Справа № 523/4566/18
Провадження №1-кп/523/244/21
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2021 року

Суворовський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора Суворовської окружної прокуратури м.Одеси ОСОБА_3

обвинуваченого (підсудного) ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000859 від 16.02.2018 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Білгород-Дністровський Одеської області, українця за національністю, громадянина України, зі середньою освітою, неодруженого та офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст.89 КК України не маючого судимості,

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.1 ст.185 КК України,

В С Т А Н О В И В:
15 лютого 2018 року, приблизно о 21:15 годин, підсудний ОСОБА_4 , перебуваючи у приміщенні магазину ТОВ «АТБ-Маркет», розташованому по вул.Марсельській 1/3, в м.Одесі, діючи умисно й з корисливим мотивом, реалізуючи злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, взяв з торгівельної вітрини наступні товари: чотири упаковки фісташок «Своя лінія смажені солоні», вартістю 20,75 гривень кожна; п`ять батончиків «Mars Milky Way», вартістю 4,83 гривень кожний; два батончики «Mars Bounty», вартістю 7,9 гривень кожний; пляшку лікеру «Sheridans» об`ємом 0,5л, вартістю 358,6 гривень; три шоколадки «Ferrero Kinder», вартістю 13,95 гривень кожна, які помістивши у кишені свого одягу та пройшовши повз каси означеного магазину, вказаний підсудний не розрахувався за викрадений товар та мав намір залишити приміщення магазину, таким чином намагався таємно викрасти означене майно і завдати ТОВ матеріальну шкоду на загальну суму 523,4 гривень, але довести свій умисел до кінця не зміг з незалежних від його волі причин, оскільки при виході був зупинений охоронцем магазину, а його дії були припинені.

У зв`язку з неявкою в судове засідання представника потерпілого ТОВ «АТБ-Маркет» за довіреністю ОСОБА_5 , який будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового розгляду, звернувся до суду із заявою про розгляду кримінального провадження без його участі, суд з метою дотримання розумності строків судового провадження та з урахуванням позиції сторін процесу, вирішив здійснити розгляд кримінального провадження за відсутністю вказаного представника потерпілого.

Підсудний ОСОБА_4 , повністю визнавши свою провину по пред`явленому та викладеному в обвинувальному акті обвинуваченню, будучи допитаним в судовому засіданні, пояснив суду про час, місце, спосіб та мотиви здійснення ним спроби таємного викрадення товарів ТОВ «АТБ-маркет», що відповідають наведеним вище обставинам доведеного обвинувачення, не оспорюючи при цьому докази, які містяться у матеріалах досудового розслідування та фактичні обставини скоєного ним замаху на кримінальне правопорушення.

Згідно з ч.3 ст.349 КПК України, суд за результатами попереднього обговорення зі сторонами кримінального провадження змісту цієї норми закону та наслідків її застосування, визнав недоцільним за клопотанням прокурора дослідження доказів щодо тих обставин, які сторонами судового провадження не оспорюються. При цьому, з`ясувавши, що зазначені сторони правильно розуміють зміст цих положень закону, а також роз`яснивши їм про відсутність права оскарження фактичних обставин кримінального провадження в апеляційному порядку, суд упевнився в добровільності та істинності їх позиції.

Втім, суд вважає, що винність підсудного ОСОБА_4 у вчиненні ним незакінченого замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), фактичні обставини якого ним та ніким із учасників процесу не оспорюються, об`єктивно та повністю підтверджується наявними у матеріалах досудового розслідування доказами, дослідження яких не проводилось в повному обсязі, відповідно до ч.3 ст.349 КПК України.

Приймаючи до уваги наведені обставини, судом встановлено, що підсудний ОСОБА_4 своїми умисними діями вчинив незакінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), а відтак його дії вірно кваліфіковані стороною обвинувачення за ч.3 ст.15, ч.1 ст.185 КК України.

Частинами 2, 3 ст.4 КК України встановлено, що кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння, а часом вчинення кримінального правопорушення визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.

