ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №623/566/17 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11кп/818/389/21 Доповідач: ОСОБА_2 Категорія: ч.1 ст.125 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів: - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

потерпілої - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Харкова матеріали кримінального провадження № 11-кп/818/389/21 за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_8 на ухвалу Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 05 березня 2020 року,-

УСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ізюм Харківської області, громадянина України, неодруженого, непрацюючого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,-

звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, у зв`язку із закінченням строку давності, а кримінальне провадження закрито.

Органами досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачувався у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, за наступних обставин.

30 серпня 2016 року, приблизно о 01 годині, ОСОБА_9 перебуваючи у приміщенні кафе «Голівуд», розташованого за адресою: Харківська область, місто Ізюм, площа Джона Ленона, 10-б, у ході сварки з ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , яка виникла на ґрунті неприязних особистих стосунків, з метою умисного заподіяння тілесних ушкоджень останнім, наніс один удар кулаком лівої руки в область правої сторони обличчя ОСОБА_10 , внаслідок чого вона впала, чим заподіяв останній, згідно з висновком судово-медичної експертизи № 441-ИЗ/16 від 31 серпня 2016 року, тілесні ушкодження у вигляді синця у правій виличній області обличчя і синця на правій гомілці, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, а також наніс декілька ударів кулаками правої та лівої руки в область обличчя ОСОБА_8 , чим спричинив останній, згідно з висновком судово-медичної експертизи № 442-ИЗ/16 від 31 серпня 2016 року, тілесні ушкодження у вигляді синців та саден на обличчі, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Суд мотивував своє рішення тим, що обвинувачений заявив клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.125 КК України, яке згідно ст.12 КК України відноситься до категорії невеликої тяжкості, і з часу вчинення злочину минуло три роки.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_8 посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповноту судового розгляду. Зазначила, що судом, при звільненні обвинуваченого ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності, не було взято до уваги, що обвинувачений свою провину не визнав, думку потерпілої щодо можливості такого звільнення, а також неправильність кваліфікації органами досудового розслідування дій обвинуваченого за ч.1 ст.125 КК України, оскільки в діях обвинуваченого міститься склад злочину, передбаченого ч.3 ст.296, ч.4 ст.296 КК України.

Наголосила, що суд першої інстанції не виконав вказівки суду апеляційної інстанції, які були викладені в ухвалі Апеляційного суду Харківської області від 13 вересня 2018 року щодо відсутності в обвинувальному акті належного викладення формулювання обвинувачення, а також не встановлення спрямованості умислу обвинуваченого.

Указала, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про повернення обвинувального акту ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 14.11.2018 року.

Просить ухвалу суду скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції або повернути обвинувальний акт прокурору для усунення його недоліків.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення потерпілої, яка просила задовольнити апеляційну скаргу, думку захисника про залишення апеляційної скарги без задоволення, прокурора про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

За приписами п.5 ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт, поряд з іншим, має містити виклад обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

При цьому важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист. Фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, в обвинувальному акті повно, змістовно та послідовно викладені обставини кримінального правопорушення, наведені в ньому фактичні дані в своїй сукупності дають повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою, що в повному обсязі дозволяє обвинуваченому зрозуміти суть пред`явленого обвинувачення, а також можливість роз`яснення суті пред`явленого обвинувачення судом.

Посилання в апеляційній скарзі потерпілої на невиконання судом першої інстанції вказівок викладених в ухвалі Апеляційного суду Харківської області від 13 вересня 2018 року щодо відсутності в обвинувальному акті належного викладення формулювання обвинувачення, є безпідставними.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 14 листопада 2018 року відмовлено в задоволенні клопотання потерпілої про повернення обвинувального акту, оскільки він відповідає вимогам ст.291 КПК України.

Крім того, з матеріалів справи убачається, що ОСОБА_9 заперечував проти повернення обвинувального акту прокурора та підтвердив зрозумілість пред`явленого обвинувачення.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст.314, 370 КПК України, а тому підстав вважати його необґрунтованим - не має.

Відповідно до вимог, передбачених ч.ч.1, 3 ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Згідно ч.2 ст.337 КПК України, під час судового розгляду прокурор може змінити обвинувачення, висунути додаткове обвинувачення, відмовитися від підтримання державного обвинувачення, розпочати провадження щодо юридичної особи.

Відповідно до ч.1 ст.338 КПК України, з метою зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення прокурор має право змінити обвинувачення, якщо під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа.

Згідно складеного слідчим та затвердженого прокурором обвинувального акту, органами досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст.125 КК України, тобто в умисному заподіянні легких тілесних ушкоджень, які прокурор вважає встановленими.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, під час проведення підготовчого судового засідання та судового розгляду прокурором не порушувалося питання про необхідність зміни обвинувачення з метою зміни правової кваліфікації дій ОСОБА_9 за законом України про кримінальну відповідальність, який передбачає відповідальність за більш тяжке кримінальне правопорушення, тому відповідно до ч.ч.1, 3 ст.337 КПК України, суд першої інстанції не мав процесуальної можливості вийти за межі пред`явленого обвинувачення в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення на більш тяжке.

За таких обставин, виходячи із вимог ст.337 КПК України, колегія суддів позбавлена процесуальної можливості надавати оцінку наведеної органом досудового слідства в обвинувальному акті кваліфікації дій обвинуваченого чи наявності в діях ОСОБА_9 ознак більш тяжкого кримінального правопорушення, як про це стверджується в апеляційній скарзі потерпілої.

Доводи апеляційної скарги потерпілої про неможливість звільнення ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності оскільки обвинувачений не визнав свою вину, є необґрунтованими.

Відповідно до вимог ч.4 ст.286 КПК України якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження, під час судового провадження обвинувачений звернувся до суду з клопотанням про звільнення його від кримінальної відповідальності, а тому відповідно до вимог ч.4 ст.286 КПК України суд був зобов`язаний невідкладно розглянути це клопотання.

Відповідно до положень п.1 ч.2 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

За змістом ч.ч.1, 2 ст.285 КПК України особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність. Звільнення від кримінальної відповідальності, що тягне за собою закриття кримінального провадження, може бути не тільки щодо обвинуваченого, а й стосовно особи, яка лише підозрюється у вчинені кримінального правопорушення.

Зі змісту цих вимог закону визнання своєї вини обвинуваченим не є обов`язковим для його звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України, до того ж відповідно до приписів п.1 ч.2 ст.284, ч.1 ст.285 КПК України таке звільнення є обов`язковим для суду.

Згідно п.1 ч.1 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло 2 роки у разі вчинення злочину кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе ніж обмеження волі.

ОСОБА_9 обвинувачувався у вчинені кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК України відноситься до кримінального проступку, за яке передбачено покарання менш суворе ніж обмеження волі, з дня його вчинення минуло більше двох років, він не ухилявся від слідства чи суду та не вчинив нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого.

При цьому ОСОБА_9 клопотав про звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, тобто не заперечував проти такого звільнення з цієї нереабілітуючої підстави, тому у суду першої інстанції були наявні умови та передбачені п.1 ч.1 ст.49 КК України підстави для звільнення ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження у порядку, передбаченому п.1 ч.2 ст.284 КПК України.

За таких обставин, підстави для скасування ухвали суду та задоволення апеляційної скарги потерпілої - відсутні.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 419 КПК України колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:
Ухвалу Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 05 березня 2020 року щодо ОСОБА_9 залишити без змін, а апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: