Ухвала

17 березня 2021 року

м. Київ

справа № 300/642/18

провадження № 51-2253ск20

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 18 грудня 2020 року щодо ОСОБА_5 ,

встановив:

У касаційній скарзі порушується питання про перегляд судового рішення у касаційному порядку.

Перевіривши касаційну скаргу на відповідність вимогам ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), суд касаційної інстанції дійшов висновку, що скаргу подано без додержання правил цієї статті.

Верховний Суд звертає увагу, що відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 427 КПК касаційна скарга повинна містити обґрунтування заявлених скаржником вимог із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судових рішень.

Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК), неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК) та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого (ст. 414 КПК).

Так, прокурор, вказуючи на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, зокрема недотримання статей 370, 419 КПК, як на підставу для скасування судового рішення, у касаційній скарзі не навів обґрунтування такої підстави з огляду на положення ст. 412 цього Кодексу.

Посилаючись у касаційній скарзі на незаконність судового рішення, особа, яка подає цю скаргу, має вказати на конкретні порушення закону, що є підставами для скасування або зміни судового рішення і які, на її думку, були допущені судом під час ухвалення судового рішення, навести конкретні аргументи на обґрунтування кожної позиції.

При цьому слід враховувати, що відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, які не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Прокурором не конкретизовано, які докази судом першої інстанції досліджені не повністю, які порушення допустив місцевий суд під час дослідження доказів, що є підставою для їх дослідження апеляційним судом.

Крім того, скаржник не обґрунтував, чому допит свідка без приведення до присяги в цьому випадку є істотним порушенням, що вплинуло на законність і обґрунтованість судового рішення.

У касаційній скарзі прокурор посилається на те, що всупереч вимогам статей 370, 419 КПК апеляційний суд не перевірив усіх вказаних в апеляційній скарзі доводів, однак не конкретизує, яких саме доводів не було перевірено і яким суд не дав оцінки.

Враховуючи викладене, керуючись ч. 1 ст. 429, ст. 441 КПК, Верховний Суд

постановив:

Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 18 грудня 2020 року щодо ОСОБА_5 залишити без руху і надати строк для усунення недоліків у касаційній скарзі протягом 7 днів зі дня отримання копії ухвали.

У разі невиконання вимог касаційну скаргу буде повернуто особі, яка її подала.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3