Справа № 461/7310/18
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.04.2021 року місто Львів

Галицький районний суд міста Львова в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

представника потерпілої ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові кримінальне провадження про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Рясна-Руська Яворівського району Львівської області, українця, громадянина України, раніше не судимого, проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 Кримінального Кодексу України,

встановив:

ОСОБА_4 , 06.07.2018 року близько 10 години 30 хвилин, перебуваючи за кермом автомобіля «Меrsedes-Benz Sprinter» реєстраційний номер НОМЕР_1 в якості водія та рухаючись ним заднім ходом по проїзній частині вул. Вірменської від вул. Друкарської, навпроти буд. № 26 у м. Львові, порушив чинні вимоги Правил дорожнього руху України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року зі змінами та доповненнями, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 136 від 06.03.2013 року, а саме: Розділ 1 п. 1.5; Розділ 2 п. 2.3б, 2.3.д; Розділ 10 п. 10.9, які виразились в тому, що він своїми діями створив небезпеку для руху, був не уважним та не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, під час руху заднім ходом не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки або перешкоди іншим учасникам руху, для забезпечення безпеки дорожнього руху не звернувся за допомогою до інших осіб, в результаті чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , спричинивши потерпілій, згідно з висновком судово-медичної експертизи № 262/18 від 14.09.2018 року, закритий вколочений перелом лівої плечової кістки, забій правого променево-зап`ястного та правого колінного суглобів, що відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.

Обвинувачений ОСОБА_4 в ході судового провадження свою вину в інкримінованому йому злочині заперечив повністю. Показав, що дійсно 06.07.2018 року, як водій автомобіля «Меrsedes-Benz Sprinter», на вул. Вірменській близько 10 години 30 хвилин він здійснював рух назад. В цей день він був на роботі, разом з експедитором завозив товари на вул. Вірменську, оскільки працював на посаді водія транспортно-експедиційного відділу ТЗОВ «Львівська пивна компанія». Перешкод та перехожих в момент руху та перед його початком він не бачив, зупинившись на оклик перехожих, він побачив потерпілу, яка знаходилась в лежачому стані біля машини. Потім на місце події приїхала поліція. У цей час та день він іншими транспортними засобами не керував. Рухаючись назад, він зупинився через те, що йому крикнув хтось з перехожих зупинитись. Він побачив як потерпіла лежала біля автомобіля позаду на відстані 3-4 м від машини. Це була потерпіла ОСОБА_8 , яка висловлювалась в його адресу нецензурною лайкою. З місця події він поїхав для проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння. Автомобіль залишився на місці пригоди. Вважає, що транспортний засіб, яким він керував 06.07.2018 року та той, який оглянуто в ході судового розгляду є різними. Номер авто яким він керував 06.07.2018 року - НОМЕР_1 . Підпис на схемі ДТП його, але коли така схема була складена він не пам`ятає. У протоколі огляду місця події також наявний його підпис. Правила дорожнього руху, якими регламентовано питання руху автомобіля назад йому відомі, однак до інших осіб за допомогою він не звертався. З моменту початку руху і до зупинки авто він проїхав близько 8-10 м. До наїзду на потерпілу та отримання нею тілесних ушкоджень він не причетний.

Під час судового розгляду судом були створені всі необхідні умови для реалізації сторонами процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, що зокрема доводиться тим, що суд дослідив всі надані учасниками справи докази та розглянув усі клопотання заявлені під час дослідження обставин справи та судового провадження, а також не обмежував сторони у можливості реалізувати свої процесуальні права.

Безпосередньо дослідивши усі докази подані під час судового розгляду, заслухавши доводи сторони обвинувачення, потерпілої та її представника, сторони захисту та самого обвинуваченого, оцінюючи їх в сукупності, з точки зору достатності та взаємозв`язку, провівши у повному обсязі судовий розгляд, допитавши обвинуваченого, потерпілу, експерта та свідків, дослідивши усі надані суду докази, перевіривши та оцінивши всі доводи учасників процесу, а також розглянувши їх клопотання, суд приходить до переконання, що незважаючи на невизнання обвинуваченим своєї вини у інкримінованому злочині, його вина повністю та об`єктивно доведена наступними дослідженими та перевіреними в ході судового розгляду доказами.

Показами потерпілої ОСОБА_8 , яка у судовому засіданні показала, що 06.07.2018 року близько 10 години 30 хвилин вона йшла додому по вул. Вірменській у м. Львові і її збила машина. Все відбулось дуже швидко, тому вона не встигла зрозуміти як опинилась під днищем автомобіля. До даного автомобіля підійшов чоловік який звернувся до водія і повідомив того, що в нього під машиною людина. Водій зупинився, потім від`їхав. Від удару автомобілем відчула сильний біль, після ДТП її забрала швидка допомога. Перед тим як її збила машина жодних транспортних засобів вона не бачила, звукового сигналу не чула. Також відзначила, що вулиця Вірменська у м. Львові знаходиться у пішохідній зоні центральної частини міста, де обмежений рух транспортних засобів. Водій вийшов з автомобіля, але жодної допомоги їй не надавав. Після всіх подій обвинувачений перед нею не вибачався, жодної допомоги в подальшому їй також не надав. На даний момент її рука фактично не функціонує належним чином. В ході проведення експертизи її оглядали та вона надавала медичні документи для проведення експертизи. Наїзд на неї відбувся за декілька метрів від будинку де вона проживає, у пішохідній зоні. В цей день була ясна погода, світило сонце.

Крім цього, стороною обвинувачення суду пред`явлено зібрані в ході досудового розслідування та досліджені під час розгляду справи у суді наступні докази, які доводять вчинення обвинуваченим інкримінованого йому злочину.

Протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 06.07.2018 р., проведений слідчим СУ ГУ НП у Львівській області ОСОБА_9 , за участю ОСОБА_4 , яким встановлено, що мав місце наїзд на пішохода на вул. Вірменській, 26 у м. Львові транспортним засобом «Меrsedes-Benz Sprinter» реєстраційний номер НОМЕР_1 , транспортний засіб був без видимих пошкоджень. З місця події вилучено автомобіль «Меrsedes-Benz Sprinter» реєстраційний номер НОМЕР_2 . Огляд завершено о 12:00 год. Жодних зауважень до даного протоколу, в тому числі щодо непричетності до пригоди або невірного її відображення у протоколі та долучених до нього документах, обвинувачений не висловлював/т.1 а.с.156-157/.

