Справа № 466/6047/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1147/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 08 вересня 2020 року у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
з участю прокурора ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

його захисника адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілих: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

представника потерпілих адвоката ОСОБА_11 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаним вироком ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 (три) роки.
Вирішено питання з судовими витратами та речовими доказами.
Арешт, накладений ухвалами слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 25.06.2020 року (справа № 461/5014/20) на: відеореєстратор марки GE-218 сірого кольору, в якому міститься флеш-карта Samsung 32 EVO Plus; відеореєстратор марки «YI LITE» чорного кольору, в якому міститься флеш-карта пам`яті «Kingstom 32 GB»; автомобіль марки «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», р.н. НОМЕР_1 , який належить ТзОВ «СІТ SECURITY»; мотоцикл «КТМ», реєстраційний номер НОМЕР_2 , після вступу вироку в законну силу - скасовано.
Запобіжний захід до вступу вироку в законну силу ОСОБА_9 залишено попередньо обраний у вигляді домашнього арешту.
Згідно з вироком, обвинувачений ОСОБА_9 24 червня 2020 року о 10 годині 53 хвилині, керуючи інкасаторським автомобілем марки «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», р.н. НОМЕР_1 , який належить ТзОВ «СІТ SECURITY», та рухаючись ним у м. Львові по вулиці Липинського, від проспекту Чорновола у напрямку до вул. Б. Хмельницького, на ділянці дороги біля будинку № 44 вулиці Липинського, грубо порушив вимоги P. 1 п.п. 1.2, 1.3,1.5, 1.10 (в частині значення термінів «безпечна швидкість», «дорожня обстановка», «дорожні умови», «небезпека для руху»); Р 2 п.п. 2.3 б), д); Р. 3 п.3.1 (в частині забезпечення безпеки дорожнього руху); Р 10 п. 10.7; Р. 12 п.п. 12.1, 12.3; Р.13 п.п. 13.1, 13.3; Р.31 п. 31.4.5 та Р. 34 «Дорожня розмітка» (в частині вимог горизонтальної дорожньої розмітки 1.3 (лінії, що складається з двох паралельних суцільних ліній) Правил дорожнього руху, які виразилися у тому, що він під час руху проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не вів керований ним транспортний засіб якнайближче до правого краю проїзної частини дороги, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не урахував дорожню обстановку, дорожніх умов та стан керованого ним транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, без причин технічного характеру, змінив напрямок вліво, пересік подвійну суцільну лінію горизонтальної дорожньої розмітки, яка поділяє потоки транспорту зустрічних напрямків та виїхав на смугу зустрічного руху, по якій в цей час рухався мотоцикл «КТМ», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_12 та зіткнувся із ними.
Внаслідок порушення обвинуваченим ОСОБА_9 правил безпеки дорожнього руху потерпілий ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно з висновком судово-медичної експертизи отримав тілесні ушкодження у вигляді: травматичного шоку 4 ступеня, важкої поєднаної травми тіла, ЗЧМТ, забій головного мозку важкого ступеня, перелом верхньої щелепи, тупої травми ОТК, правобічний пневмоторакс, перелом обох верхніх та нижніх кінцівок. Дані тілесні ушкодження могли виникнути 24.06.2020 при дорожньо-транспортній пригоді внаслідок контакту його тіла з виступаючими частинами кузова автомобіля з подальшим відкиданням його тіла на проїзну частину дороги, має ознаки тяжкого тілесного ушкодження та знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку із настанням його смерті.
Таким чином, ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а саме: у порушенні правил безпеки дорожнього руху, будучи особою, яка керувала транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.
Не погоджуючись із зазначеним вироком, потерпілі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та адвокат ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 подали апеляційні скарги.

Потерпілі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі просять вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 08 вересня 2020 року відносно ОСОБА_9 скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог потерпілі покликаються на те, що вирок Шевченківського районного суду м.Львова від 08 вересня 2020 року є необґрунтованим через невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого, та визначене судом покарання є явно несправедливим внаслідок м`якості.

Зокрема, потерпілі звертають увагу на те, що судом визнано обставиною, яка пом`якшує покарання, - щире каяття, однак обвинувачений під час досудового розслідування своєї вини не визнавав, жодного разу не зателефонував, не підійшов до батьків загиблого, не розкаявся, що своїми діями позбавив життя сина, а також заподіяну шкоду потерпілим не відшкодував.

