Справа № 755/4924/19 Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/2223/2021 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
___________________________________________________________________
У Х В А Л А
іменем України
29 березня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 - захисника обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 15 березня 2021 року про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , -
В С Т А Н О В И Л А:
16.03.2021 року під час судового засідання відповідно до вимог ч. 3 ст. 331 КПК України судом поставлено на обговорення учасників судового розгляду питання доцільності продовження тримання обвинувачених під вартою. Прокурор вказав про доцільність продовження обвинуваченим строку тримання під вартою, виходячи з тяжкості злочину у вчиненні якого вони обвинувачуються та наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, що були враховані при обранні їм запобіжного заходу, наявність яких продовжує існувати. Захисники обвинувачених заперечували щодо продовження дії вказаного запобіжного заходу.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва продовжено строк тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на 60 днів, тобто по 13 травня 2021 року (включно).
Не погоджуючись з ухвалою суду, адвокат ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу суду в частині продовження строку тримання ОСОБА_7 під вартою. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що продовжуючи ОСОБА_7 вказаний запобіжний захід, суд обмежився лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх фактичної наявності та обґрунтованості по відношенню до ОСОБА_7 . Вважає , що вказані ризики ґрунтуються на припущеннях про ймовірне їх настання без належного обґрунтування вірогідності настання таких ризиків з посиланням на фактично встановлені обставини. Зазначає, що протягом 2 років з часу перебування ОСОБА_7 під вартою, суд безпідставно вказує на наявність такого ж самого обсягу ризиків, разом з тим, після закінчення досудового розслідування та зібрання доказів, допиту в суді потерпілого та свідків, ймовірні ризики, передбачені п. 2, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, втратили свою актуальність, а ймовірність настання ризиків, передбачених п. 1, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України спростовує відсутність у ОСОБА_7 судимостей, наявність постійного місця проживання, а тяжкість обвинувачення не може бути достатнім та основним обґрунтуванням продовження строку тримання під вартою.
Згідно ч. 4 ст. 422-1 КПК України, розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.
Розгляд справи відбувся у відсутності обвинуваченого, його захисника та прокурора, які не заявляли клопотання про розгляд апеляційної скарги за їх участю.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга адвоката ОСОБА_6 - захисника обвинуваченого ОСОБА_7 не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Згідно ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Положеннями ч. 3 ст. 331 КПК України встановлено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
Як вбачається із матеріалів провадження, питання про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою було вирішено на етапі судового розгляду кримінального провадження у перший інстанції. Тобто це питання вирішувалось на етапі, який унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання перестала існувати і на заміну якої висунуте обвинувачення. Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у даному кримінальному провадженні.
Таким чином, при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою у суді першої інстанції на судового розгляду та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.
Рішення про необхідність продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою суд першої інстанції мотивував доведенням існування ризиків, що обвинувачені не перебуваючи під вартою можуть переховуватися від суду, впливати на потерпілого. При цьому, судом зроблений висновок про те, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не в змозі запобігти зазначеним ризикам.
Ці висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає такими, які ґрунтуються на вимогах закону, відповідають матеріалам провадження.
На переконання колегії суддів, судом першої інстанції дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.
Рішення про необхідність продовження строку тримання обвинувачених під вартою суд першої інстанції мотивував доведенням існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, при цьому суд оцінивши в сукупності всі обставини, у тому числі: ступінь тяжкості вищезазначеного злочину, передбаченого ч. 4 ст.187 КК України, який відноситься до особливо тяжкого злочину, суворість, передбаченого законом покарання, особу обвинуваченого, який офіційно не працював, не має соціальних зв`язків, не має постійного місця проживання у м. Києві, прийшов до висновку, що зазначені обставини в їх сукупності обумовлюють наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може ухилитись від суду, перешкодити встановленню істини по справі шляхом впливу на потерпілого та свідків.
Ці висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає такими, які ґрунтуються на вимогах закону, у зв`язку із чим із цими висновками колегія суддів погоджується.
При цьому, суд першої інстанції зазначає про продовження існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, таким чином посилання апелянта на спростування інших ризиків, передбачених п. п. 2, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України та незмінність обсягу ризиків, який існував як на момент обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так і при продовженні строку його під вартою, колегія суддів визнає необґрунтованими.
Разом з тим, доводи сторони захисту щодо відсутності судимостей у ОСОБА_7 та наявність постійного місця проживання, не є тими стримуючими факторами та не переважають можливих ризиків неправомірної поведінки, при цьому суд надав обґрунтовану оцінку особи обвинуваченого.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона за ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.
Зважаючи на практику рішень Європейського суду, на яку у своєму рішенні правомірно і доцільно послався суд першої інстанції та враховуючи обставини вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст.187 КК України, який відноситься до особливо тяжкого злочину, суворість передбаченого законом покарання, за яке законом передбачено покарання лише у виді позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років, суспільну небезпечність вчиненого, а також те, що судове провадження не закінчено, всіх свідків не допитано, дають достатні підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на волі, може ухилятися від явки до суду та виконання процесуальних рішень, перешкоджати встановленню істини у справі та впливати на потерпілого.
Зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції», колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про доведеність обставин, які виправдовують щодо обвинуваченого ОСОБА_7 продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано продовжив раніше обраний щодо ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші, менш суворі, запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити судді постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегією суддів апеляційної інстанції не встановлено.
За таких обставин, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 15 березня 2021 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 - без змін.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 - захисника обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 15 березня 2021 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: