Дата документу 11.08.2020 Справа № 317/3239/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження № 11-кп/807/716/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 317/3239/18Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.115 ч.1, ст.15 ч.2 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000896, за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_8 (з доповненнями до неї) та його захисника адвоката ОСОБА_9 на вирок колегії суддів Запорізького районного суду Запорізької області від 09 січня 2020 року (з урахуванням ухвали Запорізького районного суду Запорізької області від 10 січня 2020 року про виправлення описки) відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Отрадно-Кубанське Кавказького району Краснодарського краю Російської Федерації, громадянина України, не одруженого, не працюючого, що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 07 липня 2003 року Марганецьким міським судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 121 КК України до позбавлення волі на строк 8 років;

- 29 березня 2005 року Василівським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч.ч. 1, 4 ст. 70 КК України до позбавлення волі на строк 10 років. 27 січня 2012 року звільнений з Дніпропетровської ВК № 89 умовно-достроково на невідбутий строк покарання 1 рік 2 місяці;

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України,

в с т а н о в и л а:

вироком колегії суддів Запорізького районного суду Запорізької області від 09 січня 2020 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців з відбуванням в установі виконання покарань.

Строк покарання ОСОБА_8 ухвалено обчислювати з дня його затримання з 12 липня 2018 року.

Ухвалено залишити ОСОБА_8 запобіжний захід до набрання вироком законної сили у виді тримання під вартою в Державній установі «Запорізький слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.

Цивільний позов ОСОБА_11 до ОСОБА_8 задоволено частково, стягнувши з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_11 10 507 гривень 79 копійок в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином, та 20 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої злочином.

Вирішена доля речових доказів.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 10 січня 2020 року виправлено описку у вироку Запорізького районного суду Запорізької області від 09 січня 2020 року, зазначивши вірний номер провадження «1-кп/317/64/2020».

Згідно вироку суду першої інстанції, 11 липня 2018 року, приблизно о 18 годині 00 хвилин, ОСОБА_8 знаходився в приміщенні дачного будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , де разом з потерпілим ОСОБА_11 вживали спиртні напої.

Під час спільного вживання спиртних напоїв між обвинуваченим ОСОБА_8 та потерпілим ОСОБА_11 виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_8 , діючи умисно та перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, наніс удар ножем в область лівої половини грудної клітки та удари цим же ножем в область шиї потерпілого, спричинивши йому тілесні ушкодження, які відповідно до висновку експерта № 990 від 08 вересня 2018 року є тяжкими за ознакою небезпеки для життя в момент їх спричинення.

Оцінивши надані суду та досліджені в судовому засіданні докази, суд першої інстанції дійшов до висновку, що в діях обвинуваченого ОСОБА_8 не доведена наявність умислу на позбавлення життя потерпілого, тому вважав за необхідне перекваліфікувати дії обвинуваченого з ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

В апеляційній скарзі прокурор вважає вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, а також істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Вважає, що вина ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, повністю підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, а саме: показаннями потерпілого ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , обвинуваченого ОСОБА_8 , протоколом огляду місця події та протоколом проведення слідчого експерименту за участю підозрюваного ОСОБА_8 . На думку апелянта, за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, районний суд не обґрунтував у своєму рішенні причини критичного ставлення до одних доказів обвинувачення та повне ігнорування інших. Вважає, що вина ОСОБА_8 поза розумним сумнівом доведена стороною обвинувачення комплексом доказів та матеріалів.

З метою реалізації таких загальних засад кримінального провадження як законність та безпосередність дослідження доказів, на підставі ч. 3 ст. 404 КПК України, вважає за необхідне під час апеляційного розгляду повторно дослідити та надати оцінку доказам, а саме викликати та допитати свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та потерпілого ОСОБА_11 .

На підставі викладеного, просить скасувати вирок районного суду та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватим за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років. Долю речових доказів по матеріалам справи вирішити на підставі ст. 100 КПК України, усі витрати, понесені на проведення експертиз, покласти на обвинуваченого ОСОБА_8 .

