Ухвала
іменем України
22 лютого 2021 року

м. Київ
справа № 370/1513/20

провадження № 51 775 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Макарівського районного суду Київської області від 16 листопада 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 27 січня 2021 року,
встановив:
За вироком Макарівського районного суду Київської області від 16 листопада

2020 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився у смт. Кодра Макарівського району Київської області, зареєстрований та проживає на АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за ч. 1 ст. 135 КК до покарання у виді позбавлення волі

на строк 1 рік; за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк

4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_5 визначено остаточне покарання

у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.
Цим же вироком вирішено питання щодо цивільного позову, відшкодування процесуальних витрат, а також щодо речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він

26 березня 2020 року приблизно о 18:00, керуючи автомобілем марки «Honda Accord», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Ковпака у

смт. Кодра Макарівського району Київської області, в напрямку центра села,

в порушення вимог пунктів 1.5, 2.3 б), 12.9 б), 13.3 Правил дорожнього руху України, зі швидкістю, яка перевищувала дозволену, не діяв таким чином, щоб не створювати небезпеку життю та здоров`ю громадян, не врахував дорожню обстановку, не обрав безпечного інтервалу, проявив неуважність під час попутного роз`їзду з потерпілою велосипедисткою ОСОБА_6 , яка рухалася в попутному з ним напрямку по правому краю проїзної частини дороги та допустив зіткнення з нею. У результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпіла отримала тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили смерть.

Також, достовірно знаючи, що у результаті скоєного 26 березня 2020 року о 18:00 наїзду на потерпілу ОСОБА_6 , він поставив її в небезпечний для життя стан,

у зв`язку з чим остання була позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану та маючи змогу надати потерпілій допомогу, ОСОБА_5 не виконав покладеного на нього обов`язку, не зупинився, не переконався чи потребує потерпіла допомоги, не викликав швидку медичну допомогу, не відвіз її до найближчого лікувального закладу, натомість умисно залишив ОСОБА_6 в небезпеці та зник з місця події.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 січня 2021 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 порушує питання про перегляд вироку Макарівського районного суду Київської області від 16 листопада 2020 року та ухвали Київського апеляційного суду від 27 січня 2021 року у зв`язку

з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості. Вказує на неналежне врахування судами обставин, які, на думку захисника ОСОБА_4 , можуть слугувати підставою для звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання

з випробуванням. Виправлення засудженого вважає можливим без відбування покарання у виді позбавлення волі із застосуванням положень ст. 75 КК.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши додані до скарги копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення і запобігання вчиненню нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.
Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.
Так, ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 286 та ч. 1 ст. 135 КК, один з яких відповідно до ст. 12 КК є тяжким злочином.
Мотивуючи свої висновки щодо обраного ОСОБА_5 виду та розміру покарання, суд узяв до уваги, що засуджений уперше притягається до кримінальної відповідальності та розкаявся у вчиненому.
Разом із цим, суд зважив і на конкретні обставини кримінального провадження, зокрема те, що ОСОБА_5 у межах населеного пункту перевищив максимальну дозволену швидкість руху, та у результаті грубого порушення ним правил дорожнього руху потерпілій ОСОБА_6 було заподіяно тяжких тілесних ушкоджень, від яких вона померла, при цьому психічне ставлення ОСОБА_5 на момент дорожньо-транспортної пригоди виразилось у демонстрації крайньої байдужості до життя травмованої людини, про що свідчить залишення ним місця події.
Повною мірою врахувавши вказані обставини, суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість досягнення мети покарання за умови призначення ОСОБА_5 заходу примусу у виді позбавлення волі на строк, який є наближеним до мінімального, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК, а тому правильно визначив засудженому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк

4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
Таке покарання, на думку колегії, відповідає вимогам ст. 50, ст. 65 КК

є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Необґрунтованими є й доводи захисника про безпідставне незастосування судом положень ст. 75 КК, що призвело до явної, на його думку, несправедливості призначеного ОСОБА_5 покарання, які є аналогічними доводам його апеляційної скарги, були предметом розгляду суду апеляційної інстанції та обґрунтовано визнані неспроможними.

Так, за змістом ст. 414 КПКневідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Відповідно до ст. 75 КК при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, окрім випадків засудження

за корупційний злочин, суд може прийняти рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, якщо, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, він дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Призначаючи покарання ОСОБА_5 , суд не знайшов підстав для виправлення засудженого без відбування покарання, врахувавши конкретні обставини вчинення злочину і взявши до уваги дані про особу винного. Відсутні такі підстави і в касаційній скарзі захисника.
З цим висновком погоджується і суд касаційної інстанції, а тому доводи захисника про безпідставне незастосування до засудженого положень ст. 75 КК вважає необґрунтованими.
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги захисника, в частині суворості призначеного

ОСОБА_5 покарання та з зазначенням докладних мотивів прийнятого рішення правильно залишив вирок без зміни.
Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Оскільки з касаційної скарги захисника та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, то згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Макарівського районного суду Київської області від 16 листопада 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від

27 січня 2021 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3