Частинами 1, 3 ст.5 КК України встановлено, що закон про кримінальну відповідальність, який скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Втім, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» за №2617-VІІІ від 22.11.2018 року (набрав чинності 01.07.2020 року), внесені зміни до санкції ч.1 ст.185 КК України, за якими слова «від п`ятдесяти до ста» замінено словами «від однієї тисячі до трьох тисяч», а слова «або позбавлення волі на строк до трьох років» - словами «або обмеження волі на строк до п`яти років».

Відтак слід дійти висновку про те, що зазначеним Законом України, частково посилено покарання за ч.1 ст.185 КК України зокрема, у виді збільшення розміру штрафу, а також пом`якшено покарання у виді позбавлення волі, яке замінено на покарання у виді обмеження волі.
З огляду ч.1 ст.185 КК України, кримінальна відповідальність за цією нормою закону настає за вчинення таємного викрадення чужого майна (крадіжка), а ураховуючи викладені обставини та наведені норми закону, призначення покарання у даному кримінальному провадженні має відбуватися в межах санкції, як чинної на час вчинення інкримінованого діяння, так і в діючій редакції санкції, яке в силу ст.5 КК частково пом`якшує покарання, тобто у виді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадських робіт на строк від вісімдесяти до двохсот сорока годин, або виправних робіт на строк до двох років, або арешту на строк до шести місяців, або обмеження волі (як заміненого позбавлення волі) на строк до п`яти років.

Відповідно до ч.3 ст.15 КК України, замах на вчинення кримінального правопорушення є незакінченим, якщо особа з причин, що не залежали від її волі, не вчинила усіх дій, які вважала необхідним для доведення кримінального правопорушення до кінця.

За ч.ч.1, 2 ст.65, ч.2 ст.50 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, та при призначенні покарання суду слід врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також слід виходити з того, що покарання має бути призначене відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу й у межах санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, яке передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення та має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Отже, при призначенні покарання за незакінчене кримінальне правопорушення, суд, керуючись положеннями статей 65-67 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого особою діяння, ступінь здійснення злочинного наміру та причини, внаслідок яких кримінального правопорушення не було доведено до кінця, а за вчинення замаху на кримінальне правопорушення строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу (ч.ч.1, 3 ст.68 КК).

За приписами ст.ст.66, 67 КК України, до обставин, що пом`якшують покарання підсудного ОСОБА_4 , як зазначено в обвинувальному акті та з чим погоджується й суд, слід віднести щире каяття, а обставин, що обтяжують покарання вказаного підсудного, протягом розгляду кримінального провадження судом, не встановлено.

Внаслідок означених вимог закону, при призначенні покарання підсудному ОСОБА_4 у цьому кримінальному провадженні, суд приймає до уваги характер, обставини і ступінь закінченості вчиненого ним замаху на кримінальне правопорушення, що у контексті ст.12 КК України відноситься до незакінченого замаху на кримінальний проступок, а також судом враховуються у певній мірі висновки досудової доповіді уповноваженого органу з питань пробації та наведена у відповідній заяві позиція представника потерпілого ОСОБА_5 з цього приводу, відсутність матеріальної шкоди у цьому провадженні в зв`язку з поверненням майна потерпілій стороні, стан здоров`я підсудного та його особа: зі слів перебуває у цивільному шлюбі та працює в таксі, на диспансерному обліку в КУ «Міський психіатричний диспансер» Одеської міської ради не перебуває, забезпечений місцем реєстрації в Одеській області та місцем проживання в м.Одесі, не має судимості в силу ст.89 КК України, але раніше притягався до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічних корисливих злочинів проти власності та в теперішній час притягається до кримінальної відповідальності в іншому кримінальному провадженні (№0001220, внесеному до ЄРДР 16.04.2020 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307, ч.3 ст.321 КК України), офіційно неодружений і не працевлаштований, сукупність чого свідчить про відсутність у підсудного легальних джерел доходу та одночасно обумовлює можливість його виправлення в умовах суспільства.

Проте, при вирішенні питання з призначення покарання підсудному ОСОБА_4 у розглядуваному кримінальному провадженні, судом не може бути прийнятою до уваги пояснення останнього щодо його неофіційного працевлаштування водієм таксі та щодо його спроможності сплатити розмір визначеного законом штрафу, з огляду на недоведеність цих обставин в судовому засіданні будь-якими доказами або іншими наданими суду матеріалами кримінального провадження.

