ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 червня 2021 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:

Головуючого ОСОБА_1
Суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
при секретарі
судового засідання ОСОБА_4
за участі сторін судового провадження:
прокурора ОСОБА_5
обвинуваченого ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
потерпілого ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0001811 від 15 листопада 2020 року, за апеляційною скаргою в.о. керівника обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Шевченківського районного суду м.Чернівці від 22 квітня 2021 року щодо
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, уродженця смт. Вороновиця Вінницької області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , неодруженого, з вищою освітою, ФОП, раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -
ВСТАНОВИЛА:
Вироком Шевченківського районного суду м.Чернівці від 22 квітня 2021 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і призначено йому покарання у виді трьох років шести місяців позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, з однорічним іспитовим строком із покладенням на нього окремих обов`язків, передбачених п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України.
ЄУНСС:727/2780/21
НП:11-кп/822/238/21 Головуючий у 1-ій інстанції: ОСОБА_10
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України Суддя-доповідач: ОСОБА_1
Запобіжний захід ОСОБА_6 до вступу вироку в законну силу залишено у вигляду домашнього арешту.
Вирішено питання про долю речових доказів та судових витрат у даному кримінальному провадженні.
На вказаний вирок суду першої інстанції в.о. керівника обласної прокуратури ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій, не заперечуючи правової кваліфікації дій ОСОБА_6 та доведеності його вини у скоєному кримінальному правопорушенні, просить вирок скасувати в частині призначення покарання у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що виразилось в безпідставному застосуванні положень ст. 75 КК України, і невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, й призначити покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами терміном на 3 роки. В іншій частині вирок суду першої інстанції просить залишити без змін.

На думку апелянта, те, що ОСОБА_6 щиро розкаявся у вчиненому, відшкодував заподіяні збитки, раніше не судимий, позитивно характеризується по місцю проживання не є достатніми для висновку суду про можливість його виправлення без реального відбування покарання.

Вказує, що суд першої інстанції лише формально вказав, однак фактично не врахував, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів, покарання за яке передбачене у виді позбавлення волі від 3 до 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Крім того, вказує і на те, що судом взагалі не враховано обставину, що обтяжує покарання обвинуваченого вчинення злочину щодо особи похилого віку, а також те, що внаслідок його дій настали непоправні наслідки у виді смерті людини та те, що обвинувачений грубо порушив одночасно декілька положень ПДР України, неодноразово упродовж 2020-2021 років притягувався до адміністративної відповідальності за порушення ПДР України, в тому числі двічі у 2021 році вже після скоєння даного кримінального правопорушення.

Зазначене, на думку апелянта, свідчить про те, що ОСОБА_6 належних висновків не зробив та свідомо продовжує порушувати ПДР України, що вказує на підвищену суспільну небезпечність особи обвинуваченого та необхідність призначення йому реальної міри покарання у виді позбавлення волі.

Згідно з вироком суду першої інстанції, 15 листопада 2020 року приблизно о 08 год. 53 хв. обвинувачений ОСОБА_6 , керуючи технічно справним автомобілем марки «MAZDA-3», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався в крайній правій смузі руху по вул. Г.Майдану зі сторони проспекту Незалежності в напрямку вул. Садової в м. Чернівці із швидкістю не менше 128 км/год., що є перевищенням дозволеної в межах населеного пункту швидкості 50 км/год.

Наближаючись до будинку №43-В вищевказаної вулиці, обвинувачений ОСОБА_6 проявив неуважність до дорожньої обстановки та самовпевненість у своїх діях, неправильно застосувавши прийоми керування транспортними засобами, маючи об`єктивну можливість вчасно виявити перешкоду для руху, а саме пішохода потерпілу ОСОБА_11 , яка переходила проїзну частину дороги поза межами пішохідного переходу зліва на право відносно руху транспортного засобу, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого здійснив наїзд на останню. Після вказаної події пішохід потерпіла ОСОБА_11 була госпіталізована в Чернівецьку лікарню швидкої медичної допомоги, де померла ІНФОРМАЦІЯ_2 від двобічної пневмонії, прогресуючої серцево-легеневої недостатності.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішоходу потерпілій ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у відповідності до висновку комісійної судово-медичної експертизи №142 від 03 березня 2021 року спричинено тілесні ушкодження у вигляді: переломів 2-3-го ребер зліва по середньо-ключичній; правого плеча в ділянці хірургічної шийки зі зміщенням; променевої та ліктьової кісток правого передпліччя зі зміщенням; правого стегна нижній третині зі зміщенням; лонної та сідничної кісток зі зміщенням; розрив правої долі печінки ушитий кетгутом, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень як небезпечні для життя в момент їх виникнення та знаходяться у опосередкованому причинному зв`язку з фактом настання смерті.

Вказану дорожньо-транспортну пригоду обвинувачений ОСОБА_6 вчинив в результаті порушення та невиконання вимог п. 1.5., 2.3.(б), 12.3., 12.4. встановлених Правилами дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністру України за № 1306 від 10 жовтня 2001 року та ведених в дію з 01 січня 202 року, які вимагають від водія:

- п. 1.5. дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;

- п. 2.3. для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

- п. 12.3. у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди;

- п. 12.4. у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

Порушення обвинуваченим ОСОБА_6 п. 12.4. Правил дорожнього руху з технічної точки зору перебуває у причинному зв`язку із настанням дорожньо-транспортної пригоди.

