МИКОЛАЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 945/203/21
Провадження № 1-кп/945/266/21
Ухвала
04 серпня 2021 року Миколаївський районний суд Миколаївської області у складі
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_2 ;
прокурора ОСОБА_3 ;
захисника ОСОБА_4 ;
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві питання про визнання доказів недопустимими під час судового розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 , у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 3 ст. 187 КК України,
встановив:
У провадженні Миколаївського районного суду Миколаївської області перебуває кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22 листопада 2020 року за № 0000636 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 3 ст. 187 КК України.
У судовому засіданні 04 серпня 2021 року захисник ОСОБА_4 звернувся до суду з усним клопотанням про визнання супровідного листа, постанови про призначення судово-медичної експертизи, а також висновку експерта №08 очевидно недопустимими доказами. Захисник вказує на те, що супровідний лист від 29.12.2020, яким постанову про призначення експертизи та медичну карту стаціонарного хворого направлено до Миколаївського обласного бюро СМЕ, Миколаївським обласним бюро СМЕ отримано 04.12.2020. Також захисник вказує на те, що медична карта стаціонарного хворого була отримана не у спосіб встановлений законом.
Прокурор у судовому засіданні заперечував проти визнання доказів недопустимими та вказував на те, що супровідний лист не є доказом у кримінальному провадженні.
Обвинувачений ОСОБА_5 ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 04 серпня 2021 року був видалений з зали судового засідання.
Суд заслухав у судовому засіданні учасників кримінального провадження та дійшов такого.
Згідно з положеннями ст. 89 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.
Статтею 84 КПК України передбачено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Так, щодо невідповідності дати отримання Миколаївським обласним бюро СМЕ постанови та медичної картки стаціонарного хворого на супровідному листі, суд погоджується з прокурором щодо того, що вказаний супровідний лист сам по собі не є доказом у кримінальному провадженні, а тому визнання постанови про призначення експертизи та висновку експерта недопустимими доказами у кримінальному провадженні є безпідставним.
Щодо визнання висновку експерта № 08, експертиза розпочата 04.01.2021, експертиза закінчена 25.01.2021, недопустимим з тих підстав, що картка стаціонарного хворого отримана не у спосіб визначений законом, то суд приходить до такого.
Частиною першою статті 87 КПК України передбачено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Виходячи з положень ч. 1 ст. 86 КПК України допустимість доказів - це придатність їх для використання у кримінальному процесі за формою. Вимогами допустимості доказів є законність джерела, способу отримання доказів, процесуальне оформлення ходу і результатів проведення слідчих дій, належний суб`єкт, що має право проводити процесуальні дії з отримання доказів.
Так, жоден доказ обвинувачення чи захисту не має наперед визначеної сили серед інших доказів, і такі докази, підлягають врахуванню судом на рівні з іншими доказами у справі.
Отже, для прийняття відповідного процесуального рішення оцінка доказів повинна проводитися не тільки з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, а і в їх сукупності, з врахуванням достатності та взаємозв`язку, без відокремлення один від одного в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.
Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.
Очевидної недопустимості інших доказів на цій стадії судового провадження без дослідження їх у взаємозв`язку з іншими доказами, суд не вбачає й вважає передчасним вирішувати питання про недопустимість доказів, оскільки вони підлягають дослідженню, оцінці та вирішенню питання щодо їх допустимості в порядку, визначеному ч. 1 ст. 89 КПК України, а тому в задоволенні клопотання захисника слід відмовити.
Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 84, 86, 87, ч. 1 ст. 370, ст. 372 КПК України, суд, -
постановив:
Відмовити у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_4 про визнання доказів очевидно недопустимими у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 , у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 3 ст. 187 КК України.
Ухвала окремому оскарженню не підлягає. Заперечення проти ухвали можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою статті 392 КПК України.

Суддя ОСОБА_1

04.08.2021