Схема до протоколу місця дорожньо-транспортної пригоди від 06.07.2018 р. по вул. Вірменській, 26, складена о 11:15 годині, за участю присутнього водія ОСОБА_4 , з якої вбачається місце розташування транспортного засобу «Меrsedes-Benz Sprinter» реєстраційний номер НОМЕР_1 на відстані 2,6-2,7 м. від тротуару на проїзній частині вул. Вірменської, навпроти буд. № 26, напрям руху транспортного засобу від вул. Друкарської /т.1 а.с.158/. Водночас, під час дослідження даного протоколу слідчий підтвердив факт складання долученої до нього схеми та пояснив, що вона не підписана ним внаслідок неуважності, а сам обвинувачений засвідчив автентичність свого підпису на схемі.

Висновок експерта №262/18 від 14.09.2018 року за результатами проведеної судово-медичної експертизи потерпілої ОСОБА_8 , 1953 р.н., з якого вбачається, що із медичної довідки №311 видно, що ОСОБА_8 06.07.2018 року о 10-40 год. зверталась у ТП-2 з приводу закритого вколоченого перелому лівої плечової кістки з задовільним положенням, забою правого променево-запястного суглобу та колінного суглобу. За даними медичних документів у гр. ОСОБА_8 були присутні наступні тілесні ушкодження: закритий вколочений перелом лівої плечової кістки, забій правого променево-зап`ястного та правого колінного суглобів. Всі ушкодження заподіяні тупими предметами, могли утворитись 06 липня 2018 року в момент дорожньо-транспортної пригоди та відносяться до тілесного ушкодження середньої важкості за ознакою тривалого розладу функцій лівої руки. Судово-медичних даних про те, що тілесні ушкодження ОСОБА_8 отримала при самовільному падінні на площину нема /т.1 а.с.159/.

Висновок судової автотехнічної експертизи №1/896 від 08.08.2018 року, згідно якого експертом було оглянуто вилучений з місця пригоди автомобіль «Меrsedes-Benz Sprinter» реєстраційний номер НОМЕР_2 (на зображенні (фото) досліджуваного транспортного засобу реєстраційний номер НОМЕР_1 ) на предмет технічного стану. За висновками експерта на момент огляду робоча гальмівна система досліджуваного автомобіля марки «Меrsedes-Benz Sprinter» реєстраційний номер НОМЕР_2 знаходиться в працездатному стані та може виконувати функції передбачені конструкцією. На момент огляду система рульового управління досліджуваного автомобіля знаходиться в працездатному стані та може виконувати функції передбачені конструкцією. На момент огляду система освітлення досліджуваного автомобіля знаходиться в працездатному стані та може виконувати функції передбачені конструкцією /т.1 а.с.161-166/.

Протокол огляду предмета від 30.08.2018 року CD-R диска із записом камер зовнішнього відео спостереження, яка встановлена у місці, прилеглому до місця ДТП і на якому видно проїзну частину вул. Вірменської. На долученому до протоколу відеозаписі видно рух транспортних засобів та пішоходів по вул. Вірменській. О 10.32.12 годині, згідно часу відображеного на записі, з`являється жінка-пішохід, одягнута у білу кофту та червоні брюки, з сумками в руках, яка рухається по проїзній частині вул. Вірменської (пішохідна зона) від вул. Друкарської, приблизно посередині вулиці. О 10.32.26 год. запису з`являється мікроавтобус білого кольору «Меrsedes-Benz Sprinter» який рухається заднім ходом по проїзній частині вул. Вірменської від вул. Друкарської і наздоганяє вказаного вище пішохода. Через 6 секунд після того, як мікроавтобус з`являється в кадрі і продовжує рухатись заднім ходом по вул. Вірменській, а саме о 10.32.32 годині запису відбувається наїзд вказаним автомобілем «Меrsedes-Benz Sprinter на пішохода. При наїзді автомобіль контактує з пішоходом своєю задньою частиною. В момент наїзду пішохід обернута до автомобіля спиною. З автомобіля виходить особа схожа на ОСОБА_4 .

В ході дослідження даного протоколу та перегляду відеозапису потерпіла підтвердила вищенаведені відображені у протоколі та зафіксовані на відеоносії обставини, а саме те, що даний відеозапис фіксує наїзд автомобіля на неї.

Сторона захисту, покликаючись на невинуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину вказує на те, що докази здобуті слідством є недопустимими, отримані не уповноваженими на те особами, стосуються іншого транспортного засобу. Обвинувачений ОСОБА_4 транспортним засобом зазначеним в обвинувальному акті - «Меrsedes-Benz Sprinter» реєстраційний номер НОМЕР_2 в момент інкримінованих йому дій не керував, автомобіль вказаний в обвинувальному акті не має жодного відношення до події ДТП, при цьому його визнано речовим доказом у справі.

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню (ст. 84 КПК України).

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів (ст.85 КПК України).

Згідно ст.86 КПК України , доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Статтею 96 КПК України встановлено, що збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.
Частинами 1 та п.2 ч.3 ст. 87 КПК України передбачено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Недопустимими є також докази, що були отримані після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

При вирішенні питання про допустимість та належність досліджених доказів, суд враховує, що Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за цим правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані ним докази (параграф 34 рішення у справі «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 09.06.1998 року, параграф 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя (статті 5, 8 Конвенції) тощо.
Суд ухвалюючи даний вирок, також враховує позицію ЄСПЛ викладену у рішеннях «Ушаков проти України» від 18 червня 2015 року та «Коробов проти України» від 21.10.2011 року, згідно якої при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.
Так, відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст.214 КПК України (в редакції чинній на момент початку досудового розслідування), слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування.

Досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення затверджуються Генеральною прокуратурою України за погодженням з Міністерством внутрішніх справ України, Службою безпеки України, Національним антикорупційним бюро України, органом, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Здійснення досудового розслідування до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Огляд місця події у невідкладних випадках може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що здійснюється негайно після завершення огляду. У разі виявлення ознак кримінального правопорушення на морському чи річковому судні, що перебуває за межами України, досудове розслідування розпочинається негайно; відомості про нього вносяться до Єдиного реєстру досудових розслідувань при першій можливості.

Згідно ст. 39 КПК України, керівник органу досудового розслідування організовує досудове розслідування. Керівник органу досудового розслідування уповноважений серед іншого визначати слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, а у випадках здійснення досудового розслідування слідчою групою - визначати старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих.

Підставою для проведення огляду місця події слугувала інформація про вчинення кримінального правопорушення, зафіксована у рапорті слідчого СУ ГУ НП у Львівській області ОСОБА_9 від 06.07.2018 р.

Відомості про вчинення кримінального правопорушення було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі даних, отриманих під час вказаного огляду у той самий день. Як вбачається з реєстру матеріалів досудового розслідування, відомості до ЄРДР за №0003135, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.286 КК України внесено 06.07.2018 року о 18:21:27.

