Справа 361/1793/17 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження 11-кп/824/693/2021 Доповідач в 2 інстанції ? ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

05 серпня 2021 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі суддів:
ОСОБА_2 (головуючий), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретарів: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
учасників судового провадження:
прокурора ОСОБА_8 ,
потерпілої ОСОБА_9 ,
захисника ОСОБА_10 ,
обвинуваченого ОСОБА_11 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції ОСОБА_12 , потерпілої ОСОБА_9 та захисника обвинуваченого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_10 на вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 червня 2019 року, -

в с т а н о в и л а :
Вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 червня 2019 року,
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт. Зуївка Харцизького району Донецької області, неодруженого, непрацюючого, із середньою освітою, без місця реєстрації, останнє місце проживання ? гаражне приміщення № НОМЕР_1 гаражного кооперативу № 1 по вул. Симона Петлюри в м. Бровари Київської області, раніше не судимого,
визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України та виправдано у зв`язку із недоведеністю вчинення ним цього злочину;

засуджено за ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки;
на підставі ч.5 ст.72 КК України ОСОБА_11 зараховано у строк покарання попереднє ув`язнення за період з 30.09.2016 року по 18.06.2019 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, що становить 5 років 5 місяців і 6 днів, вважаючи призначене покарання повністю відбутим.
цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 залишений без розгляду;
вирішене питання про речові докази та процесуальні витрати.
Відповідно до вироку, ОСОБА_11 , 25 вересня 2016 року, близько 19-ї години, перебуваючи у гаражі № НОМЕР_1 , який розташований на території гаражного кооперативу № 1 по вул. Симона Петлюри в м. Бровари Київської області, виявивши у ньому труп ОСОБА_13 , з метою незаконного заволодіння чужим майном, витягнув з кишені куртки ОСОБА_13 мобільний телефон вартістю 161 грн. 42 коп. та незаконно ним заволодів.
Крім того, органом досудового розслідування ОСОБА_11 обвинувачувався у тому, що він, 25 вересня 2016 року, близько 14-ї години, у гаражі № НОМЕР_1 , який розташований на території гаражного кооперативу № 1 по вул. Симона Петлюри в м. Бровари Київської області, під час сварки з ОСОБА_13 , яка виникла на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, маючи умисел на протиправне заподіяння смерті, умисно, заподіяв удар кулаком в обличчя останнього, після чого взяв до рук металеву трубу, якою наніс не менше шести ударів у різні частини голови потерпілого, чим завдав ОСОБА_13 комплекс тілесних ушкоджень в області голови, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя, від яких ОСОБА_13 впав на підлогу обличчям до гори. У подальшому, ОСОБА_11 , продовжуючи реалізацію свого умислу направленого на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_13 , взяв у руку кухонного ножа, наніс потерпілому ОСОБА_13 не менше 27 ударів в область шиї та в проекцію ключиць, обличчя та удар в ділянку проекції тазу, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя. Після цього, ОСОБА_11 , продовжуючи реалізацію свого умислу направленого на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_13 , взяв до рук ножа промислового виготовлення та наніс ним 48 ударів в область передньої, бокової та задньої поверхні грудної клітини та живота потерпілого ОСОБА_13 , які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя. Згідно висновку судово-медичної експертизи, смерть ОСОБА_13 настала від численних колото-різаних поранень шиї та тулуба з пошкодженням крупних судин та внутрішніх органів та розвитком крововтрати, які знаходилися у прямому причинному зв`язку з настанням смерті.
В апеляційній скарзі прокурор указав на незаконність вироку в частині виправдання ОСОБА_11 за ч.1 ст.115 КК України у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. В обґрунтування доводів скарги указав на те, що в основу виправдувального вироку, суд поклав показання обвинуваченого ОСОБА_11 , які на дуку прокурора є суперечливими та спростовуються іншими доказами, дослідженими у ході судового розгляду. Зокрема, із показань ОСОБА_11 вбачається те, що він був очевидцем того, як особа, на ім`я ОСОБА_14 схопив зі столу ніж та наніс ним удар в область печінки ОСОБА_13 , у зв`язку із чим ОСОБА_11 вийшов із гаража та відбіг на відстань близько 30 метрів та не чув що далі відбувалось, оскільки розмовляв по телефону. На спростування цих показань ОСОБА_11 , прокурор звернув увагу на роздруківку телефонних з`єднань належного ОСОБА_11 абонентського номеру із яких вбачається те, що у день події здійснювався лише один вихідний дзвінок о 13 годині 04 хвилини, натомість вбивство ОСОБА_13 , зі слів ОСОБА_11 відбувалось у вечірню пору доби. Окрім цього, прокурор вказав на показання ОСОБА_11 в частині виявлення трупа ОСОБА_13 , відповідно до яких останній впритул до тіла не підходив, а злякавшись того, що став очевидцем злочину замкнув гараж та пішов у підвал до ОСОБА_15 . На думку прокурора, показання ОСОБА_11 у цій частині спростовуються пред`явленим обвинуваченням останньому у незаконному заволодіння мобільним телефоном потерпілого, яке судом визнане доведеним. Окрім цього, на думку прокурора, поза належною увагою залишилися і показання свідка ОСОБА_15 , поряд з яким ОСОБА_11 перебував певний період часу після події злочину, відповідно до яких, ОСОБА_11 наступного дня після приходу прав свої речі, частину спалив, а також постійно ховав телефон сірого кольору та в цілому поводився дивно. У якості доказу вини ОСОБА_11 у вбивстві ОСОБА_13 , на думку прокурора свідчить також і розшифровка розмов ОСОБА_16 з належного їй абонентського номеру з якої вбачається те, що при розмові з кумом вона повідомила про те, що « ОСОБА_17 їй сказав, що вони убили малого». На думку апелянта, суд не надав належної оцінки даним доказам обвинувачення та прийшов до хибного висновку про недоведеність вини ОСОБА_11 у вчиненні умисного вбивства. Просив вирок скасувати в частині визнання невинуватості ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України та постановити у цій частині новий вирок, яким визнати ОСОБА_11 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України і призначити йому покарання у виді 15 років позбавлення волі. На підставі ч.1 ст.70 КК України остаточне покарання ОСОБА_11 визначити шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді 15 років позбавлення волі. В решті вирок залишити без зміни.
В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисник вказала на необґрунтованість її доводів. Вважала, що виправдувальний вирок щодо ОСОБА_11 за ч.1 ст.115 КК України був ухвалений судом на підставі повного та всебічного дослідження обставин кримінального провадження, зібраним доказам обвинувачення була надана належна правова оцінка з точки зору належності, допустимості та достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку. Захисник заперечувала доводи апеляційної скарги прокурора про непослідовність показань ОСОБА_11 , зокрема про те, що будучи очевидцем обставин нанесення особою, на ім`я ОСОБА_14 ножового удару потерпілому ОСОБА_13 , останній вийшов з гаража та розмовляв по телефону, у зв`язку із чим не бачив та не чув подальшого розвитку подій. Вказала на те, що ОСОБА_11 у своїх показаннях, наданих у ході судового провадження нічого про розмови по телефону не вказував, натомість останній висвітлив обставини сварки ОСОБА_14 та потерпілого ОСОБА_13 . Є необґрунтованими посилання прокурора і на показання свідка ОСОБА_15 із яких вбачалося те, що ОСОБА_11 після події злочину прав свої речі, а якусь частину палив. Захисник зважила на те, що показання цього свідка в частині замочування речей ОСОБА_11 не ґрунтуються на протоколі огляду місця події від 30.09.2016 року, відповідно до якого вилучені речі ОСОБА_11 у ході огляду підвального приміщення мали сліди бурого кольору і перебували у сухому стані. Посилання прокурора на розшифровку розмови ОСОБА_16 з належного їй абонентського номеру, як на доказ вини ОСОБА_11 у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_13 , із якої прокурор вказав на фрагмент розмови останньої із її кумом, на думку захисника є не обґрунтованим з огляду на те, що даний фрагмент розмови був вирваний із контексту розмови, яка стосувалася іншої особи. Натомість, ОСОБА_11 під час телефонних розмов із ОСОБА_16 25.10.2016 року та 03.11.2016 року заперечував свою причетність до вбивства ОСОБА_13 , при цьому детально описуючи обставини події.
В апеляційній скарзі захисник указала на незаконність вироку в частині засудження ОСОБА_11 за ч.1 ст.185 КК України у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. В обґрунтування доводів скарги указала на те, що оцінюючи докази обвинувачення щодо їх належності та допустимості, суд першої інстанції допустився помилки. Зокрема, визнаючи допустимим протокол огляду місця події від 30.09.2016 року, у ході якого оглянуто підвальне приміщення під`їзду № 7 по АДРЕСА_1 , поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що фактичні дані, отримані у ході проведення цієї слідчої дії, були отримані із порушенням вимог ч.ч. 5, 7 ст.237, ч.3 ст.105 КПК України, оскільки при обробці мобільного телефону, виявленого у ході проведення слідчої дії, були виявлені сліди папілярних ліній, які було вилучено та поміщено до паперового конверту, однак у порушення вимог ст. 237 КПК України, спеціаліст під час проведення цієї слідчої дії не залучався, а спосіб, у який оброблявся мобільний телефон у протоколі не зазначений. Окрім цього, на думку апелянта поза увагою суду залишилось і те, що виявлені сліди папілярних ліній слідчим не сфотографовані, а у самому протоколі відсутні дані про спосіб фіксації виявлених слідів, їх розташування на мобільному телефоні та відсутній сам опис зовнішнього вигляду мобільного телефону. Захисник вказала на показання свідка ОСОБА_15 , який будучи присутнім у ході проведення огляду підвального приміщення заперечував факт перевірки вилученого мобільного телефону на предмет наявності чи відсутності слідів папілярних узорів, а також факт його упаковування, натомість останній показав, що співробітник поліції виявлений телефон поклав до своєї кишені. На підтвердження показань цього свідка, на думку захисника свідчить факт відсутності його підпису на паперовому конверті № 1, в який відповідно до протоколу огляду місця події було покладено вилучений мобільний телефон. Захисник звернула увагу на дослідницьку частину висновку судово-дактилоскопічної експертизи від 11.10.2016 року із якої вбачається те, що при розпакуванні паперового конверту № 1 з нього було вилучено один аркуш паперу білого кольору, на який наклеєний відрізок липкої стрічки зі слідами папілярних узорів, який не містив підписів слідчого, понятих та ОСОБА_15 , що на його думку свідчить про обґрунтований сумнів де та коли відбиралися сліди указаних папілярних узорів. Окрім цього, захисник заперечувала і допустимість у якості речового доказу і сам мобільний телефон, доступ до якого був обмежений з огляду на те, що потерпіла ОСОБА_9 його отримала 22.10.2016 року і вказаний доказ не був відкритий стороні захисту у порядку ч.3 ст.290 КПК України. Між тим, захисник звернула увагу і на те, що на момент передачі мобільного телефону потерпілій ОСОБА_9 останній не мав статусу речового доказу, оскільки лише через два місяці 16.12.2016 року слідчий виніс постанову про визнання мобільного телефону марки «Сіменс» речовим доказом та приєднав його до матеріалів кримінального провадження. На думку апелянта, наведене свідчило про недопустимість даного речового доказу. Із наведених міркувань недопустимими у якості доказів є також висновок судової товарознавчої експертизи від 12.10.2016 року та висновок судово-дактилоскопічної експертизи від 11.10.2016 року, які ґрунтуються на доказах, отриманих з порушенням порядку, встановленого КПК України. Окрім викладеного, захисник вказала також і на некоректність викладення судом показань допитаного свідка ОСОБА_18 щодо наявності у потерпілого ОСОБА_13 мобільного телефону саме марки «Сіменс» моделі «М-65». Захисник звернула увагу на те, що цей свідок не вказав конкретного опису мобільного телефону та точно не пам`ятав марку мобільного телефону, яким володів потерпілий. Просила вирок скасувати в частині визнання винуватості ОСОБА_11 за ч.1 ст.185 КК України і ухвалити у цій частині новий вирок, яким ОСОБА_11 визнати невинуватим за ч.1 ст.185 КК України та виправдати на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України у зв`язку із не доведенням вчинення ним цього злочину. Процесуальні витрати відшкодувати за рахунок Державного бюджету України. В решті вирок залишити без зміни.
В запереченні на апеляційну скаргу захисника потерпіла ОСОБА_9 вказала на необґрунтованість її доводів та просила залишити її без задоволення.
В апеляційній скарзі потерпілої ОСОБА_9 , остання, відтворивши зміст апеляційної скарги прокурора, просила вирок скасувати в частині визнання невинуватості ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України та постановити у цій частині новий вирок, яким визнати ОСОБА_11 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України і призначити йому покарання у виді 15 років позбавлення волі. На підставі ч.1 ст.70 КК України остаточне покарання ОСОБА_11 визначити шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді 15 років позбавлення волі. Цивільний позов задовольнити повністю стягнувши з ОСОБА_11 на її користь 13 630 грн. 70 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 100 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. В решті вирок залишити без зміни.
Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення:
прокурора та потерпілої, які подані ними апеляційні скарги підтримали, підтвердили їх доводи та просили їх задовольнити; апеляційну скаргу захисника вважали необґрунтованою у зв`язку із чим просили залишити її без задоволення;
захисника, яка підтримала свою апеляційну скаргу, підтвердила її доводи та просила її задовольнити; апеляційні скарги прокурора та потерпілої вважала необґрунтованими, просила залишити їх без задоволення;
обвинуваченого, який апеляційну скаргу захисника підтримав, підтвердив її доводи та просив її задовольнити; заперечував проти задоволення апеляційних скарг прокурора та потерпілої;
дослідивши докази, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг колегія суддів приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційних скарг прокурора та потерпілої, а також про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_10 з наступних підстав.
Обґрунтовуючи доведеність вини ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України суд першої інстанції послався на наявність достатньої кількості належних та допустимих доказів, якими доводиться ця частина обвинувачення. Однак такі висновки судом першої інстанції зроблені внаслідок неналежної оцінки зібраних у справі доказів та за наявності істотної неповноти проведеного судового розгляду, за своїм змістом є таким, які не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.
Так, суд першої інстанції у вироку послався на те, що показаннями потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_15 , підтверджується те, що у загиблого ОСОБА_13 був мобільний телефон марки «Сіменс» моделі «М65», чим спростовуються твердження ОСОБА_11 про відсутність у останнього мобільного телефону марки «Сіменс». Між тим, колегія суддів звертає увагу на те, що свідок ОСОБА_18 , у свої показанням не називав ні марки, ні моделі телефону, який він бачив у ОСОБА_13 , а також те, за який час до загибелі останнього він бачив телефон у його користуванні. Єдиною ідентифікаційною ознакою наявного у ОСОБА_13 телефону свідок ОСОБА_18 назвав колір цього телефону сірий. Свідок ОСОБА_15 взагалі не дав будь-яких показань щодо наявності телефону у загиблого ОСОБА_13 , а сутність його показань звелась до наявності телефону сірого кольору у обвинуваченого ОСОБА_11 без вказівки на марку та модель цього телефону. Потерпіла ОСОБА_9 показала, що бачила телефон марки «Сіменс» сірого кольору з оранжевими вставками у свого сина ОСОБА_13 . Поряд із цим, потерпіла показала, що ці події мали місце близько двох років тому назад. Моделі цього телефону та інших ідентифікаційних ознак телефону потерпіла не назвала. Наведене дає підстави стверджувати про те, що висновки суду першої інстанції про наявність у потерпілого ОСОБА_13 телефону сірого кольору станом на момент його вбивства містять ознаки припущення і не стверджуються безспірно зібраними у справі доказами.

