Справа № 566/1607/20
провадження № 1-кп/570/192/2021
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 червня 2021 року м. Рівне

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,
потерпілої ОСОБА_6 ,

представник потерпілої ОСОБА_7 ,

законний представник

потерпілої ОСОБА_8 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000151 по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.152 КК України,

в с т а н о в и в :

В провадження Рівненського районного суду Рівненської області відповідно до ухвали Рівненського апеляційного суду від 27 січня 2021 року надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України. Вказаною ухвалою кримінальне провадження передано на розгляд суду в порядку ч. 2 ст. 34 КПК України.
Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 01 лютого 2021 призначено підготовче судове засідання у даному кримінальному провадженні.
Прокурор в судовому засіданні вважав можливим призначити судовий розгляд кримінального провадження, зазначивши на наявності передбачених законом підстав для судового розгляду. Зазначив, шо обвинувальний акт відповідає вимогам КПК.
Потерпіла та представник потерпілої підтримали думку прокурора і просили призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту.
Обвинувачений та захисник висловили думки про неможливість призначення судового розгляду даного кримінального провадження внаслідок невідповідності обвинувального акту вимогам КПК України та неможливості внаслідок цього визначити межі судового розгляду, що відповідно порушує право на захист.
Суд, вислухавши думку учасників судового розгляду, перевіривши обвинувальний акт та додані до нього документи, дійшов наступних висновків.
Згідно вимог п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України .
Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.
Вичерпний перелік обов`язкових вимог до змісту та форми обвинувального акта, а також перелік додатків до нього визначено ст. 291 КПК України .
Обвинувальний акт складається слідчим, після чого затверджується прокурором.
Обвинувальний акт може бути складений прокурором, зокрема, якщо він не погодиться з обвинувальним актом, що був складений слідчим. Обвинувальний акт підписується слідчим та прокурором, який його затвердив, або лише прокурором, якщо він склав його самостійно.
Інших вимог до обвинувального акту закон не містить.
Аналізуючи обвинувальний акт на відповідність його змісту вимогам ст. 291 КПК України, суд приходить до висновку про наявності підстав для повернення обвинувального акту прокурору та вирішуючи це питання, суд виходить з наступного.
Згідно з положеннями ст. 291, 314 КПК України єдиними процесуальними документами, що підлягають дослідженню судом під час підготовчого судового засідання є обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування, відповідність яких вимогам кримінального процесуального закону має перевірити суд.
При цьому, суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України, тобто за наявності таких порушень вимог процесуального закону, які перешкоджають призначенню судового розгляду і не можуть бути усунені під час судового розгляду.
Отже, повернення обвинувального акту прокурору передбачає не формальну невідповідність такого акту вимогам закону, а наявність в ньому таких недоліків, які перешкоджають суду призначити судовий розгляд.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).
Частиною 1 ст. 337 КПК України встановлено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
Як зазначив Європейський суд з прав людини у справі «Жупнік проти України» від 09 грудня 2010 року, межі гарантій, передбачених пп. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), мають оцінюватись, зокрема, у світлі більш загального права на справедливий судовий розгляд, гарантованого п. 1 ст. 6 Конвенції. У кримінальних справах надання повної та докладної інформації щодо висунутого особі обвинувачення, яка надалі може бути сприйнята судом як юридична кваліфікація діяння, є неодмінною передумовою забезпечення справедливості провадження. Разом із цим підпункти «a» і «б» п. 3 ст. 6 Конвенції взаємопов`язані та визначають, що право бути поінформованим про характер і причину висунутого обвинувачення слід розглядати у світлі права обвинуваченого на підготовку свого захисту.
Системний аналіз положень кримінального процесуального законодавства свідчить, що обвинувальний акт є результатом оцінки прокурором отриманих протягом досудового розслідування доказів вчинення кримінального правопорушення, які будуть перевірені судом в межах судового розгляду. Тому він має містити деталізований опис фактичних обставин кримінального правопорушення, який дозволить суду прийняти рішення про призначення судового розгляду на підставі цього обвинувального акта.

Розуміння поняття «формулювання обвинувачення» як складової частини обвинувального акта має визначатися у логічному зв`язку з положеннями ст. 373 КПК, які визначають вимоги до змісту вироку та оперують поняттям «формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним». Так, п. 2 ч. 3 ст. 373 КПК встановлено, що у мотивувальній частині вироку в разі визнання особи винуватою зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Таким чином, на підставі встановлених прокурором фактичних обставин кримінального правопорушення з урахуванням п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК зміст формулювання обвинувачення як складової частини обвинувального акта, яке лише буде підлягати доведенню під час судового розгляду та в аспекті ст. 338 КПК не завжди може бути остаточним на момент його надходження до суду, має містити формулювання вчиненого особою діяння, передбаченого КК, із зазначенням місця, часу, способу вчинення, наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів його вчинення.

