Справа № 161/4371/21
Провадження № 1-кс/161/2001/21
У Х В А Л А
про відмову в арешті майна

м. Луцьк 12 березня 2021 року
Слідчий суддя Луцького міськрайонного суду Волинської області ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши клопотання старшого слідчого в ОВС криміналіста СВ УСБУ у Волинській області ОСОБА_3 про накладення арешту на майно,

за участю прокурора ОСОБА_4 ,

старшого слідчого ОСОБА_3 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И В:

Старший слідчий в ОВС криміналіста СВ УСБУ у Волинській області ОСОБА_3 , за погодженням прокурором віділу Волинської обласної прокуратури ОСОБА_4 , звернувся до слідчого судді Луцького міськрайонного суду з клопотанням про накладення арешту на предмети, які були вилучені 04.03.2021 під час проведення обшуку в квартирі яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: мобільний телефон марки «Nokia» IMEI: НОМЕР_1 ; мобільний телефон марки «Samsung» IMEI1: НОМЕР_2 , IMEI2: НОМЕР_3 ; ноутбук марки «ASUS» серійний номер GBN0WU189109475 та зарядний пристрій до нього; жорсткий диск марки «WD» серійний номер WX11F54E7024; жорсткий диск марки «Seagate» серійний номер 9VM6RBB3; блокнот чорного кольору з маркуванням на ньому «2009»; флеш накопичувач марки «Cruzer Blade 8GB».

Своє клопотання мотивує тим, що у провадженні СВ УСБУ у Волинській області перебувають матеріали кримінального провадження, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000102, яке внесене до ЄРДР 05.11.2020 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 204 та ч. 2 ст. 199 КК України, крім того, з метою запобігання зміни, пошкодження або знищення, вищевказаного майна, тому старший слідчий звернувся з відповідним клопотанням до слідчого судді.

Перевіривши надані матеріали клопотання та дослідивши додані докази, заслухавши думку слідчого та прокурора, кожного зокрема, які клопотання підтримали та просили його задовольнити, пояснення представника власника майна, яка просила відмовити у його задоволенні, в зв`язку з безпідставністю, дослідивши заперечення, приходжу до висновку, що у клопотанні про арешт майна слід відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Відповідно до ч.2 цієї ж статті арешт майна допускається з метою забезпечення, зокрема, збереження речових доказів, за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Речовими доказами, згідно з ст.98 КПК України, є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюється під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Встановлено, що постановою слідчого від 05.03.2021 мобільні телефони, ноутбуки, жорсткі диски, блокнот, флеш накопичувач, визнано речовими доказами, однак вказана постанова є формальною, не містить чітких посилань та критеріїв, визначених ст.98 КПК України. У постанові не вказано, що конкретно із вилученого майна є предметом вчинення кримінального правопорушення.

Так, ні з зазначеної постанови, ні з матеріалів клопотання, ні з пояснень прокурора та старшого слідчого безпосередньо в судовому засіданні не встановлено відомостей, які вказують про те, що вказані у постанові слідчого речі мають значення речових доказів в даному провадженні, тобто, що вони зберегли на собі сліди протиправної діяльності є засобами або знаряддями його вчинення або ж у них містяться відомості, які потребують дослідження в ході досудового розслідування.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений своєї власності.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватись відповідно до закону, а отже суб`єкт який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норму закону.
У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.

Застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна є видом втручання у право на мирне володіння майном, що закріплено у ст.1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини втручання у це право має мати законні підстави та мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Зазначені вимоги у контексті застосування заходів забезпечення кримінального провадження вимагаються визначення статусу суб`єкта, майно якого підлягає арешту у кримінальному провадженні та законної мети здійснення такого обмеження відповідного права.

Згідно ст.ст. 7, 16 КПК України загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ст.2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Всупереч вимогам ст.170, 173 КПК України, звертаючись з клопотанням слідчим не вказано, яким чином буде досягнута мета накладення арешту, як це визначено ч.2 ст.170 КПК України, а обмежився лише формальним посиланням на доведення підстав, передбачених ст.170 КПК України.
Зважаючи, що старшим слідчим та прокурором в клопотанні та в судовому засіданні не доведено наявності підстав для накладення арешту на майно, окрім винесення формальної постанови про визнання вилученого майна речовими доказами, як і не доведено, чи мають мобільні телефони, ноутбуки, жорсткі диски, блокнот, флеш накопичувач, значення для кримінального провадження, також слідчим не представлено жодних доказів, що вилучене майно здобуте злочинним шляхом. Також не доведено, що майно було знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі його сліди, містить інші відомості, які могли б бути використані як доказ арешту, чи обставин, що встановлені під час кримінального провадження по кримінальному провадженні №0000102 від 05.11.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 204; ч.2 ст.199 КК України, окрім того, як вбачається із витягу кримінальне провадження в межах даного провадження, жодній особі не повідомлено про підозру, відомості внесені не конкретні, що викликає у суду розумний сумнів щодо доцільності накладення арешту та виконання завдань кримінального провадження, в зв`язку з чим в задоволенні клопотання про арешт майна слід відмовити.
Відмова у задоволенні клопотання про арешт майна, згідно ч.3 ст.173 КПК України, тягне за собою негайне повернення особі вилученого майна.
На підставі викладеного, керуючись ст.170-173 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні клопотання старшого слідчого в ОВС криміналіста СВ УСБУ у Волинській області ОСОБА_3 про накладення арешту на майно відмовити.

Відмова у задоволенні клопотання про арешт майна, згідно ч.3 ст.173 КПК України, тягне за собою негайне повернення особі вилученого майна.
На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Волинського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя Луцького міськрайонного суду ОСОБА_1