Разом із тим, з`ясовані під час судового розгляду кримінального провадження обставини, зокрема відсутність у підсудного ОСОБА_4 офіційного працевлаштування та легальних джерел доходів, а також не доведення в суді такого майнового стану вказаного підсудного, що обумовлює його спроможність здійснити оплату штрафу, - за переконанням суду, свідчать про безпідставність висловленої вказаним підсудним в судових дебатах пропозиції щодо доцільності призначення йому у розглядуваному кримінальному провадженні покарання у виді штрафу, що вочевидь не узгоджується з дослідженими судом характеризуючими даними про вказану особу та до того ж, суперечить положеннями ст.53 КК України, ст.ст.22, 26, п.4 ст.91, ст.92 КПК України.

Так, з огляду на ст.53 КК України, штраф це грошове стягнення, що накладається судом у випадках і розмірі, встановлених в Особливій частині цього Кодексу, з урахуванням положень частини другої цієї статті, за якими при визначенні розміру штрафу має братися до уваги не тільки тяжкість вчиненого підсудним кримінального правопорушення, а і його майновий стан.

Відповідно до п.4 ст.91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, поміж іншого, обставини, які характеризують особу обвинуваченого, однією зі складових частин чого є визначення майнового стану останнього, а за ст.92 цього ж Кодексу, обов`язок доказування таких обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого чи сторону, яка їх подає.

Як слідує із ст.ст.22, 26 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, а суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

Положення ч.ч.1, 3 ст.75 КК України встановлюють, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, у разі не вчинення останнім протягом визначеного іспитового строку нового кримінального правопорушення і виконання покладених на нього обов`язків.

На підставі сукупності викладеного, при визначенні виду та міри покарання у даному кримінальному провадженні, приймаючи до уваги досліджені під час судового розгляду характеризуючі дані про особу підсудного ОСОБА_4 , які обумовлюють неможливість призначення йому такого покарання як штраф або виправні роботи, суд у контексті ст.ст.50, 56-57, 65-68 КК України доходить висновку про те, що виправлення вказаного підсудного й недопущення вчинення ним нових кримінальних правопорушень можливо без ізоляції від суспільства, з призначенням покарання в силу вимог ст.5 КК України у виді обмеження волі у визначених санкцією ч.1 ст.185 та приписів ст.68 цього Кодексу межах, але із застосуванням положень ст.ст.75, 76 КК України та зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, з одночасним покладенням на зазначеного підсудного низки відповідних обов`язків.

Долю речових доказів у кримінальному провадженні, суд вирішує за правилами ст.100 КПК України.

Керуючись ст.100, ч.3 ст.349, ст.ст.369-371, 373-374 КПК України, суд

У Х В А Л И В:
ОСОБА_4 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч.3 ст.15, ч.1 ст.185 КК України, призначивши покарання у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки.

На підставі ст.75, п.п.1-2 ч.1 ст.76 КК України, звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на 2 (два) роки, якщо протягом визначеного іспитового строку зазначена особа не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти цей орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Згідно з ч.4 ст.76 КК України, ст.163 Кримінально-виконавчого кодексу України, виконання вироку та нагляд за засудженим ОСОБА_4 , покласти на Суворовський районний відділ філії ДУ «Центр пробації» в Одеській області Міністерства юстиції України.

В порядку ст.100 КПК України, речові докази у кримінальному провадженні, які під час досудового розслідування були повернуті під розписку представнику потерпілого ОСОБА_5 , - вважати повернутими за належністю вказаній особі, а диск із записом з відеокамер, який згідно з реєстром матеріалів досудового розслідування зберігається в матеріалах досудового розслідування, - продовжити зберігати в означених матеріалах.

Копії вироку вручити під розписку прокуророві та ОСОБА_4 , а також надати для відома іншим заінтересованим особам та направити для виконання до Суворовського районного відділу філії ДУ «Центр пробації» в Одеській області.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження та подання апеляції через Суворовський районний суд міста Одеси до Одеського апеляційного суду, протягом 30 днів з дня проголошення.

С у д д я: ОСОБА_1