Як вбачається із протоколу огляду місця події від 30.09.2016 року, яким було підвальне приміщення 7-го під`їзду житловому будинку АДРЕСА_1 , у ході проведення цієї слідчої дії було виявлено і вилучено мобільний телефон марки «Сіменс» моделі «М65», Іmei НОМЕР_2 , без сім картки на якому було виявлено та вилучено сліди папілярних узорів пальців рук. На думку колегії суддів фактичні обставини, які встановлені цим протоколом не можуть бути визнані належним доказом вини ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України. Так, у справі не зібрано доказів, які би давали підстави стверджувати про те, що телефон, який був виявлений та вилучений у ході цієї слідчої дії належав потерпілому ОСОБА_13 або був у його користуванні у будь-який період часу. Так, свідок ОСОБА_18 указуючи на наявність у потерпілого телефону назвав лише колір цього телефону. Потерпіла назвала марку телефону його колір та колір вставок. Жодних інших ідентифікаційних ознак телефону, який був у власності чи користуванні її сина потерпілою указано не було. Колегія суддів звертає увагу і на те, що телефон, який був виявлений та вилучений у ході огляду місця події 30.09.2016 року потерпілій для впізнання не пред`являвся. Ідентифікація цього телефону шляхом встановленні абонентських номерів мобільних операторів, які використовувались у цьому телефоні за допомогою відомого Іmei 950245 цього телефону та порівняння цих номерів із номерами, що були повідомлені потерпілою ні у ході досудового слідства, ні у ході судового розгляду не проводилась. Пославшись у своїх показаннях на те, що телефон їй повернутий працівниками поліції, потерпіла ОСОБА_9 не дала жодних пояснень щодо того за якими ознаками вона з`ясувала те, що це був саме телефон її загиблого сина, із урахуванням того, що цей телефон вона бачила у ОСОБА_19 близько двох років тому назад, а із ознак телефону вона запам`ятала лише його марку та колір із вставками. При виконанні вимог ст. 290 КПК України указаний телефон стороні захисту як речовий доказ не відкривався, що позбавило сторону захисту можливості навести доводи на спростування чи підтвердження зазначених вище обставин та позбавило суд апеляційної інстанції усунути зазначену вище неповноту досудового слідства та судового розгляду у ході апеляційного розгляду. Наведені обставини викликають у колегії суддів сумніви в частині доведеності того, що виявлений та вилучений у ході огляду місця події телефон дійсно належав потерпілому ОСОБА_19 .
На обґрунтування доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України суд першої інстанції послався на висновок судово-дактилоскопічної експертизи № 19/4-03/1395 від 11.10.2016 року відповідно до якого виявлені та вилучені сліди папілярних узорів пальців рук з мобільного телефону марки «Сіменс» моделі «М65» залишені безіменним пальцем лівої руки та середнім пальцем лівої руки ОСОБА_11 . Між тим, на думку колегії суддів указаний висновок не може бути визнаний допустимим доказом, оскільки для дослідження були надані об`єкти вилучені із порушенням вимог КПК України, що викликає сумнів у їх достовірності. Як зазначено вище, у ході проведення огляду місця події 30.09.2016 року, яким було підвальне приміщення 7-го під`їзду житловому будинку АДРЕСА_1 , було виявлено та вилучено мобільний телефон марки «Сіменс» моделі «М65», Іmei НОМЕР_2 без сім картки на якому було виявлено та вилучено сліди папілярних узорів пальців рук, які в подальшому стали об`єктом дослідження експерта за результатами якого експертом був наданий висновок № 19/4-03/1395. Між тим, колегія суддів звертає увагу на те, що у протоколі огляду місця події відсутній детальний опис виявленого телефону, його колір, комплектація тощо. У ході проведення цієї слідчої дії спеціаліст не залучався, а сліди відбитків рук були виявлені та вилучені слідчим. При цьому, у протоколі слідчим не зазначено яким способом оброблялась поверхня мобільного телефону, яким чином відбулась фіксація виявлених слідів папілярних візерунків, протокол не містить посилань на те у якому саме місці на телефоні виявлені сліди папілярних візерунків, їх місце розташування, вид слідів, їх кількість, опис розміру кожного сліду, ці сліди слідчим не сфотографовані.