Огляд місця події, відповідно до приписів ч. 3 ст. 214 КПК України, було проведено до внесення відомостей про злочин до ЄРДР, що зокрема пояснює відсутність інформації про слідчого ОСОБА_9 у реєстрі. Однак, це не виключає наявність у слідчого повноважень на вчинення цієї процесуальної дії та не свідчить про недопустимість протоколу огляду, що відповідає правовому висновку Касаційного кримінального суду викладеному у постанові від 18.02.2020 року, справа №199/8582/18.

Постановою заступника начальника СУ ГУ НП у Львівській області підполковника поліції ОСОБА_10 визначено групу слідчих у кримінальному провадженні № 0003135: слідчого ВРЗуСТ СУ ГУ НП у Львівській області ОСОБА_9 , ВРЗуСТ СУ ГУ НП у Львівській області ОСОБА_11 , слідчого СВ Галицького ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_12 . Проведення досудового розслідування доручено слідчим ВРЗуСТ СУ ГУ НП у Львівській області.

09.07.2018 року начальником ВРЗуСТ СУ ГУ НП у Львівській області ОСОБА_13 складено повідомлення про призначення групи слідчих у кримінальному провадженні.

Допитаний в судовому засіданні заступник начальника СУ ГУ НП у Львівській області підполковник поліції ОСОБА_10 вказав, що визначення слідчої групи у даному кримінальному провадженні входило до кола його процесуальних обов`язків. Підпис виконано ним на постанові про визначення групи слідчих особисто.

Наведені факти повністю спростовують твердження сторонни захисту щодо відсутності процесуальних повноважень у слідчого.

З огляду на відомості, які відображені у реєстрі матеріалів досудового розслідування, дані отримані під час допиту заступника начальника СУ ГУ НП у Львівській області підполковника поліції ОСОБА_10 в судовому засіданні, а також досліджені у ході розгляду справи вищенаведені процесуальні документи, суд вважає, що слідчі групи слідчих, зокрема слідчий ОСОБА_9 , були наділені процесуальними повноваженнями на здійснення досудового розслідування, а тому досудове розслідування у кримінальному провадженні проведено уповноваженими на те особами. Відтак суд відхиляє доводи сторони захисту в цій частині.

У той же час, суд звертає увагу на те, що під час надання доступу до матеріалів досудового розслідування, обвинувачений ознайомлювався із матеріалами кримінального провадження /т.2 а.с.64/, та будь-яких сумнівів у допустимості вказаних доказів, у зв`язку тим, що вони зібрані з порушенням вимог КПК України, через відсутність повноважень у слідчих не висловлював. Також матеріали справи та обставини встановлені в ході судового розгляду свідчать про відсутність будь-яких об`єктивних даних про те, що обвинувачений був позбавлений можливості реалізувати в повній мірі всі свої процесуальні права, в тому числі право на захист і отримання правової допомоги, як на досудовому розслідуванні так і в суді. Крім цього, захисникам під час судового розгляду надавався тимчасовий доступ до інформації про точну дату та час внесення інформації про призначення слідчого (слідчих) та процесуального керівника (керівників) до Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні №0003135 від 06.07.2018 року, із наданням відображення електронного документа та до інформації про точну дату та час внесення інформації до Єдиного реєстру досудових розслідувань про прийняття кожним слідчим до провадження кримінального провадження №0003135 від 06.07.2018 року, із наданням відображення електронного документа. Разом з тим, відсутність інформації на яку посилається сторона захисту у ЄРДР не свідчить про недопустимість або неналежність вищенаведених процесуальних документів стосовно визначення органу досудового розслідування, адже повноваження органу досудового розслідування визначаються саме відповідним процесуальним рішенням, а не інформацією в ЄРДР.

У матеріалах справи відсутні будь-які документи які вказують на непогодження сторони захисту з тим, що на стадії досудового розслідування обвинуваченого не було ознайомлено з усіма в матеріалами провадження. Вказане підтверджує, що стороною обвинувачення було дотримано положення ст. 290 КПК України та ознайомлено сторону захисту, до якої зокрема відноситься підозрюваний, з усіма матеріалами досудового розслідування. До того ж, в ході розгляду справи не встановлено фактів істотного обмеження можливостей сторони захисту ознайомитися з доказами сторони обвинувачення і підготувати правову позицію, що буде нею обстоюватись у змагальній процедурі судового розгляду.

Згідно висновку експерта №5639 від 15.10.2020 року за результатами проведення криміналістичної експертизи та дослідженого в ході судового розгляду додатку до протоколу огляду предмета від 30.08.2018 року відео-, звукозапису у кримінальному провадженні, файл відеозапису отриманий за допомогою комплексу, що включає в себе камеру зовнішнього спостереження та записуючий пристрій. Встановити склад записуючого комплексу, що використовувався для запису цього файлу не виявляється можливим у зв`язку з відсутністю ознак, що могли би достовірно свідчити про це. Відеозапис є копією, яка записана на оптичний диск з іншого носія інформації. Ознак переривання відеозапису та внесення змін (монтажу) відеозапису не виявлено. Дати категоричний висновок з цього приводу не видається можливим з причин, вказаних у п.4 висновку.

В матеріалах кримінального провадження наявна інформація про його отримання (вилучення) органами досудового розслідування від представника потерпілого. Крім того, представник потерпілої наведене підтвердив у ході судового розгляду.

Частина 1 ст. 93 КПК України визначає, право потерпілого збирати докази у порядку, передбаченому цим Кодексом.

Так, ч. 3 ст. 93 КПК України, встановлює, що потерпілий здійснює збирання доказів шляхом витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, службових та фізичних осіб речей, копій документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій, актів перевірок; ініціювання проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій та інших процесуальних дій, а також шляхом здійснення інших дій, які здатні забезпечити подання суду належних і допустимих доказів.

Потерпілий може реалізувати своє право на збирання речей і документів, також у випадку залучення адвоката як свого представника у порядку встановленому Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Водночас, зі змісту ч.ч. 1,2 ст. 100 КПК України вбачається, що речові докази можуть бути надані стороні кримінального провадження добровільно. Тобто потерпілий реалізовує власне волевиявлення щодо передання стороні обвинувачення певних речей або документів (матеріальних об`єктів, які встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин), що на його думку, мають значення для даного кримінального провадження.

Надаючи докази, потерпілий має враховувати такі поняття як належність та допустимість доказів.

Вбачається, що відеозапис отриманий у порядку встановленому КПК України, містить дані, які підлягають доказуванню та оцінці у кримінальному провадженні, наявна на відео інформація є безперервною, не містить пауз, переривань тощо.

При цьому, доводи захисників про те, що доказ не є оригінальним, відеозапис є копією, яка записана на оптичний диск з іншого носія інформації, а тому не може бути використаний як доказ є лише припущенням і не спростовує вищенаведеного висновку суду про допустимість цього доказу.

