Справа № 753/9914/18 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/1356/2021 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія ч. 3 ст. 382 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарях ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

з участю прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора, захисника обвинуваченої та обвинуваченої на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 17 лютого 2020 року,яким
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку у м. Макіївка Донецької області, громадянку України, не працюючу, не одружену, на утриманні має малолітню дитину, 2010 року народження, зареєстровану та проживаючу у АДРЕСА_1 , не судиму,
засуджено за ч. 3 ст. 382 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі.На підставі ст. 75, 76 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, зобов`язано періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.
В С Т А Н О В И Л А:
За вироком ОСОБА_9 визнана винуватою у тому, що ОСОБА_9 17.03.2017 р. у період часу з 08 години 00 хвилин по 18 годину 00 хвилин, перебуваючи у приміщенні офісу державного нотаріуса Сьомої Київської державної нотаріальної контори, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. А.Ахматової, 7/15, достовірно знаючи про рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23.03.2015 року у справі №753/5010/14-ц, яке набрало законної сили 08.07.2015 року, за позовом прокуратури Дарницького району м. Києва в інтересах Київської міської ради до ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , КП «Сезон», згідно якого визнано право комунальної власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради на нежилі приміщення №1-І (групи приміщень №1) з №1 по №11 (групи приміщень №5), №1 (групи приміщень №6), №1 (групи приміщень №7), №1 (групи приміщень №8) (в літ А), що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 329, 5 кв. м. та витребувано від ОСОБА_11 зазначене нерухоме майно у комунальну власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, з метою перешкоджання виконання вищевказаного рішення суду та поверненню майна у власність територіальної громади міста Києва, уклала договори дарування за №№ 10431, 1-432 та 1-433, які були посвідчені держаним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_12 , а саме подарувала нежитлові приміщення своїй дочці, ОСОБА_13 , яка діяла через свого представника за довіреністю ОСОБА_10 (рідного батька), тим самим здійснила відчуження та змінила власника вказаних нежитлових приміщень, які за рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 23.03.2015 року у справі №753/5010/14-ц є комунальною власністю територіальної громади м. Києва і підлягали витребуванню від ОСОБА_11 .
У такий спосіб ОСОБА_9 своїми умисними діями щодо відчуження вказаного нерухомого майна, перешкодила виконанню рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23.03.2015 року у справі № 753/5010/14-ц, яке набрало законної сили, та фактичному поверненню вказаного майна у комунальну власність, що у свою чергу завдало істотної шкоди охоронюваним законом громадським інтересам, оскільки згідно висновку про вартість майна вказане нежитлове приміщення оцінюється у 5 068 245 гривень.
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення і правильність правової кваліфікації дій обвинуваченої, просить вирок скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що потягнуло за собою невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання за ч.3 ст.382 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями на строк 3 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування основного покарання у виді 3 років позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, поклавши на неї обов`язки, передбачені ст. 76 КК України. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає про те, що суд, призначаючи обвинуваченій більш м`яке покарання ніж передбачено санкцією ч.3 ст.382 КК України, не вказав про застосування ст. 69 КК України, крім того, не мотивував не застосування до обвинуваченої додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченої просить скасувати вирок і закрити кримінальне провадження. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що докази у кримінальному провадженні є недопустимими у зв`язку з тим, що у ЄРДР відсутні відомості про кримінальне правопорушення 17.03.2017 року та зареєстрований за ним номер кримінального провадження, досудове розслідування відбувалося в межах іншого кримінального провадження, відомості про яке було внесено раніше без дати та місця скоєння правопорушення, а тому дії посадових осіб прокуратури та національної поліції на одержання доказів, притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, є такими, що вчинені поза межами їх повноважень. Захисник вважає, що предметом злочину, передбаченого ст. 382 КК України, є судове рішення яке містить вимоги чи приписи зобов`язального або забороняючого характеру, проте рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23.03.2015 року таких вимог не містить, що вказує на відсутність самої події злочину.

В апеляційній скарзі обвинувачена просить скасувати вирок та закрити кримінальне провадження. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що правова кваліфікація за ч.3 ст.382 КК України є надуманою та не обґрунтованою. Вважає, що на момент набрання законної сили рішенням Дарницького районного суду м. Києва власником приміщень з 3 квітня 2015 року виступила ОСОБА_9 , на момент набрання чинності рішення приміщення, вказані в ньому, не існували, в результаті проведеної реконструкції. Підкреслює, що в справі відсутні докази, які підтверджують обставини здійснення дії на виконання вказаного рішення, яким перешкодила ОСОБА_9 , звернення до державного реєстратора з заявою про реєстрацію права власності об`єкту нерухомості на підставі рішення і відмову в ньому, відсутні відомості про потерпілого, хоча у провину ОСОБА_9 ставиться злочин з матеріальним складом. ОСОБА_9 зазначає, що стороною обвинувачення не доведено заподіяння істотної шкоди як обов`язкової кваліфікуючої ознаки ч. 3 ст. 382 КК України. Обвинувачена вказує, що вона протягом 2015-2019 років здійснювала дії щодо захисту свого права власності в законному судовому порядку, на даний час в Дарницькому районному суді м. Києва перебуває на розгляді цивільна справа за позовом керівника прокуратури в інтересах Київської міської ради до ОСОБА_13 про витребування вказаного нерухомого майна із чужого незаконного володіння, що вказує на існування спору про право. Підкреслює, що досудове розслідування кримінального правопорушення розпочато органом слідства до моменту вчинення правопорушення, оскільки кримінальне провадження № 0000082 внесено до ЄРДР 30.03.2016 року, а договір дарування нежитлових приміщень було укладено ОСОБА_9 17.03.2017 року.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу і заперечив проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченої та її захисника, обвинувачену та її захисника, які підтримали подані апеляційні скарги і заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Вироком суду ОСОБА_9 визнана винуватою у перешкоджанні виконанню рішення суду, яке набрало законної сили, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом громадським інтересам, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.382 КК України.