У колегії суддів викликає сумнів і обґрунтованість факту проведення такої слідчої дії як огляд місця події, наслідком чого стало виявлення та вилучення мобільного телефону. Між тим, із показань свідка ОСОБА_15 вбачається, що ОСОБА_11 один із телефонів ховав за трубами. Він же підтвердив і те, що телефон працівниками поліції був знайдений за трубами. Ця обставина також вбачається і із протоколу огляду місця події від 30.09.2016 року. Зміст та форма указаної слідчої дії дає підстави стверджувати про те, що основною її метою було відшукування певних предметів, які би мали значення для кримінального провадження, а у ході проведення цієї слідчої дії працівниками поліції були вчинені дії, направлені на відшукання певних предметів. Вчинення таких дій та мета проведення цієї слідчої дії є характерними для обшуку, дозвіл на проведення якого слідчим суддею не надавався. Зазначені вище порушення кримінального процесуального закону викликають у колегії суддів сумнів щодо допустимості у якості доказу фактичних обставин, які встановлені внаслідок проведення огляду місця події і, як наслідок, тих обставин, які встановлені внаслідок проведення експертизи. Зазначені сумніви колегією суддів також тлумачаться на користь обвинуваченого.
Витлумачивши відповідно до ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України усі зазначені сумніви на користь обвинуваченого колегія суддів приходить до висновку про недоведеність того, що обвинуваченим був вчинений злочин, передбачений ч.1 ст. 185 КК України. Неврахування цих обставин призвело до ухвалення судом першої інстанції рішення про засудження ОСОБА_11 за ч.1 ст. 185 КК України, яке не відповідає принципам законності, обґрунтованості та вмотивованості, що передбачені ст. 370 КК України. У зв`язку із цим, вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 червня 2019 року в частині засудження ОСОБА_11 за ч.1 ст. 185 КК України підлягає скасуванню, а кримінальне провадження у цій частині підлягає закриттю із підстав передбачених п.2 ч.1 ст. 373 КПК України.
Щодо вироку Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 червня 2019 року в частині виправдування ОСОБА_11 за ч.1 ст. 115 КК України то у цій частині вирок колегія суддів вважає законним, обґрунтованим та вмотивованим. Так, дослідивши зібрані у справі докази, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність достатньої кількості належних та допустимих доказів, якими би доводилась та обставина, що обвинувачений ОСОБА_11 вчинив цей злочин.
Так, судом обґрунтовано визнано те, що показання потерпілої ОСОБА_9 , а також свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_15 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , є послідовними, не суперечать один одному та не підтверджують факт причетності ОСОБА_11 до вбивства ОСОБА_13 . Судом першої інстанції при цьому визнано те, що вищенаведені показання свідків та потерпілої, не наводять даних про об`єктивну обгрунтованість участі обвинуваченого у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_13 . Так ні потерпіла, ні жоден із свідків не були очевидцями вбивства ОСОБА_13 , показання цих свідків не містять жодних фактичних даних, із яких можливо би було зробити висновок про причетність обвинуваченого до вбивства ОСОБА_13 . Щодо показань свідка ОСОБА_15 про поведінку ОСОБА_11 протягом періоду часу коли останній проживав у свідка, то ці показання у жодному разі ні прямо, ні опосередковано не підтверджують існування фактичних обставин, які указують на причетність ОСОБА_11 до умисного вбивства ОСОБА_13 , а визнання цих показань такими які ці обставини підтверджують буде указувати на факт припущення існування таких обставин.

Проведені у справі судово-медичні експертизи стверджують про виявлення у потерпілого ОСОБА_13 тілесних ушкоджень, ступінь їх тяжкості та локалізацію, механізм їх завдання та причини смерті. Між тим, жодна із фактичних обставин, які встановлюються висновками судово-медичних експертиз не указує на участь обвинуваченого у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_13 .