Під документом як джерелом доказів розуміється спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, у тому числі матеріали фотозйомки, звукозапису, відеозапису та інші носії інформації (у тому числі електронні), складені в порядку, передбаченому КПК, протоколи процесуальних дій та додатки до них, а також носії інформації, на яких за допомогою технічних засобів зафіксовано процесуальні дії (частина 1, пункти 2, 3 частини 2 статті 99 КПК України).

Законодавець не встановлює обмежень у можливості надання до суду копії диска з відеозаписом (у тому числі електронних), отриманих потерпілим та переданих слідчому, у порядку ст.56, 93 КПК, які визнаються судом як оригінал документа, з огляду на «Національний стандарт України. Діловодство й архівна справа. Терміни та визначення понять. ДСТУ 2732:2004», якому надано чинності наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики України від 28 травня 2004 року № 97 «Про затвердження національних стандартів України, державних класифікаторів України, національних змін до міждержавних стандартів, внесення зміни до наказу Держспоживстандарту України від 31 березня 2004 р. № 59 та скасування нормативних документів» (далі ДСТУ 2732:2004).

Відповідно до пункту 3.10 ДСТУ 2732:2004, копія (документа) це документ, шо містить точне знакове відтворення змісту чи документної інформації іншого документа і в окремих випадках деяких його зовнішніх ознак.

Разом з тим, у частині 4 статті 99 КПК України визначено, що дублікат документа (документ, виготовлений таким самим способом, як і його оригінал), а також копії інформації, що міститься в інформаційних (автоматизованих) системах, телекомунікаційних системах, інформаційно-телекомунікаційних системах, їх невід`ємних частинах, виготовлені слідчим, прокурором із залученням спеціаліста, визнаються судом як оригінал документа.

Крім цього, згідно з ДСТУ 7157:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 11 березня 2010 року № 8 «Інформація та документація. Видання електронні. Основні види та вихідні відомості», електронний документ - це документ, інформація в якому подана у формі електронних даних і для використовування якого потрібні засоби обчислювальної техніки.

Для виконання завдань кримінального провадження з огляду на положення Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму (ч. 3 ст. 5); візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною (ч. 4 ст. 5); допустимість електронного документа як доказу не можна заперечувати винятково на підставі того, що він має електронну форму (ч. 2 ст. 8).

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», у випадку його зберігання на кількох електронних носіях інформації кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа.

Матеріальний носій - лише спосіб збереження інформації, який має значення тільки коли електронний документ виступає речовим доказом. Головною особливістю електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія. Один і той же електронний документ може існувати на різних носіях. Всі ідентичні за своїм змістом екземпляри електронного документа можуть розглядатися як оригінали та відрізнятися один від одного тільки часом та датою створення.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 29 березня 2021 року (справа № 554/5090/16-к, провадження № 51-1878кмо20), ототожнення електронного доказу як засобу доказування та матеріального носія такого документа є безпідставним, оскільки характерною рисою електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія. У випадку зберігання електронного документа на кількох електронних носіях інформації кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа.

Відповідно до принципу диспозитивності (ст. 26 КПК), який належить до основних засад кримінального провадження, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, які передбачено КПК. Суди у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень КПК.

В даному ж кримінальному провадженні відсутні відомості про те, що сторона захисту зверталася із заявами про підробку відеозаписів у порядку, передбаченому ст. 214 КПК України. Обґрунтованих підстав для такого звернення або даних які ставлять під сумнів інформацію яка відображена на відеозаписі у матеріалах кримінального провадження немає.

Оцінюючи доводи сторони захисту щодо недопустимості та неналежності висновку експерта про ступінь тілесних ушкоджень потерпілої суд враховує наступне.

В постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі № 754/14281/17, Суд зазначив, що на підставі статей 3, 56 КПК потерпілий є стороною кримінального провадження і має право подавати докази не тільки суду, але й і слідчому. Крім того, за правилами ч. 2 ст. 84 вказаного Кодексу показання потерпілої є процесуальним джерелом доказу.

Виходячи із цих норм, потерпіла була наділена правом безпосередньо надавати слідчому медичні документи на підтвердження фактів, які стосуються завданої злочином шкоди її здоров`ю, а слідчий зобов`язаний прийняти ці документи для виконання завдань кримінального провадження та з`ясування всіх обставин, що згідно зі ст. 91 КПК належать до предмета доказування, у тому числі шляхом призначення судово-медичної експертизи за медичною карткою, отриманою від указаної сторони. У такому випадку разом із відповідною постановою слідчий скеровує до експертної установи медичну документацію, яка є об`єктом експертного дослідження. За інших обставин, тобто якщо потерпіла не згодна надати наявні в її розпорядженні необхідні документи, для отримання дозволу на тимчасовий доступ до них слідчий, застосовуючи заходи забезпечення кримінального провадження, звертається до суду за правилами глави 15 розділу II КПК.

У силу ч. 2 ст. 242 вказаного Кодексу, призначення експертизи для встановлення ступеня тяжкості та характеру тілесних ушкоджень є обов`язковим.

Сторона захисту не порушувала питання про надання їй доступу до медичної документації, не ставила під сумнів правдивість документів, за результатами дослідження яких експертом було сформовано висновок судово-медичної експертизи, висновок містить усі відповіді на поставлені питання, а тому вказаний висновок отримано з дотриманням вимог КПК. Підстав для проведення повторної судово-медичної експертизи в ході судового провадження не було встановлено, висновок роз`яснень та уточнення питань не потребує, що спростовує твердження сторони захисту щодо доцільності отримання розяснення від експерта в судовому засіданні. Посилання захисту на помилку у прізвищі потерпілої не спростовують достовірність даних у висновку, оскільки помилка не є істотною, має суто технічний характер та допущена лише один раз у підсумковій частині висновку. Водночас, у суду не викликає сумніву, що зазначена експертиза проведена саме за даними медичних документів потерпілої ОСОБА_8 , 1953 р.н. Суд також враховує, що стороною обвинувачення було забезпечено проведення експертизи особою, яка володіє спеціальними знаннями, має право на проведення експертизи та попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а відтак подані стороною захисту на стадії дослідження доказів клопотання про надання медичних документів, які були об`єктом експертного дослідження є безпідставними та ґрунтуються лише на формальних підставах, не містять обґрунтованих даних сумніватись у представленому висновку експерта як належному та допустимому доказі.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що оглянутим в ході досудового розслідування на місці пригоди по вул. Вірменській, 26 у м. Львові був транспортний засіб «Меrsedes-Benz Sprinter» реєстраційний номер НОМЕР_1 . Схема до протоколу місця дорожньо-транспортної пригоди від 06.07.2018 року по вул. Вірменській, 26, складена щодо участі у ДТП транспортного засобу «Меrsedes-Benz Sprinter» реєстраційний номер НОМЕР_1 .