Адвокат ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 у своїй апеляційній скарзі просить вирок Шевченківського районного суду м.Львова від 08 вересня 2020 року в частині позбавлення волі строком на три роки скасувати, застосувати до обвинуваченого іспитовий строк покарання відповідно до ст.75 КК України. У частині позбавлення прав водія та сплати видатків держави на експертизу та інше вирок залишити без змін.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог адвокат покликається на те, що ОСОБА_9 повністю визнав свою вину у порушенні ПДР і щиро розкаявся у вчиненому правопорушенні, співпрацював зі слідством, запропонував стороні потерпілих значну матеріальну компенсацію ще до судового засідання і під час розгляду справи у суді.

Як зазначає апелянт, суд при розгляді справи не взяв до уваги, що ДТП відбулося при обопільному порушенні Правил дорожнього руху.

Окрім цього, адвокат звертає увагу й на незадовільний стан здоров`я обвинуваченого, який є інвалідом 3 групи, має ваду серця.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та його захисника на підтримання поданої адвокатом апеляційної скарги, потерпілих та їх представника на підтримання поданої ними апеляційної скарги, які заперечили проти апеляційних вимог захисника обвинуваченого, думку прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення.
Згідно зі ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції щодо винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та кваліфікація діянь є правильними, ґрунтуються на сукупності зібраних та перевірених судом доказів, що ніким не оспорюється.

Відповідно до положень ст.50 КК України, метою покарання є не тільки кара за вчинене, але й виправлення засудженого. При цьому, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

З огляду на вказану мету й принципи справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст.12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

При цьому, відповідно до вимог ст.65 КК України, суду при призначенні покарання слід врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Водночас згідно з ч.2 ст.50 цього Кодексу покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Таким чином, виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

З огляду на положення ст. 65 КК України, а також роз`яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суди повинні суворо додержуватись вимог даної норми закону стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та iндивiдуалiзацiї покарання.

При призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції дотримався вимог названого закону i роз`яснень Постанови Пленуму та, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного i призначив ОСОБА_9 покарання, яке є достатнім для виправлення і перевиховання обвинуваченого.

Також необхідно зазначити, що Верховним Судом 01.02.2018 у справі №634/609/15-к (провадження 51-658км17) визначено поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України) визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Мотивуючи своє рішення про призначення ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі строком на три роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки, суд врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким, його наслідки, ставлення ОСОБА_9 до вчиненого, яке полягає у визнанні вини та щирому розкаянні, дані про особу винного, який є інвалідом 3 групи, раніше не судимий, позитивну характеристику з місця реєстрації та проживання обвинуваченого, обставину, що пом`якшує покарання, - щире каяття, та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

На переконання колегії суддів апеляційного суду, призначене судом першої інстанції покарання повністю відповідає вимогам закону, є справедливим і достатнім для виправлення і перевиховання обвинуваченого ОСОБА_9 , а тому доводи апеляційних скарг є безпідставними.

З приводу доводів апеляційної скарги потерпілих в частині безпідставності визнання обставиною, що пом`якшує покарання, - щире каяття, то такі твердження колегія суддів апеляційного суду не вбачає підставою для скасування оскаржуваного вироку, адже щире каяття передбачає глибокі внутрішні переживання особою того, що сталося, критичну оцінку своєї протиправної поведінки, щирий осуд цієї поведінки, висловлення жалю з приводу вчиненого, бажання та прагнення усунути негативні наслідки, а також готовність нести кримінальну відповідальність.
У суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_9 , даючи пояснення з приводу обставин дорожньо-транспортної пригоди, визнав свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні, надав критичну оцінку своєї протиправної поведінки, висловив жаль з приводу вчиненого та виразив готовність нести кримінальну відповідальність за це.

Питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому з огляду на положення ст. 75 КК України законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання, як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Ураховуючи ступінь тяжкості та суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, позицію потерпілих, які наполягають на суворому покаранню з ізоляцією обвинуваченого від суспільства, непоправність наслідків вчиненого, а саме смерті особи, мету застосування покарання, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про неможливість застосування положень ст.75 КК України.

На переконання колегії суддів, визнання вини, щире каяття, співпраця зі слідством, це обставини, які враховуються при призначенні покарання, однак такі не свідчать про істотне зниження ступені тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_9 без відбування покарання у виді позбавлення волі.
Ураховуючи вищенаведене, оскаржуваний вирок є законним, обґрунтованим й підстав для його зміни чи скасування колегія суддів під час апеляційного перегляду не встановила.

Керуючись ст.ст.404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 08 вересня 2020 року відносно ОСОБА_9 залишити без змін, апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та адвоката ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який утримується під вартою у той же строк з дня вручення копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4