Справа № 346/3520/20
Провадження № 11-кп/4808/124/21
Категорія ч.2 ст. 307 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2021 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10 лютого 2021 року про продовження строку тримання під вартою,-

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10 лютого 2021 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів, а саме по 10 квітня 2021 року включно. Визначено заставу - 25 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 52 550 (п`ятдесят дві тисячі п`ятсот п`ятдесят) гривень.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити йому міру запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт.

Зокрема, обвинувачений звертає увагу на тривалий час тримання його під вартою з 13.06.2020 року та тривалий розгляд провадження в суді, протягом якого не проведено жодних дій, в тому числі не допитані свідки. Також вказує, що йому не надано належного лікування по його хронічній хворобі, діагноз якої підтверджується наявними в справі документами, а тому просить змінити йому запобіжний захід на домашній арешт, щоб він зміг належно лікуватися.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_9 підтримали вимоги апеляційної скарги;

- прокурор заперечив проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, вважає ухвалу суду законною та обґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді, учасників судового провадження, перевіривши матеріали контрольного провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду клопотання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати шістдесяти днів. До спливу строку дії запобіжного заходу суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 дотримався вимог кримінального процесуального закону.

З матеріалів контрольного провадження вбачається, що на розгляді Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області перебуває обвинувальний акт про обвинувачення ОСОБА_8 за ч.1 ст. 307, ч.2 ст. 307 КК України.

Злочини, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_8 відповідно до ст.12 КПК України, є тяжкими.

Під час розгляду клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу суд першої інстанції, врахував тяжкість злочинів, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_8 , особу обвинуваченого, який неодноразово судимий, та ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, які не зменшилися, а саме: можливість переховуватися від суду; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Так, підставами вважати, що ОСОБА_8 перебуваючи на волі, може переховуватися від суду, є те, що він обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів, за вчинення одного з яких передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 10 років і у разі визнання його винуватим ризик втечі для нього може бути менш небезпечним ніж призначене покарання і процедура його відбування.

Підставами вважати, що ОСОБА_8 , перебуваючи на волі, може вчинити інші кримінальні правопорушення, є те, що він неодноразово судимий, на шлях виправлення не став та продовжив вчиняти злочини.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

На думку колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою продовжують існувати, що виправдовує тримання ОСОБА_8 під вартою та унеможливлює застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, оскільки такий не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, дані про його особу, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та прийняв відповідне судове рішення, яке не суперечить вимогам закону та загальним засадам кримінального провадження.

Колегія суддів враховує, що при вирішенні питання про необхідність продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого необхідно враховувати наявність конкретного суспільного інтересу, який превалює над принципом поваги до свободи особистості з метою забезпечення конституційних засад спрямованих на захист найвищих соціальних цінностей в Україні.

Таким чином, тримання під вартою обвинуваченого в повній мірі відповідає меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу щодо обвинуваченого, зважаючи на суспільний інтерес, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і основоположних свобод.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що суд першої інстанції повинен вживати необхідних заходів щодо розгляду кримінального провадження у розумні строки, оскільки недотримання строків розгляду кримінальних справ порушує конституційне право на судовий захист, гарантований статтею 55 Конституції України, і негативно впливає на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади.

Розумним, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Критеріями для визначення розумності строків під час кримінального провадження є складність кримінального провадження; поведінка учасників кримінального провадження; спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень.

Разом з тим, кримінальне провадження стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 не може бути визнано надзвичайно складним, однак, його розгляд в суді першої інстанції триває з серпня 2020 року і до теперішнього часу не розглянуто по суті.

Зі змісту пояснень сторін вбачається, що розгляд провадження стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 судом першої інстанції призначено на початок квітня 2021 року, що є неприпустимим.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що обвинувачені, яких тримають під вартою, мають право на особливу сумлінність судів у розгляді справи без затримок ( «Вітрук проти України», «Тодоров проти України», «Юртаєв проти України»)

Колегія суддів звертає увагу на те, що відкладення розгляду кримінального провадження судом першої інстанції на тривалий час без достатніх на це підстав, порушує право обвинуваченого на справедливий розгляд кримінального провадження у розумні строки.

Колегія суддів звертає увагу на те, що порушення розумних строків розгляду кримінального провадження не є правовою підставою для закриття кримінального провадження, розгляд якого повинен бути продовжений у відповідності до вимог кримінального процесуального закону із застосуванням відповідних заходів забезпечення кримінального провадження, одним з яких є обрання запобіжного заходу з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого та запобіганню спробам перешкодити судочинству.

Колегія суддів неодноразово наголошувала на тому, що порушення розумних строків розгляду кримінального провадження не є безумовною підставою для скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Встановлення факту порушення розумних строків розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції не свідчить про наявність правових підстав для закриття вказаного провадження та скасування всіх раніше обраних заходів забезпечення кримінального провадження, а вказує на необхідність прийняття судом першої інстанції більш рішучих заходів щодо організації судового процесу, які повинні бути спрямовані на найскоріший розгляд кримінального провадження.

Колегія суддів приймає до уваги доводи апеляційної скарги обвинуваченого про неможливість отримати належну медичну допомогу в установі виконання покарань та вважає за необхідне звернути увагу на те, що медична частина державної установи виконання покарань повинна забезпечити надання лікувально-профілактичної допомоги ув`язненим і засудженим. Надання ув`язненим і засудженим медичної допомоги, що не може бути надана у медичній частині СІЗО, здійснюється відповідно до Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України від 10 лютого 2012 року № 239/5/104, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 лютого 2012 року за № 212/20525 (далі Порядок). Зокрема, відповідно до п.2.6 вказаного Порядку, особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. У разі звернення особи, узятої під варту, до лікаря медичної частини СІЗО з проханням про допуск обраного лікаря-фахівця лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан її здоров`я та запит до керівництва СІЗО. Керівництво СІЗО забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.

Колегія суддів вважає, що обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник мають право вимагати від медичної частини державної установи виконання покарань, за місцем утримання обвинуваченого, надання необхідної медичної допомоги у встановленому законом порядку.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і підстав для її скасування не встановлено, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 176-178,183,194,331,376,404,405,407,418,419,422-1 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10 лютого 2021 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5