У подальшому дані, на які посилається прокурор, як на докази винуватості ОСОБА_4 , стосуються транспортного засобу «Меrsedes-Benz Sprinter» реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Знову ж таки у висновку №1/896 від 08.08.2018 року вбачається, що експертом оглянуто транспортний засіб «Меrsedes-Benz Sprinter» реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Згідно постанови слідчого, речовим доказом у кримінальному провадженні визнано автомобіль марки «Меrsedes-Benz Sprinter» реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить ТзОВ «Львівська пивна компанія».

За розпискою начальника служби безпеки ТзОВ «Львівська пивна компанія» від 07.07.2018 року, автомобіль «Меrsedes-Benz Sprinter» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який є речовим доказом у кримінальному провадженні за фактом ДТП передано на відповідальне зберігання ТзОВ «Львівська пивна компанія».

Допитаний з цього приводу в ході судового провадження слідчий ОСОБА_9 показав, що на місці ДТП 06.07.2018 року на вул. Вірменській, 26 знаходився автомобіль марки «Меrsedes-Benz Sprinter», а водієм даного автомобіля був обвинувачений. Номерного знак автомобіля він не пам`ятає. На автотехнічну експертизу скеровувався лише один автомобіль, який було вилучено з місця події. Інших аналогічних транспортних засобів на місці пригоди не було і не вилучалось. Схему ДТП до протоколу складав він. Допускає можливість технічної помилки у відображенні номерного знака автомобіля у процесуальних документах, оскільки в день цієї події у нього помер батько, що могло стати причиною помилки. Вказана технічна помилка потягла за собою помилкове зазначення номерного знака і в інших процесуальних документах в ході досудового розслідування.

Судовий експерт ОСОБА_14 в судовому засіданні показав, що в експертному висновку ним досліджувався транспортний засіб саме з номерним знаком НОМЕР_1 , який є на зображенні висновку. В номерному знаку ним була допущена технічна помилка.

Крім того, експерт вказав, що транспортний засіб ним оглядався безпосередньо, що спростовує твердження сторони захисту про не дослідження автомобіля внаслідок його передачі законному володільцю на тимчасове зберігання, адже сам факт передачі на тимчасове зберігання не робить неможливим огляд автомобіля експертом.

Згідно дослідженого в ході судового розгляду листа заступника начальника Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Львівській області від 26.01.2021 року, відповідно до Єдиного державного реєстру, номерний знак НОМЕР_1 , виданий 28.11.2013 року ВРЕР ДАІ з обслуговування м. Львів та Пустомитівського району на автомобіль Меrsedes-Benz Sprinter 131 CDI, 2005 року випуску, кузов № НОМЕР_3 , що належить ТОВ «Львівська пивна компанія», за якою рахується на обліку по теперішній час. Інші транспортні засоби Меrsedes-Benz Sprinter з номерними знаками НОМЕР_1 або НОМЕР_2 станом на 26.01.2021 року не реєструвались /т.2 а.с.144/.

Таким чином, виходячи з вищенаведених обставин, зокрема того, що в ході судового розгляду були детально проаналізовані та з`ясовані причини розбіжностей у відображенні номерного знаку транспортного засобу яким керував обвинувачений в момент пригоди, судом встановлено, що у даній справі йдеться про один і той самий автомобіль. При цьому, характер допущених помилок (описок) у відображенні номерного знаку теж вказує на наведене, зокрема розбіжність міститься лише у розташуванні цифр 16 та 12. Таким чином, вищенаведені обставини не дають суду підстав визнавати докази у яких відображено номерний знак вищезгаданого автомобіля недопустимими або неналежними. Суд бере до уваги, що надана слідчим у суді інформація, є такою яку він безпосередньо сприймав та фіксував під час здійснення досудового розслідування, сторона захисту жодного разу під час досудового розслідування не висловила з цього приводу зауважень, а в ході судового розгляду покази слідчого не спростувала.

Суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 1, 2 ст. 23 КПК України).

Це також є додатковою умовою, яка висувається кримінальним процесуальним законодавством до правил допустимості, як і у випадку з письмовими доказами.

Відповідно до п. п. 54, 55 рішення Європейського Суду з прав людини від 21.10.2010 року у справі «Корнєв і Карпенко проти України», докази мають, як правило, подаватися у відкритому судовому засіданні у присутності обвинуваченого з розрахунку на аргумент у відповідь. З цього правила існують винятки, але вони не можуть порушувати права захисту.
За таких обставин, зібрані докази на досудовому розслідуванні можуть визнаватись лише за результатами їх інтерпретації сторонами у судовому засіданні. Суд наголошує на тому, що під час оцінки, чи було провадження в цілому справедливим, слід враховувати якість доказів, а також встановити, чи не дають обставини, за яких вони були отримані, приводу сумніватися в їх достовірності й точності.
Разом з тим, обставини та доводи наведені захистом стосовно недоведеності вини ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину у своїй сукупності не можуть слугувати належною та допустимою підставою для визнання отриманих доказів недопустимими або неналежними, оскільки встановлені розбіжності усунуті в ході судового провадження.

В ході дослідження доказів, з метою дослідження речового доказу та дотримання принципу безпосередності дослідження доказів судом, надано доручення органу досудового розслідування провести відповідну слідчу дію за участю учасників кримінального провадження, у відповідності до вимог ст.237 КПК України, а саме провести огляд автомобіля «Меrsedes-Benz Sprinter» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на праві власності належить ТзОВ «Львівська пивна компанія».

Згідно протоколу огляду транспортного засобу від 25.02.2021 року та відеозапису до нього, складеного та проведеного за участю сторони захисту, було оглянуто автомобіль марки «Меrsedes-Benz Sprinter» реєстраційний номер НОМЕР_1 . Захист зазначив, що автомобіль на зображені експертного висновку був без наліпки, а на відеозаписі огляду 25.02.2021 року на автомобілі є наліпка зі сторони водійського сидіння « НОМЕР_4 ». В свою чергу, стороною захисту не надано жодних доказів, що автомобіль «Меrsedes-Benz Sprinter» з реєстраційним номером НОМЕР_1 не був на місці пригоди, а слідчі дії у кримінальному провадженні проведені не з цим автомобілем. При цьому, реалізація права на захист обвинуваченому та захисникам при доказуванні цих обставин не була обмежена.
Під час дослідження відеоматеріалів вищевказаного протоколу огляду, судом встановлено, що дійсно предметом огляду є автомобіль марки «Меrsedes-Benz Sprinter» з реєстраційним номером НОМЕР_1 , який враховуючи вищенаведені встановлені судом обставини, являється речовим доказом у справі, саме цим автомобілем керував ОСОБА_4 в момент ДТП і такий був вилучений в ході огляду місця події та переданий на відповідальне зберігання власнику. Обвинувачений у своїх показання підтвердив, що в момент ДТП керував автомобілем «Меrsedes-Benz Sprinter» з реєстраційним номером НОМЕР_1 . Водночас наявність наліпок на транспортному засобі, які були відсутні на ньому в момент ДТП не виключає того факту, що це є один і той самий автомобіль, оскільки в ході судового розгляду встановлено, що в процесі досудового розслідування даний транспортний засіб був переданий володільцю - ТОВ «Львівська пивна компанія». Більше того, сам володілець (уповноважені ним особи) не висловлював жодних зауважень з приводу передачі на зберігання іншого транспортного засобу.