У даному обвинувальному акті слідчим за погодженням з прокурором ОСОБА_4 обвинувачують у вчиненні дій сексуального характеру, пов`язаних з вагінальним проникненням в тіло іншої особи з використанням будь-якого предмета, без добровільної згоди потерпілої особи, тобто у зґвалтуванні, з кваліфікуючими обставинами вчиненні зґвалтування відносно неповнолітньої, та вчинене групою осіб. Кваліфікують ці дії за ч. 3 ст. 152 КК України.
При цьому в обвинувальному акті міститься також прізвище та ініціали іншого співучасника вказаного кримінального правопорушення ОСОБА_9 .
При цьому, обвинувачення ОСОБА_9 не висунуте, правова кваліфікація дій ОСОБА_9 у даному обвинувальному акті відсутня. Дані про ухвалення відносно ОСОБА_9 вироку та набрання ним законної сили, в матеріалах справи відсутні. Даних про виділення матеріалів з кримінального провадження щодо ОСОБА_9 прокурором у обвинувальному акті не наведене. Тобто обвинувальний акт не містить взагалі даних, чи обвинувачується ОСОБА_9 за даним обвинувальним актом, чи мають згадані прокурором у викладенні фактичних обставин дії Тимчука про вчинення за попередньою змовою групою осіб зґвалтування правову кваліфікацію.
Отже, пряме зазначення конкретного прізвища особи, яка обвинувачується у вчиненні злочинів спільно з ОСОБА_4 , за відсутності визначеного його процесуального статусу у кримінальному провадженні, відсутності даних про наявність щодо цієї особи обвинувального вироку, є порушенням загальних засад кримінального провадження: принципу верховенства права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, доступу до правосуддя та інших, що у сукупності може ставити під сумнів законність будь-якого вироку, що буде постановлений за наслідками розгляду кримінального провадження на підставі складеного обвинувального вироку у такий спосіб.
Незважаючи на те, що обвинувальний акт складений лише відносно ОСОБА_4 , втім зміст цього процесуального документу стосується обвинувачення у цьому ж злочині й іншої особи ОСОБА_9 .
Зазначене, на переконання суду, є неконкретним викладенням фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , і про які у будь-кому разі він повинен бути чітко обізнаним та обрати власну правову позицію захисту.
Європейський суд з прав людини у справі Абрамян проти Росії від 09 жовтня 2008 року зазначив, що в тексті підпункту а пункту 3 статті 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню обвинувачення особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення Суду від 19 грудня 1989 року в справі Камасінскі проти Австрії № 9783/82 п. 79).
Також Європейський суд констатував, що положення підпункту а пункту 3 статті 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення Суду від 25 березня 1999 року у справі Пелісьє та Сассі проти Франції п. 52).
Таким чином, обвинувачення повинно бути сформульовано повно, чітко та зрозуміло і узгоджуватися з наведеною правовою кваліфікацією. Це обумовлено, зокрема, необхідністю забезпечення права на захист, оскільки особа повинна знати від якого обвинувачення захищатись, та з огляду на висунуте їй обвинувачення обирати правову позицію захисту.
Окрім того, в обвинувальному акті відносно ОСОБА_4 містяться твердження про вчинення останнім кримінального правопорушення, а саме констатація вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України за відсутності судового рішення, яке набрало законної сили, якою останній визнаний винуватим у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, та інші висловлювання, які створюють упереджене ставлення до ОСОБА_4 .
З положень ст. 17 КПК України слідує, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.
Згідно ч. 2 ст. 8 та ч. 5 ст. 9 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні та кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
У Рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.2008 року в справі Хужин та інші проти Росії, Європейський суд з прав людини нагадує, що положення §2 статті 6 Конвенції спрямоване на те, щоби убезпечити обвинувачену особу від порушень її права на справедливий процес упередженими твердженнями, що тісно пов`язані з розглядом її справи в суді. Презумпція невинуватості, закріплена в §2 статті 6, є одним із елементів справедливого судового розгляду, про який зазначається у §1 статті 6 Конвенції (AllenetdeRibemontv. France, §35). Цей принцип забороняє формування передчасної позиції суду, в якій би відображалася думка про те, що особа, обвинувачена у вчиненні злочину, є винуватою ще до того, коли її вина буда доведена відповідно до закону (Minelliv. Switzerland). Суд чітко дотримується тієї позиції, що презумпція невинуватості порушується у випадку, коли судове рішення або твердження посадової особи стосовно обвинуваченого відображає думку про те, що вона є винуватою, тоді як її вина не була попередньо доведена відповідно до закону. Вагоме розрізнення має проводитись між твердженнями про те, що особа лише підозрюється у вчиненні певного злочину, і відвертим визнанням того, що особа його вчинила. Суд неодноразово наголошував на важливості вибору слів у твердженнях посадових осіб про обвинуваченого (Bohmerv. Germany, §§54, 56; Nestakv. Slovakia, §§88-89)... .
