Ухвала
Іменем України
07 квітня 2021 року
м. Київ
справа № 629/340/19
провадження № 51-1707 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 18 вересня 2020 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 12 січня 2021 року стосовно ОСОБА_5 ,
встановив:
За вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 18 вересня 2020 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі КК України) і призначено йому покарання у вигляді 7 років позбавлення волі. Вирішено питання щодо речових доказів та цивільного позову.
Харківським апеляційним судом ухвалою від 12 січня 2021 року апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_4 залишено без задоволення, вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 18 вересня 2020 року без змін.
До Верховного Суду надійшла касаційна скарга захисника ОСОБА_4 , в якій він порушує питання про скасування зазначених судових рішень та направлення кримінального провадження на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Не погоджуючись з наданою судами оцінкою доказам, захисник вказує на неповноту та невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначає, що рішення судів першої та апеляційної інстанції є не вмотивованими та не відповідають вимогам ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України). Посилається на те, що судами не були враховані протиріччя у показаннях потерпілого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_8 щодо наявності конфлікту між потерпілим та обвинуваченим. Зазначає, що потерпілий змінював свої показання під час досудового слідства та судового розгляду, а судом першої інстанції не зазначено чому він взяв до уваги одні докази, та відкинув інші. Також вказує, що суди, для підтвердження вини обвинуваченого, в порушення вимог КПК України, послались на показання надані ним під час слідчого експерименту від 07 грудня 2018 року. Посилається на те, що винуватість ОСОБА_5 не підтверджується висновком судово-імунологічної експертизи від 10 січня 2019 року, а також на те, що висновок судово-медичної експертизи від 22 січня 2019 року безпідставно визнано судами належним доказом. Зазначає, що у ОСОБА_5 був відсутній прямий умисел на вбивство потерпілого, тому його дії мають бути кваліфіковані за ст. 121 КК України. Також, посилається на порушення суддями першої інстанції таємниці нарадчої кімнати.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України), суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Доводи, викладені в касаційній скарзі захисника ОСОБА_4 , якими він обґрунтовує заявлені вимоги, аналогічні доводам його апеляційної скарги, яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду.
Оцінюючи доводи касаційної скарги захисника в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність колегія суддів виходить з наступного.
Так, в постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції, зазначив, що суд першої інстанції, безпосередньо дослідивши докази, дійшов правильного висновку про наявність в діях обвинуваченого складу інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що у судовому засіданні, безпосередньо у встановленому законом порядку судом першої інстанції були допитані обвинувачений ОСОБА_5 , потерпілий ОСОБА_7 , свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , а також експерт ОСОБА_11 , зміст показань яких детально викладений у вироку.
Крім того, апеляційним судом було зазначено, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується іншими дослідженими в ході судового розгляду доказами, зокрема, протоколами огляду місця події від 06 грудня 2018 року та 10 грудня 2018 року; протоколом проведення слідчого експерименту за участю підозрюваного від 07 грудня 2018 року; протоколом проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_8 від 07 грудня 2018 року; протоколом проведення слідчого експерименту за участю потерпілого від 08 січня 2019 року; висновком судово-медичної експертизи № 12-14/6-ЛЗ/19 від 22 січня 2019 року; висновком судово-медичної імунологічної експертизи № 14/2797-Дм/18 від 10 січня 2019 року.
Проаналізувавши усі докази, колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку про їх належність, допустимість та відсутність будь-яких процесуальних порушень при збиранні, дослідженні та оцінці доказів, які б ставили під сумнів рішення суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України.
Разом із цим, що стосується доводів захисника про неправильну кваліфікацію дій засудженого, слід вказати наступне.
За змістом ст. 24 КК України наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.
Умисел має дві характерні ознаки - інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків. Вольова - наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.
Питання про наявність чи відсутність умислу на вбивство необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного й потерпілого, що передувала події, їхні стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.
Замах, безпосередньо спрямований на вчинення кримінального правопорушення, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення й наміру вчинити правопорушення, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату, тобто наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони були включені в ціль його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків.
При цьому якщо винна особа з причин, що не залежали від її волі, не вчинила усіх дій, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, діяння належить кваліфікувати відповідно до ч. 3 ст. 15 КК України як незакінчений замах на умисне вбивство.
Так, в оскаржуваних рішеннях судами було зазначено, що про дійсний умисел обвинуваченого ОСОБА_5 свідчать його дії, кількість заподіяних ножових поранень, їх локалізація та ступінь тяжкості, які в цьому конкретному випадку дають підстави зробити висновок про спрямованість умислу ОСОБА_5 саме на умисне вбивство потерпілого, який ним не був доведений до кінця.
Доводи захисника про те, що суди для підтвердження вини обвинуваченого, в порушення вимог КПК України, послались на показання надані ним під час слідчого експерименту від 07 грудня 2018 року, також є необґрунтованими, з огляду на таке.
