Справа №345/2989/21
Провадження № 1-кс/345/817/2021
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20.07.2021 року м. Калуш

Слідчий суддя Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність начальника СВ Калуського РВП ГУНП в Івано-Франківській області ОСОБА_4 , яка полягає у невиконанні ним вимог ст.220 КПК України в частині розгляду її клопотання про надання витягу з ЄРДР, інформації про стан розгляду кримінального провадження за злочином, скоєним ОСОБА_5 , та зобов`язання надати вказаний витяг та інформацію,

в с т а н о в и в:

Скаржник подав вказану скаргу, яку мотивує тим, що 01.12.2017 нею через канцелярію відділу поліції було подано та зареєстровано заяву про те, що слідчим суддею Калуського міськрайонного суду винесено ухвалу про зобов`язання органу досудового розслідування Калуського ВП зареєструвати її заяву про кримінальне правопорушення скоєне ОСОБА_5 у ЄДРДР та розпочати досудове розслідування. Так, в зв`язку з тим, що її жодного разу не викликали до слідчого та так і не отримано нею вказаний витяг з ЄДРДР, вона була змушена письмово звернутися зі заявою, однак відповіді так і не отримала. В подальшому 02.11.2018 вона в черговий раз зареєструвала заяву у канцелярії Калуського відділку поліції з проханням повідомити про номер кримінального провадження та прізвище слідчого, який здійснює досудове розслідування по вказаному факту. Однак жодної інформації так і не отримала. 01.07.2021 нею в черговий раз було зареєстровано аналогічне звернення. Станом на 14.07.2021 у визначений КПК України строк відповідь нею так і не отримана, що свідчить про повну бездіяльність начальника слідчого відділу Калуського РВП, що і зумовило її звернення до суду.

На підставі наведеного ОСОБА_6 зазначає, що її заяви так і не розглянуті, тому вона вбачає ознаки бездіяльності та просить слідчого суддю визнати бездіяльність начальника СВ Калуського ВП ГУНП в Івано-Франківській області ОСОБА_4 із невиконання ним вимог ст. 220 КПК України по розгляду її клопотання про надання витягу з ЄРДР, інформації про стан розгляду кримінального провадження за злочином, скоєним ОСОБА_5 ; зобов`язати начальника СВ Калуського ВП ГУНП в Івано-Франківській області ОСОБА_4 надати витяг ЄРДР по даному кримінальному провадженню та вищезазначену інформацію про хід досудового розслідування.

Скаржник ОСОБА_6 в судове засідання надала заяву про розгляд скарги у її відсутності, доводи скарги підтримав та просить її задоволити.

Начальник СВ Калуського РВП ГУНП в Івано-Франківській області ОСОБА_7 у судове засідання не з`явився, однак надав заяву, в якій просить розгляд скарги проводити без його участі, повідомив, що 28.11.2017 СВ Калуського РВП на підставі ухвали Калуського міськрайонного суду від 27.11.2017 були внесені відомості до ЄРДР за №001592 за ч. 1 ст. 388 КК України за скаргою ОСОБА_6 .

Дослідивши матеріали скарги, приходжу до наступних висновків.

У провадженні СВ Калуського РВП ГУ НП в Івано-Франківській області знаходиться кримінальне провадження внесене до ЄРДР за №001592 за ч. 1 ст. 388 КК України за скаргою ОСОБА_8 на підставі ухвали слідчого судді Калуського міськрайонного суду від 27.11.2017.

02.11.2018 ОСОБА_6 звернулася до органу досудового розслідування з клопотанням повідомити про номер кримінального провадження та прізвище слідчого, який здійснює досудове розслідування по вказаному факту, яке відповідно зареєстровано через канцелярію Калуського ВП.

08.01.2019 ОСОБА_6 повторно звернулася з аналогічним клопотанням, яке направлено поштовим зв`язком на адресу Калуського ВП ГУ НП.

Надалі, 01.07.2021 начальником СВ Калуського ВП Івано-Франківського ГУ НП було отримано клопотання ОСОБА_6 від 01.07.2021 про вимогу надати їй витяг з ЄРДР щодо кримінального провадження за 2017 рік, повідомити контактні службових осіб відповідальних за розслідування вказаного кримінального провадження та повідомити про хід досудового розслідування та вчинені процесуальні дії.