Крім того, аналогічне трактування поняття презумпції невинуватості міститься в Рішенні Європейського суду з прав людини від 10.12.2009 року (остаточне 10.03.2010 року) в справі Шагін проти України: …Суд повторює, що принцип презумпції невинуватості, закріплений у пункті 2 статті 6 Конвенції, є одним з аспектів права на справедливий судовий розгляд кримінальної справи, гарантованого пунктом 1 статті 6 (див. рішення у справі Альне де Рібемон проти Франції (Allenet de Ribemont v. France) від 10 лютого 1995 року, п. 35, серія A, N 308). Цей принцип не лише забороняє передчасне висловлення думки самим судом про те, що особа, яку обвинувачено у вчиненні злочину , є винною, тоді як це ще не доведено відповідно до закону, … стосовно проваджень, що тривають, у кримінальних справах і які … визначають наперед оцінку фактів компетентним судовим органом. Таким чином, слід принципово розрізняти повідомлення про те, що когось лише підозрюють …, або ж обвинувачують у вчиненні злочину, … та чітку заяву, зроблену за відсутості остаточного вироку, про те, що особа вчинила злочин (див. рішення у справі Ісмоїлов та інші проти Росії (Ismoilov and Others v. Russia), N 2947/06, п. 166, від 24 квітня 2008 року)... .
Даний перелік Рішень Європейського суду з прав людини щодо порушення презумпції невинуватості не є вичерпним і свідчить про те, що дотримання презумпції невинуватості є вкрай важливим і недотримання якої є наслідком порушення п. 2 ст. 6 Конвенції Ради Європи Про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України.
Однак, у цьому кримінальному провадженні обвинувальний акт містить формулювання, які не відповідають вимогам кримінального процесуального закону та не кореспондуються з позицією ЄСПЛ з цього питання у зв`язку із порушенням презумпції невинуватості.
Посилання прокурора на можливість подальшої зміни обвинувачення є недоречним, оскільки змінити допускається лише таке обвинувачення, яке було належно сформульовано вперше і саме на тій стадії, коли це встановлено кримінально-процесуальним законом тобто на стадії досудового слідства. А усунення невідповідності обвинувального акту можливе лише єдиним способом, який встановлений у ст. 214 КПК України шляхом повернення обвинувального акту прокурору.
І навпаки - призначення обвинувального акту, який не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, до судового розгляду, порушує право особи на захист, тягне за собою сумнів у безсторонності судді.
У підготовчому провадженні не вирішується питання про доведеність вини обвинуваченого, наявність складу злочину, правильність кваліфікації його дій, оскільки це прерогатива суду під час судового розгляду справи по суті. Завданням цього провадження є процесуальне та організаційне забезпечення проведення судового розгляду. На стадії підготовчого провадження виконується функція контролю за досудовим розслідуванням, відповідність вимогам КПК України обвинувального акта та організаційна (підготовча) функція до наступної стадії судового провадження - судового розгляду з метою створення належних умов для успішного виконання завдань кримінального судочинства.
Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими. Однак законодавець свідомо розділяє обвинувальний акт на ту частину, де зазначаються фактичні обставини, і на ту, де має бути чітко викладене формулювання кримінально карного діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого одною із диспозицій статті Особливої частини Кримінального кодексу України..
Таким чином, закон уповноважує прокурора (процесуального керівника) на викладення в обвинувальному акті обставин справи так, як вони ним встановлені на досудовому слідстві (п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України) і, окремо, викладення формулювання обвинувачення. При цьому у випадку виділення матеріалів в окреме провадження чи у випадку оголошення міжнародного розшуку одного з підозрюваних такі факти мають бути належно викладені у обвинувальному акті для подальшого визначення меж судового розгляду за обвинувальним актом, де особа обвинувачується у вчиненні діяння групою осіб.
При цьому, суд звертає увагу, що наявність в обвинувальному акті неконкретного формулювання обвинувачення та правової кваліфікації може стати перешкодою у виконанні вимог статті 348 КПК України, а саме в роз`ясненні обвинуваченому суті обвинувачення та є очевидним недоліком тексту обвинувального акта, враховуючи, що зміна обвинувачення в суді є лише правом прокурора, а не його обов`язком.

На підставі наведеного, суд вважає, що обвинувальний акт стосовно ОСОБА_4 не відповідає положенням Кримінального процесуального кодексу України.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд повертає обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам кримінального процесуального закону.

Таким чином, обвинувальний акт відносно ОСОБА_4 підлягає поверненню прокурору.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 291, 314 КПК України, суд

п о с та н о в и в:

Обвинувальний акт із додатками в кримінальному провадженні №0000151 по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України, повернути прокурору Дубенської окружної прокуратури Рівненської області, який здійснює нагляд за додержанням законів під час провадження досудового розслідування у формі процесуального керівництва.

Ухвала суду може бути оскаржена до Рівненського апеляційного суду через Рівненський районний суд Рівненської області протягом семи днів з моменту її проголошення.

Суддя ОСОБА_1