Ухвала
іменем України

18 лютого 2021року
м. Київ
справа № 759/5630/20
провадження № 51 727 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року щодо ОСОБА_5 ,
встановив:
За вироком Святошинського районного суду міста Києва від 10 червня 2020 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився

у с. Львове Бериславського району Херсонської області, зареєстрований на

АДРЕСА_1 та проживає на АДРЕСА_2 , раніше судимого, останнього разу

9 лютого 2012 року Бериславським районним судом Херсонської області за

ч. 3 ст. 185, 71 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць, звільненого з місць позбавлення волі

6 березня 2015 року по відбуттю строку покарання,
засуджено за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі

на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання

з випробуванням з іспитовим строком, тривалістю 2 роки, та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
Прийнято рішення щодо речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 22 березня

2020 року приблизно о 18:00, перебуваючи у магазині «Велика кишеня», розташованому на пр. Л. Курбаса, 6-Г у м. Києві, діючи повторно, з метою таємного викрадення чужого майна, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, взяв з полиці належне ТОВ «Фудком» майно на загальну суму 1880 грн., яке заховав собі під куртку. Після цього ОСОБА_5 намагався зникнути з місця вчинення кримінального правопорушення, однак не довів свій злочинний умисел до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки був зупинений працівником охорони вищевказаного магазину.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Зазначає, що положення ст. 75 КК щодо ОСОБА_5 судом застосовані неправильно,

а виправлення засудженого вважає можливим лише в умовах відбування покарання у виді позбавлення волі. Всупереч вимогам ст. 419 Кримінальногопроцесуального кодексу України (далі КПК), апеляційний суд доводів прокурора належним чином не перевірив, ґрунтовних відповідей на них не дав та залишив вирок місцевого суду без зміни, чим істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону.

Перевіривши наведені у касаційній сказі доводи та дослідивши копії оскаржуваних судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити у зв`язку з відсутністю підстав для задоволення касаційної скарги прокурора.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
У ст. 65 КК визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. За змістом ст. 75 КК рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише

у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дотримався наведених вимог матеріального права.
Обираючи ОСОБА_5 покарання, суд дав належну оцінку ступеню тяжкості вчиненого злочину, взяв до уваги дані про особу винного, котрий раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти власності, а тому правильно призначив йому покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Відповідно до правил ст. 75 КК у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.

З копій судових рішень вбачається, що ОСОБА_5 щиро розкаявся, має постійне місце проживання, працевлаштований та створив сім`ю, що свідчить про його стійкі соціальні зв`язки та можливість здійснення за ним контролю.
Зазначене та відсутність обтяжуючих покарання обставин з урахуванням додержання принципу співмірності та індивідуалізації покарання стали підставою для висновку суду про можливість досягти мети заходу примусу без ізоляції ОСОБА_5 від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою впродовж іспитового строку, встановленого у ст. 75 КК.

Таким чином, належно умотивувавши свою позицію, суд обґрунтовано вирішив звільнити засудженого від відбування покарання з випробуванням, проте у разі порушення покладених на нього обов`язків, він буде відбувати реальне покарання у виді позбавлення волі. Таке рішення не суперечить умовам застосування вказаної норми матеріального права.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів вмотивованість висновків суду з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні засудженому покарання, справедливість обраного ОСОБА_5 заходу примусу, а також які би свідчили про неможливість досягти мети покарання через визначений судом порядок його відбування, прокурор у касаційній скарзі не навів.

Крім того, аналогічні по суті доводи прокурора щодо неправильного застосування зазначеної статті закону України про кримінальну відповідальність були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції, який, навівши докладні мотиви та відповідні підстави, визнав їх необґрунтованими. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Оскільки з касаційної скарги прокурора та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, то згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 12 листопада 2020 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3