Виходячи з наведеного, в цілому суд вважає, що допущена у протоколах слідчих дій та висновку авто технічної експертизи, процесуальних документах помилка має суто технічний характер, оскільки у документах невірно відображено порядок цифр, які містяться у номерному знаку автомобіля, а тому такі помилки не є процесуальними помилками, які ставлять під сумнів допустимість чи належність доказів. Аналізуючи представлені докази з наявними у них вищеописаними недоліками, суд вважає, що допущені описки (помилки) не пов`язані з порушенням норм кримінального процесуального законодавства, не є свідомо неправильними, мають суто технічний характер, а відтак не тягнуть за собою втрату юридичної сили отриманих доказів і саме автомобіль «Меrsedes-Benz Sprinter» з реєстраційним номером НОМЕР_1 є речовим доказом у кримінальному провадженні, що підтвердив і обвинувачений в судовому засіданні, який вказав, що керував ним в момент ДТП. При цьому, суд враховує також, що автомобіль тривалий час знаходився на відповідальному зберіганні ТзОВ «Львівська пивна компанія», а тому володільцем могли бути внесені зміни до його зовнішнього вигляду, в тому числі і наліпки, які за своєю суттю не впливають жодним чином на індивідуальні ознаки даного транспортного засобу, як речового доказу у провадженні.

Тобто, ті докази, які сторона захисту просить визнати недопустимими, було отримано на підставі належного виконання вимог кримінального процесуального закону, їх допустимість не викликає у суду сумнівів. Суд приймає вищенаведені докази, як такі що підтверджують факт дотримання стороною обвинувачення визначеного КПК України порядку отримання доказів, що в свою чергу дозволяє суду прийняти рішення стосовного їх допустимості та відхилити доводи сторони захисту з цього приводу, виходячи з вищенаведених мотивів.

Водночас, суд не спирається на наявні у справі рапорти як на докази винуватості ОСОБА_4 в інкримінованому злочині, оскільки інформація, яка зазначена в них, не є тими фактичними даними, на підставі яких встановлюється наявність або відсутність обставин, що входять до предмета доказування.

Керуючись законом, суд оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Суд при оцінці доказів на предмет допустимості може виходити за межі доводів сторін провадження, оскільки саме суд є гарантом досягнення завдань, визначених ст. 2 КПК, а сторони можуть сумлінно помилятися щодо істотних критеріїв оцінки.

У ході власної оцінки доказів з точки зору їх допустимості в межах судового розгляду, суд здійснив перевірку їх відповідності вимогам процесуального закону і надаючи їм всебічну оцінку з конкретними обставинами справи, приходить до висновку, що такі є допустимими.

Покликання сторони захисту на неповноту судового розгляду через відмову суду у задоволенні клопотань про призначення повторних експертиз та проведення інших процесуальних дій під час судового провадження, за переконанням суду не впливають на достовірність та належність зібраних по справі доказів. Так, аналіз заявлених клопотань свідчить про те, що в переважній більшості вони ґрунтуються на обставинах, які були відомі стороні захисту ще з часу надходження справи до суду та впродовж усього судового провадження. Частина клопотання подавались стороною захисту з певною періодичністю, для вирішення питань, які вже були предметом дослідження суду, за відсутності інших підстав або нових обставин чи здобутих доказів, з наведенням по суті схожих мотивів, одних і тих самих положень КПК, схожого змісту, що дає суду підстави вважати, що частина заявлених чи поданих стороною захисту клопотань була спрямована на затягування судового розгляду. Крім того, суд не може не відзначити і процесуальну поведінку самого обвинуваченого, який неодноразово без поважних причин не являвся у судові засідання, що також вказує на намагання затягнути судовий розгляд.

З цього приводу суд відзначає, що статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку справи, у якій вона є стороною. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправних зволікань) судового захисту. В поняття «розумний строк» розгляду справи Європейський суд з прав людини включає: складність справи, поведінку заявника, поведінку органів державної влади, важливість справи для заявника. В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції. Крім того, сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Крім того, оцінюючи доводи сторони захисту та дотримуючись стандартів мотивування судами своїх рішень, суд враховує позиції Європейського суду з прав людини про те, що не можна тлумачити п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент під час обґрунтування судами своїх рішень (справа «Салов проти України», заява № 65518/01, рішення від 06 вересня 2005 року, § 89).

Суд вважає, що здобуті та досліджені в ході розгляду в суді даної справи докази є достатніми для ухвалення законного рішення у справі та належної перевірки доводів учасників процесу, а також доказів у справі.

Також, суд вважає оцінку доказів на предмет їх допустимості виключно в межах доводів захисників такою, що не сприяє досягненню завдань кримінального провадження, через невідповідність доказів правилам їх оцінки, встановлених статтями 94, 86, 87, 89 КПК України.

Підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом (ст. 2 КК України).

Відповідно до ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Крім того, у п. 2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно закону.

Так, у справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06 грудня 1998 року, Європейський Суд вирішив, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (п. 150, п. 253).

Відповідно до вимог ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні наряду з іншим підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до частини четвертої статті 95 КПК, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Оцінюючи вищеописані зібрані по справі, досліджені та перевірені в судовому засіданні докази, зокрема письмові докази, показання потерпілого та свідків, експерта, а також інші вищенаведені докази по справі в цілому, суд визнає їх такими, що знаходяться у об`єктивному взаємозв`язку з пред`явленим обвинуваченням, нічим не спростовані, передбачені як джерела доказування КПК України та зібрані у відповідності з чинним кримінально-процесуальним законодавством, відтак суд вважає повністю доведеним факт вчинення злочину та винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому злочинних дій. При цьому, суд також враховує, що в процесі судового розгляду не встановлено жодних підстав вважати, що потерпіла, свідок чи експерт оговорюють обвинуваченого.

За оцінкою показів потерпілого, свідків та експерта, інших вищенаведених доказів в цілому, суд встановлює, що вони доводять вчинення обвинуваченим інкримінованого йому злочину. Суд враховує, що під час судового розгляду потерпіла, експерт та свідки надали показання щодо обставин вчинення злочину під присягою, за участю сторони захисту, тобто з дотриманням принципу змагальності. Вказані покази узгоджуються з іншими вищенаведеними доказами, в тому числі частково з показами самого обвинуваченого, який визнав факт керування автомобілем «Меrsedes-Benz Sprinter» реєстраційний номер НОМЕР_1 на вул. Вірменській, 26 у м. Львові 06.07.2018 року у час вказаний в обвинувальному акті та перебування на місці пригоди потерпілої, а також його участь у процесуальних діях, заперечивши лише факт наїзду автомобіля на потерпілу.

При цьому, покази обвинуваченого щодо невинуватості у вчиненні інкримінованого злочину, спростовуються показаннями потерпілої, свідків, експерта, іншими вищенаведеними доказами по справі, які суд визнає належними і допустимими в процесі доказування.

Крім того, оцінюючи покази обвинуваченого, суд бере до уваги лише ті його покази, які ОСОБА_4 надав безпосередньо в судовому засіданні. Разом з тим, оцінюючи версію сторони захисту щодо невинуватості ОСОБА_4 , суд не може залишити поза увагою той факт, що в ході судового провадження ні обвинувачений, ні його захисники, на підтвердження своєї версії не надали суду жодних змістовних чи логічних пояснень з приводу того, чому в процесі досудового розслідування підозрюваний ОСОБА_4 , як зазначено в обвинувальному акті, щиро розкаявся, а в ході судового провадження кардинально змінив свою позицію.

В свою чергу, стороною захисту, в тому числі самим обвинуваченим, перед уповноваженими на проведення досудового розслідування органами не ставилось питання про отримання внаслідок проведення відповідних процесуальних дій перекручених чи неправдивих відомостей, протиправний вплив на ОСОБА_4 або інших учасників провадження з боку органу досудового розслідування або інших осіб, що призвели до порушення особистих чи процесуальних прав обвинуваченого.

Під час оцінки того, чи було провадження в цілому справедливим, суд враховує якість наданих суду доказів, які, з урахуванням з`ясування характеру технічних помилок, тобто усунення розбіжностей, не дають приводу сумніватися в їх достовірності. Подані в сукупності допустимі і належні докази, які були наведені вище в повній мірі дозволили суду встановити обставини ДТП відповідно до стандарту доказування «поза розумним сумнівом». Судом досліджені та перевірені усі обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для правильного та об`єктивного вирішення даної справи.

Суд враховує, що дорожньо-транспортні події належать до необережних злочинів, тобто вчиняються через злочинну самовпевненість або злочинну недбалість. Злочинні порушення правил безпеки дорожнього руху є наслідком різноманітних недозволених дій або невчинення дій з боку суб`єктів цього виду злочинів. Спосіб вчинення ДТП - це спосіб дії особи, яка керує транспортним засобом в складному механізмі дорожньо-транспортної пригоди. Усі ці дії і передують настанню негативних наслідків. Спосіб дії створює початок некерованого руху транспортного засобу, що розвивається спонтанно у вигляді взаємодії неживих об`єктів. Для них є характерним зв`язок суб`єктивних і об`єктивних чинників, що проявляються в кожному конкретному випадку в різноманітних взаємозв`язках.

Зокрема, зіставивши і проаналізувавши наявні у справі дані про механізм ДТП, суд встановив, що у прямому безпосередньому зв`язку із настанням дорожньо-транспортної пригоди та шкідливими наслідками, які настали, перебуває грубе порушення ОСОБА_4 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року зі змінами та доповненнями, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №136 від 06.03.2013 року, а саме:

-Розділ 1 п. 1.5: Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;

-Розділ 2 п. 2.3б, 2.3.д: Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху;

-Розділ 10 п. 10.9: Під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки руху він у разі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб.

У постанові від 24.03.2020 року (справа №130/720/17), Касаційний кримінальний суд зробив висновок про те, що при виявленні причинного зв`язку необхідно враховувати як дії (бездіяльність) особи, яка керує транспортним засобом, так і неналежне (у тому числі невинне) поводження інших учасників руху (тобто й пішохода), що також може виключити відповідальність водія. Крім того, при вирішенні питання про причинний зв`язок ураховується наявність у водія технічної можливості уникнути шкідливого наслідку. Якщо такої можливості не було і встановлено, що аварійну ситуацію викликано не ним, то відповідальність водія виключається. У випадку, коли вказану ситуацію було створено самим водієм-порушником, відсутність технічної можливості уникнути шкідливих наслідків юридичного значення не має.

Відтак, оцінюючи поведінку потерпілої суд зазначає, що її дії не виключають винуватість ОСОБА_4 . Так, потерпіла рухаючись на проїзній частині вулиці та перетинаючи її, створила небезпеку для дорожнього руху. Однак, незалежно від причин виникнення небезпеки для руху або перешкоди, водій зобов`язаний був дотримуватись правил дорожнього руху та виконати наведені вище вимоги Правил дорожнього руху, зокрема бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну та при виявленні пішохода негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, під час руху транспортного засобу заднім ходом не створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху, для забезпечення безпеки руху у разі потреби звернутися за допомогою до інших осіб. Більше того, в ході судового розгляду встановлено, що обвинувачений здійснював поїздку з експедитором, а відтак мав можливість звернутись до нього під час руху назад, дочекавшись останнього.

Таким чином, факт перебування пішохода на проїзній частині дороги, не звільняє водія від виконання наведених вимог Правил дорожнього руху, технічна можливість у водія уникнути шкідливого наслідку була, оскільки пішохід рухалась повільно та не змінювала напряму руху раптово для обвинуваченого, що б перешкодило йому відповідно зреагувати на зміну дорожньої обстановки.

Суд приходить до переконання, що вина ОСОБА_4 доведена поза розумним сумнівом, адже вищенаведені докази, мотиви, факти та обставини доводять, що обвинувачений вчинив інкримінований йому злочин, оскільки в ході судового розгляду встановлено, що єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим ОСОБА_4 обвинуваченням і яка сформульована судом у мотивувальній частині даного вироку як формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Отже, суд вважає доведеним, що своїми діями, які виразились в порушенні вищенаведених правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч.1 ст.286 КК України.

Водночас, оцінюючи покази обвинуваченого щодо заперечення вини у вчиненні інкримінованого йому злочину та посилання останнього та захисників на відсутність у його діях ознак злочину передбаченого ч.1 ст.286 КК України, суд розцінює їх, як такі, що дані обвинуваченим, з метою пом`якшити відповідальність та уникнути покарання за скоєне, оскільки такі покази спростовуються вищенаведеними дослідженими та перевіреними в судовому засіданні доказами.