Кримінальна відповідальність за ч. 1 ст. 382 КК настає за умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню. З об`єктивної сторони злочин, передбачений ч. 1 ст. 382 КК, може бути вчинений як у формі невиконання судового рішення, так і шляхом перешкоджання його виконанню. Використання законодавцем у диспозиції ч. 1 ст. 382 КК словосполучень «невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду» та «перешкоджання їх виконанню» вказує на необхідність у кожному конкретному випадку звертатися як до тексту самого судового рішення, так і до норм законодавства, які визначають порядок виконання вироків, рішень, ухвал та постанов суду.

За висунутим обвинуваченням, яке суд визнав доведеним, ОСОБА_9 перешкоджала виконанню рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23.03.2015 року.

Вказаним рішенням:

- визнано право комунальної власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради на нежилі приміщення №1-І (групи приміщень №1) з №1 по №11 (групи приміщень №5), №1 (групи приміщень №6), №1 (групи приміщень №7), №1 (групи приміщень №8) (в літ А), що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 329, 5 кв. м.
- витребувано від ОСОБА_11 у комунальну власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради нежилі приміщення №1-І (групи приміщень №1) з №1 по №11 (групи приміщень №5), №1 (групи приміщень №6), №1 (групи приміщень №7), №1 (групи приміщень №8) (в літ А), що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 329, 5 кв. м.

Дії ОСОБА_9 полягали у тому, що вона, достовірно знаючи про набрання чинності рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23.03.2015 року, 17.03.2017 року з метою перешкоджанню виконанню вказаного рішення суду та поверненню майна у власність територіальної громади м. Києва уклала договори дарування нежитлових приміщень, розташованих за адресою АДРЕСА_2 , своїй дочці ОСОБА_13 .

Постановою колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі №659/1012/18, провадження №51-3927км19 визнано, що обов`язковою умовою настання кримінальної відповідальності за невиконання судового рішення є встановлення у ньому вимоги зобов`язального чи забороняючого характеру, адресованої для виконання певним особам. Причому така вимога повинна стосуватися конкретного зобов`язаного суб`єкта, до відома якого своєчасно було доведено відповідний обов`язок про виконання рішення суду.

Колегія суддів вважає, що обов`язковою умовою настання кримінальної відповідальності і за перешкоджання виконанню рішення суду також є встановлення у ньому вимог зобов`язального чи забороняючого характеру, адресованих певним особам.

Як випливає із змісту рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23.03.2015 року, воно не містить вимог як зобовязального, так і заборонного характеру.

Зокрема, виходячи з із змісту правового висновку, викладеного у п.144 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16, провадження №14-208цс18, рішення щодо витребування від ОСОБА_11 нежилих приміщень не може бути визнано таким, що покладає на останню вимогу зобовязального характеру.

Також не може бути визнано вимогою зобовязального чи заборонного характеру рішення суду про визнання права власності на майно за територіальною громадою.

Таким чином, встановлено, що подія укладення договорів дарування нежилих приміщень ОСОБА_9 мала місце, однак її не можливо визнати кримінальним правопорушенням, оскільки перешкоджання виконанню судового рішення може бути лише в тому випадку коли судове рішення містить вимоги зобов`язального чи заборонного характеру.
Відповідно до вимог ч.1 ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягає доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).

За п.1 ч.1 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо встановлена відсутність події кримінального правопорушення.

Статтею 92 КПК обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених ч. 2 цієї статті, покладено на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках - на потерпілого. Тобто, саме сторона обвинувачення повинна доводити наявність події кримінального правопорушення поза розумним сумнівом, чого в цьому кримінальному провадженні зроблено не було.

З огляду на встановлені судом першої інстанції фактичні обставини кримінального провадження, дії ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 382 КК України, з урахуванням того, що відсутні підстави притягнення її до кримінальної відповідальності за укладення договорів дарування нежилих приміщень своїй дочці, кваліфіковано з порушенням норм закону про кримінальну відповідальність.

Надаючи юридичну оцінку діям ОСОБА_9 та викладаючи у вироку мотиви щодо її винуватості в інкримінованому злочині, суд мав виходити зі змісту судового рішення, перешкоджанню виконанню якого ставилось обвинуваченій за провину, та дати обґрунтовану відповідь на питання: яка саме вимога (зобов`язального чи заборонного характеру) міститься в цьому рішенні, чи адресована вона будь-якій особі як зобов`язаному суб`єкту.

Проте, суд зазначених питань не вирішив, що призвело до помилкового висновку про наявність події кримінального правопорушення, а відтак і винуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.382 КК України.

Згідно з вимогами ст.417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

За таких обставин вимоги апеляційних скарг обвинуваченої та захисника про скасування обвинувального вироку та закриття кримінального провадження є слушними, а вимоги апеляційної скарги прокурора безпідставними.

Керуючись ст.404,405,407,417,419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Апеляційні скарги захисника обвинуваченої та обвинуваченої задовольнити.

Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 17 лютого 2020 року щодо ОСОБА_9 скасувати, а кримінальне провадження за її обвинуваченням за ч.3 ст.382 КК України закрити на підставі п.1 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з встановленням відсутності події кримінального правопорушення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Суддя: Суддя: Суддя: