ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1213/21 Справа № 202/3647/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
потерпілої ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000001 від 01 січня 2020 року за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2021 року щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Дніпро, громадянина України, не одруженого, не працюючого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2021 року ОСОБА_9 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
Строк відбуття покарання ОСОБА_9 ухвалено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.
Стягнуто з ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_8 50 000 гривень в рахунок спричиненої моральної шкоди.
Судом також вирішено долю речових доказів та питання розподілу процесуальних витрат.

Вироком суду ОСОБА_9 визнано винним у тому, що він 01 січня 2020 року, близько 06 години 10 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем «Шевроле Авео», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_10 , рухався в Індустріальному районі м. Дніпро по пр. Слобожанському з боку пр. Мануйлівського в напрямку вул. Столєтова.
Під час руху обвинувачений ОСОБА_9 , проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, при виникненні небезпеки для руху у вигляді пішохода ОСОБА_11 , який перетинав проїзну частину зліва направо за напрямком його руху, не вжив заходів до негайного зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, продовжив рух та, в районі е/о № 436 в м. Дніпро, скоїв на нього наїзд.
Внаслідок наїзду потерпілому ОСОБА_11 спричинені тілесні ушкодження у вигляді внутрішньо-черепної травми: крововиливи в м`яких покривних тканинах голови в правій лобній та тім`яній ділянці дрібновогнищевий субарахноїдальний крововилив в «правій потиличній частці», поодинокі мікрогеморагії в «лівій ножці мозку», «середньому мозку» та «мозочку», вогнище розрідження нейропіля з нечисленними дрібновогнищевими крововиливами в речовині головного мозку, набряк речовини мозку в «лівій ніжці мозку», «правій ніжці мозку», «середньому мозку», «мозочку», закрита тупа травма нижніх кінцівок: переломи з елементами зрощення - горизонтальної гілки правої лонної кістки, правої малогомілкової кістка у верхній третині, перелом зовнішньої кісточки правої малогомілкової кістка, крововиливи відповідно до переломів кісток (брудно-червоного кольору), синці (брудно-фіолетового кольору, переривчастого характеру) по передій зовнішній поверхні правої гомілки та стопи, на внутрішній поверхні в проекції гомілково-ступеневого суглобу, садно по задньо-зовнішній поверхні середній третині лівої гомілки, садно на передній поверхні правого колінного суглобу, садна на передньо-зовнішній поверхні у верхній третині правого передпліччя, на тильній поверхні правої кисті. Виявлена при дослідженні сумісна тупа травма тіла, що у своєму перебігу супроводжувалася розвитком загрозливого для життя стану (поліорганної недостатності) відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, які в даному випадку призвели до настання смерті ОСОБА_11 .
Порушення правил безпеки дорожнього руху виразилося в тому, що обвинувачений ОСОБА_9 , керуючи транспортним засобом - автомобілем «Шевроле Авео», реєстраційний номер НОМЕР_1 , порушив вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху України, який наголошує: п. 12.3 «у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди», невиконання якого перебуває у причинному зв`язку з наслідками, що настали.
Таким чином, дії обвинуваченого ОСОБА_9 виразилися у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, що керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ст. 286 ч.2 КК України.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 просить вирок Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 16.02.2021 року в частині призначеного йому покарання змінити та призначити менш суворе покарання із застосуванням положень ст. ст. 75, 76 КК України.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставинам кримінального провадження та його особі. Вважає, що окрім однієї обставини, вказаної у вироку як такої, що пом`якшує покарання - активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, суд першої інстанції не врахував інші обставини, що пом`якшують його покарання.
Вказує, що суд першої інстанції не врахував, що він вчинив необережне кримінальне правопорушення вперше, щиро каявся, не бажав настання тяжких наслідків, не перебував у стані алкогольного, наркотичного сп`яніння чи під дією лікарських препаратів, характеризується позитивно, раніше не судимий. Одразу після скоєння ДТП не покинув місця злочину, викликав поліцію та швидку допомогу, надавав допомогу потерпілому ОСОБА_11 як донор крові, коли останній знаходився на лікуванні.
Крім цього, зазначає, що при судовому розгляді кримінального провадження особисто просив вибачення у потерпілої, шкодує про вчинене та негативні наслідки, що настали від його дій, не відмовляється від відшкодування моральної шкоди. На стадії досудового розслідування не відшкодував потерпілій моральну шкоду потерпілій, оскільки на той період остання ще не визначилась із сумою, позов заявила лише в суді. Заявлений позов визнає у повному обсязі, але у зв`язку із скрутним майновим становищем не мав можливості відшкодувати спричинену шкоду в ході судового розгляду. На даний час приймає усі зусилля для відшкодування моральної шкоди та виплаті потерпілій всієї суми, зазначеної в позові.
Також апелянт зауважує, що судом першої інстанції не враховано той факт, що місце скоєння наїзду на пішохода розташоване не на пішохідному переході, і потерпілий перетинав проїзну частину у місті, де пішохідний перехід заборонений. Потерпілий вийшов на смугу руху автомобіля під його керуванням із-за передньої частини автомобіля, який рухався попереду нього зліва, та з`явився перед його автомобілем раптово. Вважає, що порушив Правила дорожнього руху вимушено, через створення аварійної ситуації потерпілим.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений та його захисник, кожен окремо, підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити.
Прокурор заперечував проти задоволення апеляції обвинуваченого.
Потерпіла підтримала апеляційну скаргу обвинуваченого, просила її задовольнити.
В судових дебатах сторони підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддю доповідача, думки учасників судового провадження, дослідивши та перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах поданої апеляційної скарги.
Оскільки висновки суду стосовно фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, доведеності вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність правової кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України в апеляційній скарзі не оспорюються, а іншими сторонами і учасниками кримінального провадження апеляційних скарг не надано, тому вказані обставини судом апеляційної інстанції не перевіряються.
За змістом ст. ст. 409, 414 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції також може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, тобто такого покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Так, відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Із вироку убачається, що суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_9 врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно зі ст.12 КК України є тяжким злочином, особу обвинуваченого, який свою провину визнав повністю, раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не страждає тяжкими захворюваннями, не є інвалідом, не має утриманців, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення як обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого, а також відсутність обтяжуючих покарання обставин.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого неможливо без реального відбування покарання, за відсутності підстав для застосування ст.ст. 69,75 КК України, якого буде достатньо для перевиховування обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
З таким висновком суду колегія суддів не погоджується та вважає, що доводи апеляційної скарги обвинуваченого про невідповідність призначеного йому покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, то вони заслуговують на увагу з огляду на таке.
Як убачається з роз`яснень щодо правильного та однакового застосування вказаної норми КК України, які містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», судам необхідно мати на увазі, що частиною 1 статті 75 КК передбачено звільнення від відбування покарання з випробуванням тільки тих осіб, які засуджуються до виправних робіт, службового обмеження (для військовослужбовців), обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, тобто лише щодо основного покарання, що має бути належним чином вмотивовано у вироку. Звільнення від відбування призначеного судом додаткового покарання за цією нормою закону не допускається.
Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело права, у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. Як у справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 року, так і у справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 року суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним». А у справі «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року суд встановив, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи».
У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на принцип пропорційності, коли призначене особі покарання вважалося непропорційним втручанням держави у права людини. Прикладом може слугувати рішення у справі «Швидка проти України».
Дотримання принципу пропорційності, є дотриманням стандартів прав людини, передбачених ЄКПЛ у вирішенні питань покарання, та дає можливість встановити орієнтири для держави у виборі адекватних засобів реагування на конкретні кримінально-карані діяння.
Обговорюючи питання щодо можливості застосування до обвинуваченого норми ст.. 75 КК України, апеляційний суд звертає увагу на вимоги даного закону, відповідно до якого, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ національні суди застосовують практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.
Так, у справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було отримано принципу «законності» і воно не було свавільним», та у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції не в повній мірі дослідив та дав оцінку особі обвинуваченого ОСОБА_9 .
Під час апеляційного розгляду колегія суддів дослідила матеріали кримінального провадження в частині характеристики особи обвинуваченого та врахувала молодий вік обвинуваченого ОСОБА_9 , конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, дані про те, що останній вину визнав у повному обсязі, раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягувався, вперше вчинив необережне кримінальне правопорушення, не бажав настання тяжких наслідків, не перебував у стані алкогольного, наркотичного сп`яніння чи під дією лікарських препаратів, після скоєння ДТП не покинув місця злочину, а викликав поліцію та швидку допомогу, надавав допомогу потерпілому ОСОБА_11 як донор крові, коли останній знаходився на лікуванні, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має постійне місце проживання, за місцем мешкання характеризується з позитивної сторони, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, що є обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, та відсутність обтяжуючих покарання обставин.
Також апеляційний суд бере до уваги заяву та розписку потерпілої ОСОБА_8 , які були долучені до матеріалів справи, з яких убачаєься, що потерпіла від обвинуваченого ОСОБА_9 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої їй внаслідок ДТП, під час якої загинув її батько, ОСОБА_11 , грошові кошти в розмірі 50 000 гривень. Зазначає, що претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого не має, підтримує апеляційну скаргу обвинуваченого та просить Дніпровський апеляційний суд не позбавляти ОСОБА_9 волі та призначити йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України. Зазначені обставини потерпіла ОСОБА_8 повністю підтвердила і в судовому засіданні під час апеляційного розгляду, а також просила апеляційний суд призначити обвинуваченому покарання, не пов`язане з позбавленням волі.
Таким чином, на підставі викладеного апеляційний суд приходить до висновку про те, що конкретні обставини справи та дані про особу ОСОБА_9 , з урахуванням позиції потерпілої сторони, вказують на формування в обвинуваченого позитивних установок, що свідчить про недоцільність відбування ним покарання у виді позбавлення волі, а виправлення останнього та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень в даному випадку можливо досягти без ізоляції його від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з покладенням відповідних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, у зв`язку з чим апеляційна скарга обвинуваченого підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції зміні, у звязку з необхідністю застосування за результатами апеляційного розгляду до обвинуваченого положень ст.75 КК України.
На підставі вищевикладеного, керуючись ч.2 ст. 376, ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 задовольнити.
Вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2021 року щодо ОСОБА_9 - змінити.
Вважати ОСОБА_9 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та згідно з вимогами ч. 1 ст. 76 КК України покласти на нього такі обов`язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
В іншій частині вирок залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

______________ _______________ _____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4