальною.

Прокурор та слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі, в порушення ст. ст. 171, 173 КПК України, не оцінили розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для його власника.

За положеннями ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Перевіряючи законність прийнятого рішення слідчим суддею, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини та дотримання ним вимог КПК України, які регулюють норми застосування заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі щодо накладення арешту на майно.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод і законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Так, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.ст.94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину і достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно зі ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Однак зазначених вимог закону слідчий суддя та слідчий, який вніс клопотання про арешт майна, не дотрималися.

З матеріалів справи вбачається, що у даному кримінальному провадженні досудове розслідування проводиться із 24.02.2021 року за заявою ОСОБА_11 , яка вважає себе власником спірної квартири за заповітом ОСОБА_12 , хоча правовстановлюючих документів, які б підтверджували реєстрацію її права власності на спірне майно, слідчому не надано.

Слідчий суддя не звернув уваги на вказаний факт та в оскаржуваній ухвалі послався на те, що квартира за версією слідства вибула від власника ОСОБА_11 поза її волею за сумнівними угодами, хоча жодного доказу про те, що ОСОБА_11 є законним власником спірної квартири та має правовстановлюючий документ про реєстрацію свого права власності на нерухоме майно, до клопотання слідчого не надано.

З матеріалів клопотання вбачається, що саме ОСОБА_7 є законним власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадкове майно за заповітом свого діда ОСОБА_15 від 01.11.2018 року, виданого державним нотаріусом Білозерської державної нотаріальної контори, і ці документи надані органу досудового розслідування.

На даний час право власності ОСОБА_7 на вищевказану квартиру у встановленому законом порядку не скасовано.

Представником ОСОБА_7 апеляційному суду надано рішення Херсонського міського суду від 19.06.2020 року, яке набрало чинності 07.08.2020 року та яким у задоволенні позову ОСОБА_11 до Херсонської міської ради, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_7 про визнання протиправним та скасування державної реєстрації нерухомого майна відмовлено.

Позов ОСОБА_18 , поданий від імені та в інтересах третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - ОСОБА_7 до ОСОБА_11 про визнання права власності задоволено.

Визнано право власності за ОСОБА_7 (ІН: НОМЕР_1 ) на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 45,3 кв.м., житловою площею 31,1 кв.м.

Скасовано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 19.10.2018 року, якою накладено арешт на нерухоме майно квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже між ОСОБА_11 та ОСОБА_7 мав місце цивільно-правових спір з приводу нерухомого майна, який вирішено у встановленому законом порядку.

Під час апеляційного розгляду прокурор не надав докази, які би стверджували нікчемність правовстановлюючих документів, які посвідчують право власності ОСОБА_7 на вищевказану квартиру, чи які би з певною долею ймовірності вказували на ОСОБА_7 , як на особу, яка вчинила злочин.

По сьогодення жодній особі, у тому числі власнику майна ОСОБА_7 не повідомлено про підозру у вчиненні злочину, тому позбавлення її права на користування та розпорядження майном, яке на законних підставах належить їй на праві приватної власності суперечить завданням і цілям кримінального судочинства.

Крім того, ОСОБА_11 у 2017 році вже зверталась до Корабельного відділу поліції ГУНП в Херсонській області з заявою про злочин, передабченйи ст.358 КК України щодо підробки документів з метою незаконного заволодіння третіми особами спірною квартирою, та за її заявою були внесені відомості пор злочин до ЄРДР за № 0000309 від 28.01.2017 року, однак постановою слідчого від 04.04.2017 року кримінальне провадження було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України в зв`язку з наявністю цивільно-правових відносин щодо спірного майна.

В свою чергу, у кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону.

При накладенні арешту на майно слідчий суддя повинен обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину.

Окрім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Однак слідчий, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст.132 КПК України, не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні, а слідчий суддя, в свою чергу, у відповідності до ст.94 КПК України, належним чином не оцінив ці докази з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення.

На думку колегії суддів, оскаржувана ухвала слідчого судді щодо накладення арешту на майно винесена без належного об`єктивного з`ясування обставин кримінального провадження, оскільки органом досудового розслідування жодним чином не доведено, що вказане нерухоме майно має доказове значення для кримінального провадження, а саме було знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предметом, що було об`єктом кримінально протиправних дій, набуте кримінально протиправним шляхом або отримано особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення

Отже, як встановлено колегією суддів із матеріалів кримінального провадження, за результатами слідчих та процесуальних дій у кримінальному провадженні отримано дані про те, що право приватної власності на квартиру належить ОСОБА_7 це право власності підтверджується відповідними правовстановлюючими документами, і на даний час правовстановлюючі документи не скасовано.

В межах проведення досудового розслідування та вжиття заходів забезпечення кримінального провадження не було отримано доказів належності зазначеного майна до власності інших осіб.

На підставі викладених обставин, які свідчать про неповноту та однобічність судового розгляду, ухвала слідчого судді про накладення арешту на нерухоме майно, перелік та ідентифікуючі ознаки якого наведено в клопотанні сторони обвинувачення, підлягає скасуванню як незаконна, а апеляційна скарга - задоволенню, з постановленням апеляційним судом нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання слідчого за недоведеності необхідності арешту майна, який при викладених у клопотанні обставинах явно порушуватиме справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом, і завданням цього кримінального провадження.

Керуючись ст.ст. 404, 407, п. 2, 3 ч. 1 ст. 409, ст.ст. 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Херсонського міського суду Херсонської області від 17.03.2021 року, якою задоволено клопотання слідчого про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000049 від 24.02.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Херсонській області ОСОБА_9 , погодженого з прокурором Херсонської обласної прокуратури ОСОБА_10 у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000049 від 24.02.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 , належну на праві власності ОСОБА_7 .

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: три підписи