Дані про розгляд цих звернень, на час розгляду скарги слідчим суддею, не установлені.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція), закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

При цьому, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» (Bellet v. France)).

Реалізація такого права має здійснюватися заявником з урахуванням того, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ст. 1 КПК України).

Діюче кримінальне процесуальне законодавство України, зокрема його ст. 220 КПК України, що клопотання сторони захисту, потерпілого і його представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, про виконання будь-яких процесуальних дій та у випадках, установлених цим Кодексом, іншої особи, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування, або її представника слідчий, прокурор зобов`язані розглянути в строк не більше трьох днів з моменту подання і задовольнити їх за наявності відповідних підстав. Про результати розгляду клопотання повідомляється особа, яка заявила клопотання. Про повну або часткову відмову в задоволенні клопотання виноситься вмотивована постанова, копія якої вручається особі, яка заявила клопотання, а у разі неможливості вручення з об`єктивних причин - надсилається їй.

Також Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод», Першого протоколу та протоколів 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (п. 1) Україна визнала обов`язковою юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

У п. 33 Рішення ЄСПЛ у справі «Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands» від 27.10.1993 року та у п. 38 Рішення ЄСПЛ у справі «Аnkel v. Switzerland» від 23.10.1996 року закріплено, що принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

У п. 134 Рішення ЄСПЛ «Генадій Науменко проти України», п. 168 рішення у справі «Айдин проти Туреччини», п. 75 «Афанасьєв проти України», п. 207 рішення у справі «Ічаба проти Швейцарії» та багатьох інших рішеннях ЄСПЛ встановлено, що засіб правового захисту відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод («Право на ефективний засіб правового захисту») повинен бути ефективним на практиці, як і в теорії, у тому сенсі, що користуванню засобами захисту не повинно чинитися перешкод діями або бездіяльністю органів влади держави.

У цьому випадку, як убачається з матеріалів провадження суб`єктом оскарження було отримано клопотання особи, яка подала скаргу, однак, на цей час, у особи, що подала скаргу відомості про результати розгляду зазначеного клопотання суб`єктом оскарження відсутні.

Суб`єкт оскарження, будучи вільним у використанні своїх прав, у межах та у спосіб, передбачений КПК України, правом на надання письмових заперечень до суду, з зазначенням належних та допустимих доказів, у розумінні ст.ст. 84-86 КПК України, які б в той чи інший спосіб спростовували або ж підтверджували доводи особи, що подала скаргу, не скористався.

Що вказує на те, що у цій справі заявнику у користуванні засобами захисту чиняться перешкоди бездіяльністю органів влади держави, що є неприпустимим.

Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

За таких обставини, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, які йому відомі, на час розгляду скарги, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню шляхом зобов`язання вчинити дію за клопотанням згідно ст. 220 КПК України, так як такий спосіб захисту порушених прав є єдино ефективним засобом юридичного захисту в національному органі у світлі норм ст. 307 даного Кодексу.

Запропонований особою, яка подала скаргу, спосіб захисту порушених прав не кореспондується з нормами ст.ст. 40, 307 КПК України, а тому застосований бути не може, так як не може сприйматися, як ефективний, бо статтею 307 вказаного Кодексу не передбачений.

З цих підстав слідчий суддя, керуючись ст.ст. 303-307, 369-372, 376 КПК України,

п о с т а н о в и в:

скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Зобов`язати начальника СВ Калуського РВП ГУНП в Івано-Франківській області ОСОБА_7 вчинити одну з дій, передбачених ст. 220 КПК України (клопотання задовольнити або відмовити у його задоволенні шляхом постановлення умотивованої постанови) за клопотанням ОСОБА_3 від 01.07.2021 (отримано Калуським РВП ГУНП в Івано-Франківській) в строки, визначені ст. 220 КПК України, та з урахуванням положень ст.ст. 28, 276 КПК України.

В іншій частині у задоволенні скарги - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: