Номер провадження: 11-кп/813/1305/21
Номер справи місцевого суду: 509/4253/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Овідіопольського райсуду Одеської області від 05.04.2021, якою під час судового розгляду кримінальних проваджень №0001488 від 22.07.2018 та №0001146 від 06.07.2019, стосовно:
ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Доброолександрівка Овідопольського району Одеської обл., громадянина України, із середньою освітою, не одруженого, не працюючого, інваліда І групи, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимий;

- обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 122 КК України, продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 04.06.2021,

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.
Оскаржуваною ухвалою суду 1-ої інстанції від 05.04.2021 під час судового розгляду кримінальних проваджень №0001488 від 22.07.2018 та №0001146 від 06.07.2019 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 122 КК України відносно нього було продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 04.06.2021.
Мотивуючи зазначене рішення, суд послався на те, що ОСОБА_7 обвинувачується у скоєнні тяжкого злочину та злочину середньої тяжкості, а також в даному кримінальному провадженні продовжують існувати ризики переховування обвинуваченого від суду та вчинення іншого кримінального правопорушення, які обумовлені тим, що ОСОБА_7 не працював та раніше притягувався до кримінальної відповідальності.

При цьому, суд вважав за необхідне продовжити дію запобіжного заходу, незважаючи на те, що ОСОБА_7 тривалий час утримується під вартою, оскільки цього вимагає суспільний інтерес, який полягає в тому, щоб запобігти вчинення обвинуваченим насильницьких дій стосовно інших осіб та ухилитися від суду та не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 зазначив, що оскаржувана ухвала є необґрунтованою та не законною з огляду на наступне:
- судом 1-ої інстанції не надано оцінки тому факту, що не було оформлено протоколу затримання особи, крім того, під час затримання, ОСОБА_7 не повідомлялось в чому він підозрюється, йому не було роз`яснено його права та обов`язки підозрюваного, а також не було залучено захисника;
- пред`явлені його підзахисному підозри у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 122 КК України є необґрунтованими, жодним чином не підтверджуються наданими прокурором під час досудового розслідування та судового провадження доказами;
- суд 1-ої інстанції не врахував, що ОСОБА_7 є інвалідом І групи по зору, станом на 21.07.2018 він був повністю сліпим на праве ока, а гострота зору на його правому оці становила 0,3, ОСОБА_7 потрібно регулярно проходити курс стаціонарного лікування в ДУ «Інститут очних хвороб і тканинної терапії імені В.П. Філатова», а також приймати спеціальні ліки, натомість ДУ «Одеський слідчий ізолятор» не має належних фінансових, технічних ресурсів та лікарських засобів, щоб забезпечити ОСОБА_7 підтримання стану його зору;
- судом 1-ої інстанції не враховано той факт, що ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.03.2021, Філію охорони здоров`я Державної установи виконання покарань в Одеській області було зобов`язано надати ОСОБА_7 необхідну медичну допомогу та провести обстеження на базі закладу охорони здоров`я МОЗ, однак по даний час зазначена ухвала не виконується, ОСОБА_7 не отримує жодної медичної допомоги та лікування;
- прокурором не надано жодних доказів необхідності продовження ОСОБА_7 найсуворішого запобіжного заходу, при цьому розгляд провадження відносно ОСОБА_7 триває вже 2 роки 6 місяців, з яких він півтора роки знаходиться під вартою;
- судом не взято до уваги, що ОСОБА_7 підробляє в сільському господарстві підсобним робітником та має на утриманні малолітнього сина 2010 р.н.
Посилаючись на викладені обставини, захисник ОСОБА_6 просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нову, якою визнати затримання, тримання під вартою ОСОБА_7 незаконним, повідомлені йому підозри у кримінальних провадженнях №0001488 та №0001146 необґрунтованими, звільнити ОСОБА_7 з-під варти або застосувати до нього більш м`який запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання для надання йому можливості отримувати належну медичну допомогу в ДУ «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. В.П. Філатова».
В судове засідання апеляційного суду прокурор ОСОБА_8 не з`явився, однак надав клопотання про розгляд апеляційної скарги за його відсутності, в якому останній також просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 .
Від обвинуваченого ОСОБА_7 будь-яких клопотань про забезпечення його явки в судове засідання до апеляційного суду не надходило.
Захисник ОСОБА_6 в судове засідання апеляційного суду, призначене на 19.04.2021 не з`явився, надіслав клопотання про відкладення слухання справи, натомість, в судове засідання апеляційного суду, призначене на 22.04.2021 не з`явився, причини неявки апеляційному суду не повідомив, у зв`язку із чим, враховуючи положення ст. 422-1 КПК України, щодо строків розгляду зазначеної категорії справ, апеляційний суд вважає за можливим розглянути провадження без участі сторін кримінального провадження.
У зв`язку із викладеним, колегія суддів, на підставі ч. 4 ст. 107 та ч. 4 ст. 405 КПК України, вважає за можливе апеляційний розгляд провести за відсутності учасників судового провадження та фіксацію судового засідання технічними засобами не здійснювати.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Розглядаючи дану справу, зокрема питання про необхідність продовження тримання під вартою ОСОБА_7 , апеляційний суд враховує положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.
Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

На підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що на розгляді в Овідіпольському райсуді Одеської області перебувають кримінальні провадження №0001488 від 22.07.2018 та №0001146 від 06.07.2019 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 122 КК України.
Відповідно до положень ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

При цьому, положення ч. 2 ст. 422-1 КПК України встановлюють, що суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зміни іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду 1-ої інстанції: 1) ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою; 2) клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді 1-ої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Що стосується тверджень захисника ОСОБА_6 з приводу необґрунтованості повідомлених ОСОБА_7 підозр, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом, а тому питання обґрунтованості підозри на даній стадії не є предметом розгляду апеляційного суду, в тому числі з огляду на те, що ОСОБА_7 вже пред`явлене обвинувачення, яке є твердженням про вчинення особою інкримінованого злочину, а не обґрунтованим припущенням, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, що мало місце коли останній перебував у процесуальному статусі підозрюваного.
Згідно із п. 10 ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора щодо повідомлення про підозру після спливу одного місяця з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку або двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину, але не пізніше закриття прокурором кримінального провадження або звернення до суду із обвинувальним актом - підозрюваним, його захисником чи законним представником.
Натомість, ні в апеляційній скарзі захисника, ні під час апеляційного розгляду скарги судом не встановлено, що обвинувачений або його захисник оскаржував обґрунтованість пред`явленої ОСОБА_7 підозри під час досудового розслідування.
Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дають підстави суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та з огляду на перевірені в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України докази, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

З апеляційної скарги захисника, матеріалів кримінального провадження, а також відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, вбачається, що триває судовий розгляд кримінальних проваджень №0001488 від 22.07.2018 та №0001146 від 06.07.2019 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчинені злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 122 КК України та остаточне рішення по кримінальному провадженню ще не прийнято.
Тобто, апеляційний суд, по суті, позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки, окрім як дослідивши клопотання про продовження строку тримання під вартою (у разі його наявності), ухвалу суду щодо продовження запобіжного заходу, а також, в деяких випадках, копію обвинувального акту та журналу судових засідань, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких доказів, що можуть бути підставою для продовження або застосування запобіжного заходу у судовому засіданні.

Посилання сторони захисту на те, що під час затримання ОСОБА_7 не було оформлено протоколу затримання, останньому не повідомили в чому він підозрюється, не роз`яснили його права та обов`язки, не є предметом розгляду судом апеляційної інстанції, оскільки на теперішній час колегією суддів перевіряються підстави для продовженням застосування запобіжного заходу та наявність ризиків.

Згідно ст. 5 Конвенції, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури встановленої законом: п. с) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчинені нею правопорушення, або обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.
У п. 33 рішення у справі «W. проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейського Суду з прав людини визначено вказує, що небезпека ухилення від правосуддя не може вимірюватися тільки в залежності від суворості можливого покарання; вона повинна визначатися з урахуванням ряду інших релевантних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки ухилення від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що це не може служити виправданням утримання під вартою. При цьому, необхідно врахувати характер обвинуваченого, його моральні якості, його кошти, зв`язку з державою, в якому він переслідувався за законом, і його міжнародні контакти.
Проте, зважаючи на обставини інкримінованих ОСОБА_7 злочинів, вчинених в стані алкогольного сп`яніння, які поєднанні із застосуванням насильства відносно потерпілої особи, небезпечних для життя та здоров`я, один з яких спричинив смерть людини, їх характеру, а також можливої міри покарання, яка може бути йому призначена у разі визнання винним (відповідно до вимог ст. 70 КК України, позбавлення волі від 7 до 10 років), враховуючи характеристику особи обвинуваченого, який не працевлаштований та стійких соціальних зв`язків не має, зокрема, не одружений, а також те, що на теперішній час судовий розгляд зазначених кримінальних проваджень не завершений, колегія суддів вважає, що рішення суду 1-ої інстанції є законним, та прийнятим з урахуванням положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки є об`єктивні підстави вважати, що на теперішній час існують ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема того, що обвинувачений може вдатись до спроб переховування від органів досудового розслідування та суду.
Окрім того, апеляційний суд враховує те, що інкримінований ОСОБА_7 злочин, передбачений ч. 1 ст. 122 КК України був вчинений після зміни відносно нього запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, а також те, що ОСОБА_7 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, та на теперішній час в силу ст. 89 КК України вважається таким, що не має судимостей, однак, зазначене свідчить про його небажання ставати на шлях виправлення та схильність до вчинення злочинів та дає підстави вважати, що обвинувачений може скоїти інше кримінальне правопорушення.

Апеляційний суд вважає голослівними твердження захисника щодо наявності на утриманні ОСОБА_7 малолітнього сина 2010 р.н. з огляду на те, що відповідно до розпорядження Овідіопольської РДА №450/А-2014 від 25.06.2014 (а.с. 59), малолітньому ОСОБА_9 надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування.

Також, колегія суддів критично оцінює посилання захисника ОСОБА_6 про те, що обвинувачений ОСОБА_7 підробляє в сільському господарстві, оскільки матеріалами апеляційної скарги, а також матеріалами кримінального провадження, це не підтверджено.
Отже, враховуючі дані щодо особи обвинуваченого та його моральності, обставини скоєння злочинів щодо посягання на життя та здоров`я двох осіб, одна з яких внаслідок вчинення протиправних дій померла, відсутність міцних соціальних зв`язків, місця роботи на момент затримання, утриманців, колегія суддів вважає, що судом 1-ої інстанції прийняте законне та обґрунтоване рішення, а відносно обвинуваченого ОСОБА_7 на теперішній час неможливо застосувати більш м`який запобіжний захід, оскільки він не зможе запобігти наявним ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, які об`єктивно подовжують існувати з огляду на зазначені апеляційним судом обставини, в тому числі зважаючи на те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину скоєного під час домашнього арешту саме за місцем його мешкання та в стані алкогольного сп`яніння.

Крім того, зважаючи на вказані обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду 1-ої інстанції про те, що продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки незважаючи на презумпцію невинуватості, тримання під вартою, завжди є законним, якщо достатні підстави вважати, що існує необхідність у запобіганні вчиненню особою правопорушення чи ухиленню від правосуддя після вчинення злочину з тією метою, щоб особа, яка обґрунтовано підозрюється у вчинені злочину постала перед компетентними органами.
Отже, доводи захисника ОСОБА_6 про наявність підстав для застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються не беззаперечних доказах.

Натомість, апеляційний суд вважає слушними доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 щодо відсутності в ухвалі суду 1-ої інстанції мотивування про необхідність надання обвинуваченому кваліфікаційної медичної допомоги.
Так, відповідно до довідки Міністерства охорони здоров`я України №726076 (а.с. 53), ОСОБА_7 є інвалідом І групи по загальному захворюванню та потребує, відповідно до рекомендації лікаря офтальмолога від 12.05.2020 (а.с.83) проведення щорічного профілактичного курсу лікування (відповідь Філії ДУ «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Одеській області від 29.07.2020 №877).
Колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в слідчому ізоляторі організовуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я.
Положеннями наказу Міністерства юстиції України №460/5 від 18.03.2013 «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України», наказу Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України №239/5/104 від 10.02.2012 «Про затвердження Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту» визначено, що медична частина забезпечує надання первинної лікувально-профілактичної допомоги ув`язненим і засудженим.
Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.
При цьому, відповідно до відповіді Філії ДУ «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» №877 від 29.07.2020 (а.с. 83) не зазначено про неможливість надання ОСОБА_7 зазначеного лікування, тобто керівництво слідчого ізолятору уповноважене направити хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку, який в змозі надати ОСОБА_7 необхідну профілактичну допомогу.
Відповідно до ч 1. ст. 206 КПК України кожен слідчий суддя суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться особа, яка тримається під вартою, має право постановити ухвалу, якою зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи. Зазначені обставини на думку апеляційного суду є такими, що застосовуються і під час розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції, оскільки ОСОБА_7 є особою, яка тримається під вартою та потребує забезпечення права на надання належної медичної допомоги.
Враховуючи викладе, апеляційний суд вважає, що вимоги захисника про потребу обвинуваченого ОСОБА_7 в належному медичному лікуванні та наданні профілактичної допомоги є такими, що підлягають задоволенню, при цьому зазначені обставини не можуть бути беззаперечною умовою для скасування оскаржуваної ухвали та зміни запобіжного заходу на більш м`який, оскільки обвинувачений може отримати кваліфіковану медичну допомогу в межах установи попереднього ув`язнення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, в тому числі, залишити вирок або ухвалу без змін.
Враховуючи викладене у всій сукупності, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду 1-ої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого залишенню без змін, як законна та обґрунтована.
Водночас, апеляційний суд знаходить слушними доводи апеляційної скарги щодо тривалого судового розгляду кримінального провадження, під час якого обвинувачений постійно перебуває під вартою у зв`язку із чим вважає за необхідне звернути особливу увагу районного суду на положення ст. 8 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 та приписи ст.ст. 28 та 318 КПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 28 КПК України, кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.
Водночас ч. 1 ст. 318 КПК України встановлює, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.
Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Аналіз наданих апеляційному суду копій матеріалів кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 , свідчить про те, що кримінальне провадження перебуває на розгляді суду 1-ої інстанції досить тривалий час, протягом якого обвинувачений утримується під вартою, проте судовий розгляд на теперішній час не завершений та остаточне рішення не прийнято.

При цьому, ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.03.2021 вже зверталась увага суду 1-ої інстанції на необхідність вжиття термінових заходів щодо дотримання розумних строків розгляду кримінального провадження відповідно до вимог ст. 28 КПК України.

Апеляційний суд вважає таку невиправдану тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч. 4 ст. 28 та ч. 1 ст. 318 КПК України тягне за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи, у зв`язку із чим вважає за необхідне повторно звернути увагу районного суду на необхідність вжиття термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.

Керуючись ст.ст. 24, 177, 178, 183, 194, 206, 331, 370, 392, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 05.04.2021, якою стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 122 КК України під час судового розгляду об`єднаного кримінального провадження продовжено строк дії запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 04.06.2021 залишити без змін.

Зобов`язати посадових осіб ДУ «Одеський слідчий ізолятор» та Філію ДУ «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Одеській області, забезпечити невідкладне медичне обстеження обвинуваченого ОСОБА_7 та у разі встановлення підстав та необхідності, забезпечити належне лікування у встановленому законом порядку в умовах медичного закладу МОЗ України. Копію ухвали надіслати для виконання начальнику ДУ «Одеський слідчий ізолятор» та Філії ДУ «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Одеській області.
Повторно звернути увагу суду 1-ої інстанції на необхідність дотримання розумних строків розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 122 КК України.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4