Під час судового розгляду судом детально проаналізовано поведінку обвинуваченого ОСОБА_4 після вчинення злочину, рівень суспільної небезпеки обвинуваченого, наслідки суспільно-небезпечного діяння останнього, особу обвинуваченого, його спосіб життя, історію порушень, ймовірність вчинення ним нових злочинів, зважено на всі обставини кримінального провадження в їх сукупності.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд бере до уваги характер та тяжкість вчиненого ним злочину, те, що злочин є необережним, спосіб вчинення злочину, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, відношення обвинуваченого до скоєного. Також, суд враховує фактичні обставини справи, тяжкість заподіяних злочином наслідків у вигляді заподіяння шкоди здоров`ю потерпілої, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку в лікаря психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, має позитивну характеристику за місцем праці.

Крім того, суд враховує дані про сімейне становище обвинуваченого, який має на утриманні двох дітей.

Також, суд враховує позицію потерпілої, згідно якої, зважаючи на поведінку обвинуваченого, який не вчинив жодних дій на усунення спричиненої ним шкоди, потерпіла просить застосувати до обвинуваченого максимальне покарання в межах санкції статті КК України, за якою кваліфіковано його дії.

Відповідно до статей 66,67 КК України, пом`якшуючих та обтяжуючих покарання ОСОБА_4 обставин судом не встановлено. Зокрема, наведені в обвинувальному акті пом`якшуючи обставини такі як щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Зокрема, суд враховує те, що виходячи із системного тлумачення законодавства та із судової практики, щире каяття, характеризуючи ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Відповідно статей 50, 65 КК України, метою покарання є як кара, так і виправлення засуджених та запобігання вчинення нових злочинів. Досягнення вказаної мети є однією з форм реалізації визначених у ч. 1 ст. 1 КК України, завдань закону про кримінальну відповідальність, правового забезпечення охорони від злочинних посягань прав і свобод людини і громадянина, власності та інших охоронюваних законом цінностей, а також запобігання злочинам.

При цьому, суд виходить з того, що каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільше сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства. Відтак покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

При призначенні покарання обвинуваченому, суд керується поняттям судового розсуду у кримінальному судочинстві, яке охоплює повноваження суду, надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання, що відповідає положенням статті 65 КК України та п. 1 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Враховуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, дані про особу обвинуваченого, зокрема його позитивні характеристики, відомості про його сімейне становище, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, відсутність даних про відшкодування заподіяної потерпілій шкоди та її позицію щодо покарання висловлену уповноваженим представником, відношення обвинуваченого до скоєного, суд вважає, що відсутні обставини, які дали б суду підстави для звільнення засудженого від відбування призначеного основного покарання з випробуванням. Суд вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого неможливе без ізоляції від суспільства, а тому приходить до переконання, що необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_4 буде покарання у виді обмеження волі, адже така міра покарання сприятиме досягненню справедливого балансу між правами та свободами обвинуваченого та інтересами держави і суспільства, а також буде необхідною та достатньою для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

Суд вважає, що обвинуваченому ОСОБА_4 слід призначити покарання у виді обмеження волі в межах санкції статті, за якою кваліфіковано його дії. На переконання суду, таке покарання для засудженого відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності.

Покарання у виді обмеження волі перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Що стосується призначення додаткового покарання, зважаючи на те, що причиною вчинення даного злочину стало недотримання обвинуваченим Правил дорожнього руху, за можливості уникнути шкідливого наслідку, суд не знаходить законних підстав для звільнення ОСОБА_4 від призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Суд вважає, що хоча вчинений ОСОБА_4 злочин відноситься до необережних, однак він спричинив тілесні ушкодження потерпілій, належить до злочинів проти безпеки дорожнього руху і за аналізом характеру й обсягу допущених засудженим грубих порушень ПДР, наслідків у вигляді шкоди здоров`ю людини, доцільним за даних обставин є призначення ОСОБА_4 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк один рік.

Крім вирішення питання щодо необхідності та доцільності призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд враховує необхідність також визначити справедливий розмір такого покарання, враховуючи при цьому як думку потерпілої, так всі обставини справи у їх сукупності, в тому числі і ті, які характеризують особу засудженого та інші обставини, які мають значення для прийняття рішення у даному провадженні.

Покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, очевидно сприятиме запобіганню вчиненню обвинуваченим нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху.

При цьому, суд враховує те, що Законом України № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень», який набрав чинності з 1 липня 2020 року, внесено зміни до Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України, які в даному випадку, посилюють кримінальну відповідальність обвинуваченого в частині призначення додаткового покарання.

Відповідно до частини 2 ст. 5 КК України, в даному випадку підлягає застосуванню закон про кримінальну відповідальність, який діяв на час вчинення кримінального правопорушення, оскільки він пом`якшує кримінальну відповідальність обвинуваченого в цій частині.

Запобіжний захід обвинуваченому по даній справі не обирався.

Згідно статті 58 Кримінально-виконавчого кодексу України, строк відбування покарання у виді обмеження волі ОСОБА_4 рахувати з дня прибуття і постановки засудженого на облік у виправному центрі.

Відповідно до ч. 3 ст. 55 Кримінального кодексу України, при призначенні позбавлення права займатися певною діяльністю як додаткового покарання до обмеження волі, на певний строк - воно поширюється на увесь час відбування основного покарання і, крім цього, на строк, встановлений вироком суду, що набрав законної сили. При цьому строк додаткового покарання обчислюється з моменту відбуття основного покарання, а при призначенні покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткове до інших основних покарань, а також у разі застосування статті 77 цього Кодексу - з моменту набрання законної сили вироком.

Питання речових доказів по справі слід вирішити у відповідності до положень ст.100 КПК України.

Крім цього, з обвинуваченого підлягають стягненню судові витрати по справі за проведення по справі експертних досліджень в розмірі 3391,28 грн. (1430,00+1961,28).

Керуючись ст. ст. 368, 373-376 КПК України, суд -

ухвалив:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання у виді 1 (одного) року 6 (шести) місяців обмеження волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік.

Строк відбування покарання у виді обмеження волі ОСОБА_4 рахувати з дня прибуття і постановки засудженого на облік у виправному центрі.

Речові докази по справі:

-автомобіль «Меrsedes-Benz Sprinter», повернути володільцю - ТзОВ «Львівська пивна компанія»;

-CD-R диск залишити у матеріалах провадження.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судові витрати за проведення по справі експертиз - 3391 гривень 28 копійок.

Вирок може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд міста Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_1