Так, відповідно до висновку викладеному в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 14 вересня 2020 року (справа № 740/3597/17), приписи ч. 4 ст. 95 КПК України про те, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу, мають застосовуватися лише до відомостей, що відповідають ознакам показань як самостійного процесуального джерела доказів згідно зі ст. 95 КПК України. Показання необхідно розмежовувати з іншим самостійним процесуальним джерелом доказів - протоколом слідчого експерименту.
Заперечення обвинуваченим у судовому засіданні відомостей, які слідчий, прокурор перевіряв або уточнював за його участю під час слідчого експерименту, не може автоматично свідчити про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту.
Легітимна мета слідчого експерименту за участю підозрюваного, обвинуваченого досягається дотриманням встановленого порядку його проведення, забезпеченням реалізації прав особи як процесуальних гарантій справедливого судового розгляду та кримінального провадження в цілому.
Проведення слідчого експерименту у формі, що не містить ознак відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення дослідів чи випробувань, а посвідчує виключно проголошення підозрюваним зізнання у вчиненні кримінального правопорушення з метою його процесуального закріплення, належить розцінювати як допит, що не має в суді доказового значення з огляду на зміст ч. 4 ст. 95 КПК України.
Водночас, апеляційним судом встановлено, що відповідно до протоколу слідчого експерименту від 07 грудня 2018 року, цю слідчу дію було проведено саме шляхом відтворення обстановки та обставин події, а також дій на місці злочину, в ході якого ОСОБА_5 у вільній і невимушеній обстановці, добровільно, детально розповів та показав на місці, де, як та при яких обставинах він наніс потерпілому ножові поранення.
Разом з тим, доводи сторони захисту про те, що висновок судово-медичної експертизи від 22 січня 2019 року є неналежним доказом, оскільки у ньому є невідповідності між розмірами ран на тілі потерпілого та пошкодженнями на його одязі, судом апеляційної інстанції також обґрунтовано визнано безпідставними.

Так, апеляційний суд у своєму рішенні зазначив, що вказана експертиза проведена належною установою відповідно до вимог Закону України «Про судову експертизу», висновки експерта аргументовані з наукової точки зору, з посиланням на відповідні пункти Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень та не суперечать іншим доказам по справі. Крім того, експертом ОСОБА_11 , яким проведено вказану експертизу, в судовому засіданні також були надані обґрунтовані відповідні роз`яснення щодо причини різниці розмірів механічних ушкоджень на одязі потерпілого та розмірів самих тілесних ушкоджень.
Не залишились поза увагою апеляційного суду і доводи захисника про те, що судом в основу обвинувального вироку покладені припущення, викладені у висновку судово-імунологічної експертизи від 10 січня 2019 року. Так, суд апеляційної інстанції, перевіривши вказаний довод сторони захисту, зазначив, що суд першої інстанції усвоєму рішенні обґрунтовано послався на вказаний висновок експерта як на один з доказів доведення вини ОСОБА_12 , оскільки, з урахуванням його показань, не виключена приналежність знайденої крові потерпілому.
Також, судом апеляційної інстанції було надано належну оцінку доводам захисника в частині порушення таємниці нарадчої кімнати судом першої інстанції при ухваленні вироку стосовно ОСОБА_12 , які також визнані безпідставними із наведенням відповідних мотивів їх відхилення.
Суд погоджується із таким висновком, оскільки захисник не надав беззаперечних даних щодо порушення таємниці нарадчої кімнати, а ті відомості, на які він посилається не є безумовною підставою для скасування рішення суду відповідно до ч. 2 ст. 412 КПК України, що також узгоджується із висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду від 24 лютого 2020 року у справі №128/2455/15-к.
При цьому, судом апеляційної інстанції також вірно зазначено, що суд досліджує докази безпосередньо під час судового засідання, відповідно до вимог ч. 1 ст. 23 КПК України, тому не можуть братися до уваги показання, надані під час досудового розслідування.
Разом з тим, суд першої інстанції, безпосередньо дослідивши докази, дійшов правильного висновку про наявність у діях ОСОБА_5 складу інкримінованого йому кримінального правопорушення. З чим обґрунтовано погодився апеляційний суд.
Решта доводів касаційної скарги захисника ОСОБА_4 висновків суду апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.
Апеляційний суд, переглядаючи вирок врахував, що докази по справі були належним чином досліджені під час розгляду в суді першої інстанції, є належними та допустимими відповідно до вимог ст.ст. 84-86 КПК України, оцінені судом згідно із ст. 94 КПК України, та в своїй сукупності спростовують доводи захисника про не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України.
Таким чином, на переконання колегії суддів касаційного суду, під час апеляційного розгляду, суд перевірив доводи апеляційної скарги сторони захисту та надав на них вичерпну відповідь, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
В той же час, касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність які перешкодили чи могли перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412, 413 КПК України, а відтак й необхідності скасування судових рішень на підставах, передбачених ч.1 ст. 438 КПК України.
Оскільки з касаційної скарги захисника ОСОБА_4 , наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 18 вересня 2020 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 12 січня 2021 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ій ОСОБА_3