Судом першої інстанції обґрунтовано визнано доведеним те, що висновки судово-медичних цитологічних та судово-медичних імунологічних експертиз про встановлення групової належності крові та походження виявлених слідів крові на досліджених ножах, фрагментах металевої палиці, арматури, предметах одежі, фрагментах рушника, не містять чітких висновків, що зазначені сліди крові на цих предметах та одязі належать ОСОБА_11 , ці висновки указують на можливість походження певних домішок крові від ОСОБА_11 у зв`язку із чим судом першої інстанції ці висновки розцінені як припущення, що не може бути покладено в основу обвинувачення ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України. Судом першої інстанції звернуто увагу на те, що відповідно до висновку судово-медичної цитологічної експертизи № 168/ц в результаті дослідження піднігтьового вмісту рук ОСОБА_11 крові та епітеліальних клітин не знайдено.
Досліджені висновки судово-медичних криміналістичних експертиз дають відповіді на запитання якими ножами були нанесені тілесні ушкодження ОСОБА_13 виключають чи не виключають можливість завдання певних ушкоджень наданими на дослідження ножами. Між тим ці висновки не містять жодних фактичних даних якими доводиться винність ОСОБА_11 у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_13 .
Протоколи огляду місця події відображають фактичну обстановку на місці вчиненні умисного вбивства ОСОБА_13 та розташування трупа на місці події.
Протокол огляду місця події від 30.09.2016 року, яким було підвальне приміщення 7-го під`їзду житловому будинку АДРЕСА_1 не містить фактичних даних, які безспірно указують на доведення винності ОСОБА_11 у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_13 .
Колегія суддів, за результатами вивчення вироку, матеріалів кримінального провадження та дослідження у ході апеляційного розгляду доказів зважає на те, що у ході як досудового слідства, так і у ході судового розгляду не здобуто доказів, які би безпосередньо указували на вчинення ОСОБА_11 будь-яких дій, що утворюють об`єктивну сторону складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України. Зібрані у справі докази не містять жодних даних, які би указували на те, що на тілі обвинуваченого, його одязі на знаряддях злочину та інших предметах виявлені сліди, які давали би можливість зробити висновки про вчинення обвинуваченим ОСОБА_11 будь-яких дій, направлених на умисне вбивство ОСОБА_13 . Очевидців даного вбивства у ході провадження у цій справі встановлено не було. Висновки про причетність ОСОБА_11 до вчинення умисного вбивства ОСОБА_13 які базуються виключно на тому, що вбивство було вчинене у гаражі, який орендував ОСОБА_11 , а сам ОСОБА_11 був очевидцем цього вбивства за своїм змістом є припущеннями на яких вирок ґрунтуватись не може. Посилання свідків на певні висловлені ОСОБА_11 фрази не може бути доказом його винуватості у вчиненні умисного вбивства, оскільки зміст даних фраз/висловлювань не дає підстав стверджувати про те, що ОСОБА_11 визнавався факт вчинення ним умисного вбивства ОСОБА_13 . Окрім того жодні висловлювання ОСОБА_24 поза межами досудового розслідування не можуть мати доказового значення з точки зору положень ст. 63 Конституції України та п.4 ч.2 ст. 87 КПК України.
Наведене вище у свої сукупності дає підстави стверджувати про те, що у ході кримінального провадження не здобуто доказів, які би указували на те, що обвинуваченим ОСОБА_11 був вчинений злочин, передбачений ч.1 ст. 115 КК України, а саме умисне вбивство ОСОБА_13 . Дослідивши зібрані у справі докази та надавши їм належну юридичну оцінку суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про недоведеність того, що ОСОБА_24 вчинив інкримінований йому злочин та із законних підстав ухвалив виправдувальний вирок, який відповідає вимогам ст. 370 КПК України щодо його законності, обґрунтованості та вмотивованості.
Апеляційні скарги прокурора та потерпілої ОСОБА_9 не містять доводів, які би указували на незаконність вироку в частині виправдування ОСОБА_11 за ч.1 ст. 115 КК України.
Посилання прокурора на непослідовність показань обвинуваченого не дають підстав для визнання незаконними та необґрунтованими висновків суду в частині виправдування обвинуваченого. Колегія суддів дійсно відмічає деяку неузгодженість показань обвинуваченого як між собою, так із іншими фактичними обставинами. Між тим, ця неузгодженість у будь-якому випадку не може указувати на незаконність і необґрунтованість висновків суду, оскільки зазначена неузгодженість у будь-якому разі не можу розцінюватись як така, що спростовує показання обвинуваченого чи встановлює фактичні дані на підставі яких можливо зробити висновок про вчинення обвинуваченим інкримінованого йому злочину. Зазначену неузгодженість колегія суддів відносить до того, що із моменту вчиненні злочину пройшов тривалий період часу, зазначені обставини були стресовими для обвинуваченого, а також колегія суддів враховує рівень соціальної адаптації обвинуваченого у суспільстві та його розумово-вольові та когнітивні якості. Колегія суддів вважає, що жодні показання обвинуваченого не можуть визнаватись доказом його вини у вчиненні злочину.
Щодо показань свідка ОСОБА_15 , то вони у жодному разі не можуть бути доказом вини обвинуваченого у вчиненні умисного вбивства. Так, ці показання стосуються виключно поведінки обвинуваченого у момент коли він проживав у підвалі разом із свідком. Проте, будь-яка поведінка обвинуваченого у вказаний період часу не може розцінюватись як така, що указує на існування фактичних обставин, якими доводяться обставини, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні. Щодо перемовин, які обвинувачений вів із невідомими особами, то ці обставини не можуть визнаватись доказом вини обвинуваченого у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_13 у зв`язку із неконкретністю змісту цих перемовин та виходячи із положень ст. 63 Конституції України та п.4 ч.2 ст. 87 КПК України.
Із таких же міркувань колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги в частині оцінки розшифровки розмов ОСОБА_16 , які вона за допомогою терміналу мобільного зв`язку проводила як із обвинуваченим, так із іншими особами. За своїм змістом будь-яка інформація, яку особа висловлює вербально не може бути використана у якості доказу, без роз`яснення особі положень ст. 63 Конституції України, що виключає можливість використання указаних вище доказів, на які послався прокурор, у доведеності вини обвинуваченого у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_13 .

Жодна поведінка обвинуваченого не може розцінюватись як доказ його вини у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_13 , а посилання прокурора на те, що єдиною версією, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді є те, що саме ОСОБА_11 є винуватим у вбивстві ОСОБА_13 за своїм змістом є припущенням, яке не ґрунтується на зібраних у справі доказах. Колегія суддів звертає увагу на те, що доводи апеляційної скарги прокурора зводяться до посилань на те, що судом першої інстанції не було дано оцінки чи була надана невірна оцінка поведінці обвинуваченого, розмовам обвинуваченого, показанням свідків щодо поведінки обвинуваченого, тобто тим фактичним обставинам якими не доводяться будь-які обставини на підставі яких можливо би було зробити висновок про доведеність вини ОСОБА_11 у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_13 . Колегія суддів зважає і на те, що у справі не зібрано ні прямих, ні не прямих доказів вини ОСОБА_11 у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_13 і щодо цієї обставин апеляційна скарга прокурора не містить жодних доводів.
Наведене указує на необґрунтованість доводів апеляційної скарги та відсутність підстав для її задоволення.
Апеляційна скарга потерпілої ОСОБА_9 за своїм змістом та доводами повністю відтворює зміст і доводи апеляційної скарги прокурора у зв`язку із чим колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги потерпілої із тих же самих мотивів, що і апеляційної скарги прокурора.
Вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 червня 2019 року щодо ОСОБА_11 в частині виправдування його за ч.1 ст. 115 КК України відповідає вимогам закону, підстав для його зміни чи скасування у цій частині колегія суддів не вбачає у зв`язку із чим залишає апеляційні скарги прокурора та потерпілої без задоволення, а вирок у цій частині без змін.
Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-
у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 задовольнити.
Вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 червня 2019 року щодо ОСОБА_11 в частині його засудження за ч.1 ст. 185 КК України скасувати. Кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України закрити із підстав, передбачених п.2 ч.1 ст. 373 КПК України, тобто у зв`язку із не доведенням того, що даний злочин був вчинений обвинуваченим.
В решті вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 18 червня 2019 року щодо ОСОБА_11 залишити без змін.
Ухвалу може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців із моменту її оголошення.

СУДДІ

______________ _________________ _______________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4