Заслухавши доповідь судді, який виклав суть вироку та вимоги апеляційної скарги, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити з підстав, у ній зазначених, думку обвинуваченого ОСОБА_6 та, діючого в його інтересах, захисника ОСОБА_7 , які заперечили проти поданої апеляційної скарги прокурора, міркування потерпілого ОСОБА_8 , який просив вирок районного суду залишити без змін, надавши учасникам судового провадження слово в судових дебатах, а обвинуваченому і останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження з підстав зазначених в апеляційній скарзі та обговоривши наведені у ній доводи, колегія суддів доходить такого.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення та кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України за порушення ним правил безпеки дорожнього руху, що заподіяло тяжке тілесне ушкодження потерпілій ОСОБА_11 , в апеляційній скарзі не оспорюється.

Враховуючи те, що учасники судового провадження під час розгляду справи по суті не оспорювали отриманих під час досудового розслідування доказів щодо підтвердження винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, тим самим визнали недоцільним їх дослідження, апеляційних скарг з приводу вказаних обставин не надходило, а тому колегія суддів, відповідно до вимог ч. 2 ст. 349, ст. 404 КПК України, такі обставини не переглядає та не наводить доводів на їх підтвердження, і вважає їх доведеними.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, колегія суддів доходить висновку, що в цілому в цій частині він відповідає вимогам ст. 370 КПК України, оскільки вид і розмір покарання обвинуваченому за вчинене кримінальне правопорушення призначено правильно і відповідає його меті та положенням ст. 50, 65 КК України.

Так, судом першої інстанції враховано обставини кримінального провадження, особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності, тяжкість вчиненого злочину, обставини, що пом`якшують покарання: відшкодування шкоди потерпілому, щире каяття у вчиненому злочині, позитивна характеристика за місцем проживання.

Разом з цим, судом правильно не визнано обставиною, що обтяжує покарання: вчинення злочину проти особи похилого віку, оскільки обов`язковою умовою застосування даної обставини як обтяжуючої при призначенні покарання є те, що вона могла бути і повинна була усвідомлюватися винним. Оскільки даний злочин характеризується необережною виною, колегія суддів не погоджується із доводами, наведеними в апеляційній скарзі прокурора в цій частині.

На переконання колегії суддів, зазначені вище обставини справи та дані про особу ОСОБА_6 у своїй сукупності, з урахуванням думки потерпілого, дають суду достатні підстави для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою та застосування протягом іспитового строку соціально-виховних заходів, необхідних для виправлення та запобігання вчинення повторних кримінальних правопорушень у майбутньому.

Колегія суддів звертає увагу і на те, що під час судових дебатів у суді першої інстанції прокурор, який здійснював процесуальне керівництво в даному кримінальному провадженні, зазначав, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 можливе без його ізоляції від суспільства, а тому сам безпосередньо просив суд застосувати інститут звільнення від відбування покарання (ст. 75 КК України), що підтверджується журналом судового засідання від 20.04.2021 р. та технічним записом до нього (а.с. 122-123)
Враховуючи, що судом першої інстанції було призначено покарання з безпосереднім врахуванням думки прокурора, який підтримував обвинувачення в суді першої інстанції, колегія суддів вважає вирок суду в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання та застосування інституту звільнення від відбування призначеного покарання є законним, обґрунтованим та належним чином вмотивованим.

Погоджуючись з позицією суду першої інстанції, колегія суддів враховує також практику Верховного Суду (постанова ВС від 09.10.2018 у справі № 756/4830/17-к), згідно до якої загальні засади призначення покарання, визначені у ст. 65 КК, наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що стимулюванням правослухняної поведінки ОСОБА_6 є контроль за поведінкою обвинуваченого протягом визначеного терміну, а також можливість його направлення для відбування призначеного покарання у разі невиконання покладених на нього обов`язків або систематичного вчинення правопорушення, що тягнуть за собою адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення.

Застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням до обвинуваченого ОСОБА_6 , на переконання колегії суддів, є співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо неврахування в достатньому обсязі судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_6 непоправних наслідків скоєного ним кримінального правопорушення у виді смерті людини, оскільки вказане йому не інкримінується, а він обвинувачується за порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинили потерпілій ОСОБА_11 тяжкі тілесні ушкодження, які, відповідно до висновку комісійної судово-медичної експертизи №142 від 03 березня 2021 року, знаходяться у опосередкованому, тобто непрямому, причинному зв`язку з фактом настання смерті останньої.

Також, апеляційний суд дослідив надану разом з апеляційною скаргою копію листа Управління інформаційно-аналітичної підтримки ГУНП в Чернівецький області із доданою до нього таблицею, і дійшов висновку, що даний документ є недопустимим доказом, оскільки він не засвідчений належним чином, більш того він не є беззаперечним доказом визнання винним та притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_6 за порушення ПДР України саме за перевищення обмежень швидкості руху.

Інших обставин, які б давали колегії суддів підстави для скасування вироку районного суду апеляційна скарга не містить, а тому апеляційну скаргу прокурора слід задовольнити частково.
На підставі наведеного, керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу в.о. керівника обласної прокуратури ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м.Чернівці від 22 квітня 2021 року щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3