У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд
в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за № №000402

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 жовтня 2020 у відношенні

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Данилівка, Березанського району, Миколаївської області, не судимого в силу ст. 89 КК України, проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1

-обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України,

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7

потерпілий ОСОБА_8

представник потерпілого ОСОБА_9

обвинувачений ОСОБА_6

захисник ОСОБА_5 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 жовтня 2020 року ОСОБА_6 засуджений за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Постановлено стягнути з ОСОБА_6 в дохід держави витрати на проведення експертиз 3432 грн.

Вирішено питання про речові докази.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Захисник ОСОБА_5 просить вирок змінити в частині призначення покарання та звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.

Захисник ОСОБА_5 просить змінити вирок в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості.

На думку апелянта, суд першої інстанції не вмотивував, чому призначення іншого, більш м`якого покарання, не буде досягнуто мети кримінального провадження, і чому ОСОБА_6 , який є інвалідом 2 групи, має відбувати покарання у виді позбавлення волі в умовах ізоляції від суспільства.

Просить врахувати, що ОСОБА_6 є раніше не судимим, позитивно характеризується за місцем проживання, має сталі соціальні зв`язки, одружений, визнає свою винуватість, щиро розкаюється та шкодує про те, що сталося.

Крім того врахувати, що ОСОБА_6 є інвалідом 2 групи, його стан здоров`я не тільки не дозволяє йому відбувати покарання в умовах реального відбуття строку, а й не дозволяє вести звичний спосіб життя, належно обслуговувати себе.

На думку апелянта, у суду першої інстанції були підстави для застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

Судом визнано доведеним, що 11.11.2018 близько 18:20 год, у темний час доби, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, ОСОБА_6 , керуючи технічно справним автомобілем "ВАЗ 21124", реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по неосвітленій проїжджій частині автодороги Т-1507 «Миколаїв-Очаків», з боку м. Миколаєва у напрямку м. Очакова, з дозволеною швидкістю 90 км/год, з увімкненим дальнім світлом фар головного освітлення. В салоні автомобіля в якості пасажира на передньому пасажирському сидінні знаходився ОСОБА_10 .

На відстані 2,7 км від вул. Очаківської м. Миколаєва, ОСОБА_6 порушив вимоги п. 2.3 «б», 2. 9 «а», 12.1 та 12.3 Правил дорожнього руху України, а саме: перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не ураховував дорожню обстановку, при виникненні небезпеки та перешкоди для руху у вигляді зграї собак на проїзній частині у напрямку свого руху, яку міг об`єктивно виявити, своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, натомість відреагував відведенням автомобіля вліво по ходу свого руху у кювет, де автомобіль контактував зі стовбуром дерева.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир ОСОБА_10 від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці пригоди. Смерть ОСОБА_10 наступила внаслідок тупої поєднаної травми тіла у вигляді лінійних переломів кісток склепіння та основи черепу, крововиливу у підпавутинний простір у скроневу долю лівої півкулі, численних переломів ребер по різним анатомічним лініям з пошкодженням пристінкової плеври, розриву тканини правої легені, розривів капсули печінки та селезінки, що супроводжувалося внутрішньочеревною та внутрішньо плевральною кровотечою.

Судом першої інстанції ОСОБА_6 визнаний винним у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_10 . Його дії кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, захисника ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_6 на підтримку апеляційної скарги, заперечення потерпілого ОСОБА_8 та його представника ОСОБА_9 , які просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, думку прокурора ОСОБА_7 про залишення вироку без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, суд дійшов до такого.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчинені злочину за обставин, встановлених судом, та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 286 КК України, є правильними. В цій частині вирок не оскаржується.

Що стосується призначеного ОСОБА_6 покарання, то відсутні підстави вважати його занадто суворим, як зазначає в апеляційній скарзі захисник.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Вказані вимоги закону судом дотримані та обвинуваченому призначено покарання з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, який хоча і вчинено з необережності, але є тяжким.

Також враховані дані про особу ОСОБА_6 , який має постійне місце проживання, характеризується позитивно, одружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має. Відповідно до ст. 89 КК України вважається таким, що не має судимості, до подій 11.11.2018 неодноразово допускав порушення правил дорожнього руху, наслідком яких було складання у відношенні нього протоколів про адміністративні правопорушення. Встановлено, що на обліку у лікаря психіатра обвинувачений не перебуває, проте знаходиться на профілактичному обліку в Миколаївському обласному наркологічному диспансері з 21.03.2017 з діагнозом: розлад психіки та поведінки внаслідок вживання канабіноїдів, амфетамінів, зловживання зі шкідливими наслідками.

Обставинами, що пом`якшують покарання, визнано наявність інвалідності 2 групи. Обставиною, що обтяжує покарання, визнано вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Є вірними висновки суду першої інстанції про відсутність щирого каяття ОСОБА_11 у вчиненому злочині, на що посилаються апелянти, оскільки ця обставина повинна знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Посилання захисника в поданій апеляційній скарзі та пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 під час апеляційного розгляду про визнання вини обвинуваченим та його щирого каяття у вчиненому злочині, не є слушними, з огляду на наступне.

Розкаяння означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, що, насамперед, повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Однак, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_6 в суді першої інстанції не визнав себе винним, посилаючись на те, що за кермом був не він, а потерпілий ОСОБА_10 . Крім того, під час судового розгляду встановлено, що майнову та моральну шкоду ОСОБА_6 не відшкодував, посилаючись на непричетність до керування транспортним засобом. Вина ОСОБА_6 у керуванні транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння та у порушенні ним п.2.3 «б», 2. 9 «а», 12.1 та 12.3 Правил дорожнього руху України, внаслідок чого сталося ДТП, доведена.

Хоча ОСОБА_6 в суді апеляційної інстанції стверджував про визнання вини, але дана обставина не свідчить про його щире каяття.

Як свідчать матеріали кримінального провадження, ані під час досудового розслідування, ані під час судового розгляду обвинувачений не прийняв заходів щодо вибачення перед потерпілим, а також щодо відшкодування потерпілому заподіяної шкоди. Пояснення обвинуваченого про визнання вини є формальним, оскільки висловлено лише після ухвалення обвинувального вироку та призначення покарання у виді позбавлення волі, що ставити під сумнів доводи апелянта про щире розкаяння ОСОБА_6 у вчиненому злочині.

Окрім того, потерпілий ОСОБА_8 під час розгляду кримінального провадження в суді першої та апеляційної інстанції пояснив, що обвинувачений не висловлював жалю з приводу вчиненого злочину та не просив вибачення. Потерпілий висловив думку про призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, що враховується апеляційним судом при прийнятті рішення за апеляційною скаргою. Зазначена позиція потерпілого теж вказує на те, що обвинувачений не прийняв заходів виправити наслідки вчиненого.

З огляду на наведене, з урахування тієї обставини, що протиправні дії обвинуваченого ОСОБА_6 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, призвели до тяжких непоправних наслідків у вигляді смерті людини, суд першої інстанції дійшов висновку про призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі та у розмірі, визначених санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Суд погоджується з цим висновком, та вважає, що при призначенні ОСОБА_6 покарання, судом першої інстанції дотримані вимоги ст. 65-67 КК України, призначене йому покарання є необхідним і достатнім для виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. Підстави вважати його занадто суворим, як зазначив апелянт, немає.

Рішення суду першої інстанції в частині призначення покарання належним чином вмотивовано, та враховані усі дані щодо особи обвинуваченого, про які в апеляційній скарзі зазначив захисник, в тому числі про наявність у ОСОБА_6 2 групи інвалідності. А тому і в цій частині доводи апелянта не знайшли свого підтвердження.

В апеляційній скарзі ставиться питання про звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. Проте, підстави для цього відсутні.

Статтею 75 КК України передбачено, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Аналізуючи доводи апелянта, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким. Також враховує обставини вчинення злочину обвинуваченим, а саме, вчинення його у стані алкогольного сп`яніння та його наслідки у вигляді настання смерті потерпілого. Також суд враховує, що до вчиненого злочину обвинувачений неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху.

Апелянт зазначив, що обвинувачений має постійне місце проживання, позитивно характеризується, одружений, є інвалідом 2 групи. Проте, ці дані про особу винного достатньо враховані судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_6 покарання, і не є достатньою підставою для його звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Окрім того, не знайшло свого підтвердження щире каяття обвинуваченого у вчиненому злочині як одна із підстав для його звільнення від відбування покарання з випробуванням, про що стверджувалось в апеляційній скарзі.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про неможливість виправлення ОСОБА_6 без відбування покарання. Підстави для прийняття рішення про його звільнення від відбування покарання з випробуванням відповідно до вимог ст. 75 КК України, відсутні.

Що стосується доводів апелянта про неможливість відбування покарання ОСОБА_6 в місцях позбавлення волі через наявність у нього 2 групи інвалідності, та даних про те, що обвинувачений потребує постійного лікування через тяжку хворобу, отриману внаслідок ДТП, то це є підставою для звернення до суду з клопотанням про звільнення особи від покарання за хворобою на підставі ст. 84 КК України, але не є підставою для його звільнення від відбування покарання відповідно до вимог ст. 75 КК України, з огляду на вищенаведені мотиви для відмови у задоволенні апеляційної скарги в цій частині.

З огляду на наведене, апеляційна скарга захисника ОСОБА_5 не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407, 424, 532 КПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 жовтня 2020 у відношенні ОСОБА_6 , - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_12 -Губарєва