В апеляційній скарзі захисник вважає вирок незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню. Вказує на те, що обвинувачений ОСОБА_8 захищався від потерпілого ОСОБА_11 , який напав на нього з ножем та наніс йому тілесні ушкодження через те, що ОСОБА_8 побачив у нього свій зниклий раніше мобільний телефон. Потім потерпілий з метою уникнення відповідальності за злочин наніс собі ножем тілесні ушкодження та під час досудового розслідування звинуватив ОСОБА_8 в нападі та нанесенні ножових поранень. Однак, звертає увагу на те, що органом досудового розслідування не було встановлено знаряддя злочину, а саме ніж, яким, нібито, ОСОБА_8 наніс удари потерпілому. Крім того, відповідно до висновків судово-медичної експертизи № 990 від 08 вересня 2018 року та № 465/к від 26 вересня 2018 року встановлено, що частини тіла, на яких були виявлені тілесні ушкодження у ОСОБА_11 , теоретично доступні для рук освідуваного ОСОБА_11 . У висновках експертизи лише є припущення, без зазначення навіть механізму здійснення тілесних ушкоджень, що тілесні ушкодження могли утворитися при обставинах, на які зазначав ОСОБА_11 . Вважає, що суд першої інстанції взяв за основу обвинувачення виключно показання потерпілого ОСОБА_11 , оскільки інших свідків події не існує, суд не врахував, що жодного прямого доказу вини ОСОБА_8 в матеріалах кримінального провадження не існує.

Вказує, що під час отримання доказів на стадії досудового розслідування під впливом морального тиску, погроз реального застосування катування зі сторони працівників поліції, обвинувачений ОСОБА_8 давав покази, якими себе обмовив (про цей факт ним було заявлено на стадії судового провадження). Обвинувачений не звертався до захисника про порушення його прав на стадії досудового розслідування, так як перебував у стані страху. Під час судового розгляду справи суд не надав належну оцінку заяві ОСОБА_8 щодо порушення його конституційних прав та не доручив стороні обвинувачення внести заяву в ЄРДР і перевірити шляхом досудового розслідування, та не дослідив результати такої перевірки. Таким чином, докази вини ОСОБА_8 здобуті під час досудового розслідування є недопустимими, зокрема і проведений слідчий експеримент.

Зазначає, що у ході досудового розслідування в результаті проведення огляду місця події був вилучений та пізніше визнаний речовим доказом по вищезазначеній справі кухонний ніж. Разом з тим, потерпілий ОСОБА_11 навіть не пам`ятає або умисно приховує, яким ножем були завдані йому удари. Більш того, під час допиту у суді, ОСОБА_11 вигадав неіснуючий новий предмет ніж з чорною ручкою, нібито, який ОСОБА_8 завжди носить попереду у шортах «за поясом, без чехла» для того, щоб різати кур. В той же час свідок обвинувачення ОСОБА_16 під час допиту у суді зазначила, що ніколи не бачила ножей у ОСОБА_8 . Він тільки рубав, щипав кур. Він часто приходив до нас. Ніколи ножа не було». Вказане свідчить про те, що ОСОБА_11 оговорює її підзахисного з єдиною метою, щоб самому уникнути відповідальності за напад на ОСОБА_8 . Вважає, що речовий доказ кухонний ніж, який наданий обвинуваченням у справу, не має жодного відношення до дійсної справи та є неналежним доказом. Зазначає, що під час розгляду справи суд першої інстанції проігнорував заяви про недопустимість доказів, якими обґрунтовується обвинувачення та інші обставини.

Вважає, що доводи, викладені в рішенні суду першої інстанції про наявність в діях ОСОБА_8 ознак кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 121 КК України, є припущеннями, сумнівними, тому не можуть покладатись в основу вироку.

На думку сторони захисту, враховуючи обставини справи (місце, час, незначний життєвий досвід перебування обвинуваченого у такій обстановці, раптовість посягання і неготовність обвинуваченого до його відбиття, наявність ознаки алкогольного сп`яніння у потерпілого), у даному випадку мала місце реальна небезпека, що загрожувала ОСОБА_8 , а тому дії обвинуваченого, який скористався правом на захист шляхом заподіяння фізичної шкоди потерпілому та вдався до заходів самозахисту, які він вважав законними та необхідними в обстановці, що склалася, відповідають вимогам ч. 1 та 2 ст. 36 КК України. Таким чином, вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував ч. 1 ст. 121 КК України та визнав ОСОБА_8 винним у вчиненні зазначеного правопорушення. На думку апелянта, судом не було встановлено достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_8 в суді та вичерпано можливості їх отримання, а тому у суду були всі підстави для закриття кримінального провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

На підставі викладеного, просить скасувати вирок районного суду та закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 .

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї обвинувачений зазначає про порушення, допущені прокурором та працівниками поліції під час досудового розслідування, а саме йому не було призначено експертизу щодо визначення характеру та ступеню тілесних ушкоджень, які були у нього, та його не оглядав психолог. Вказує, що потерпілий ОСОБА_11 навмисно ввів в оману орган досудового розслідування та суд, повідомивши, що він ніби хотів його вбити, щоб стягнути з нього кошти за моральну та матеріальну шкоду, оскільки у потерпілого були сімейні фінансові труднощі, а дочка потерпілого допомогла йому в цьому на надала неправдиві свідчення. Враховуючи наявні у нього травми на час вчинення злочину відносно ОСОБА_11 , він фізично не міг скоїти напад на потерпілого за обставин, на які вказував ОСОБА_11 . Також вказує, що у нього взагалі був відсутній мотив, мета та умисел на скоєння будь-якого злочину, що підтверджується показаннями свідків та самого потерпілого ОСОБА_11 та його доньки ОСОБА_12 . На думку апелянта, навпаки у потерпілого був мотив позбавити його життя, оскільки він знає про ОСОБА_11 інформацію, яку той не бажає розголошувати. Вказує, що під час слідчого експерименту він надав неправильні показання, оскільки розраховував на доброчесність ОСОБА_11 .

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 просить відмовити прокурору у задоволенні його апеляційної скарги, а вирок суду першої інстанції скасувати повністю та закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 .

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарг; в судових дебатах: прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні та заперечував проти апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника; обвинуваченого, зокрема і в останньому слові, та його захисника, які підтримали свої апеляційні скарги та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; представника потерпілого, яка заперечувала проти задоволення апеляційних скарг; перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні, обвинуваченого та його захисника задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 409 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Відповідно до частини другої цієї ж статті підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Отже, колегія суддів при апеляційному розгляді виходить із обставин кримінального провадження, встановлених судом першої інстанції.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та кваліфікацію його дій за даною нормою кримінального закону судом першої інстанції зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності, із дотриманням вимог кримінального процесуального закону, про що у вироку наведено докладні мотиви.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що обвинувачений ОСОБА_8 захищався від потерпілого ОСОБА_11 , який напав на нього з ножем та наніс йому тілесні ушкодження через те, що ОСОБА_8 побачив у нього свій зниклий раніше мобільний телефон, спростовуються сукупністю доказів у кримінальному провадженні, зокрема висновком судово-медичного експерта № 990 від 08 вересня 2018 року, відповідно до якого потерпілому ОСОБА_11 було спричинено не менше п`яти ударно-травматичних впливів, один з яких призвів до спричинення йому тяжкого тілесного ушкодження. При цьому, три рани у потерпілого ОСОБА_11 знаходяться на лівій частині тулуба, а ще дві на правій та лівій поверхнях шиї, тобто завдавались з певним проміжком часу. Вказане повністю узгоджується з показаннями, які були надані в судовому засіданні суду першої інстанції потерпілим ОСОБА_11 та спростовує версію обвинуваченого ОСОБА_8 щодо наявності у нього на момент події стану необхідної оборони. Колегія суддів вважає, що в результаті конфлікту з потерпілим ОСОБА_11 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин у обвинуваченого ОСОБА_8 виник умисел на завдання невизначеної шкоди здоров`ю потерпілого ОСОБА_11 , який був реалізований ним шляхом завдання потерпілому декількох ударів ножем протягом певного проміжку часу.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що потерпілий ОСОБА_11 є особою з інвалідністю та пересувається за допомогою ножного протезу, про що достовірно знав обвинувачений ОСОБА_8 і що додатково спростовує наявність у нього стану необхідної оборони, оскільки для уникнення потенційного злочинного посягання йому достатньо було лише покинути місце події.

Зазначені обставини в своїй сукупності спростовують версію обвинуваченого ОСОБА_8 про наявність у нього, на момент завдання тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_11 , стану необхідної оборони.

У відповідності до ч. 1 ст. 36 КК України, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Як прямо зазначено у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 26.04.2002 року «Про судову практику у справах про необхідну оборону», щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, суди повинні враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини. Якщо суд визнає, що в діях особи є перевищення меж необхідної оборони, у вироку слід зазначити, в чому саме воно полягає.

Встановлені під час судового розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_8 обставини кримінального правопорушення, зокрема щодо: подій, які передували конфлікту між обвинуваченим та потерпілим; обставин, за яких обвинувачений та потерпілий опинилися в тому місці, де між ними розпочалася бійка, а також інших обставин, пов`язаних з нанесенням потерпілому тілесних ушкоджень, не дозволяють зробити висновок про те, що обвинувачений ОСОБА_8 перебував у стані необхідної оборони.
Таким чином, з огляду на наведені у вироку докази, колегія суддів приходить до висновку, що потерпілий в ході конфлікту не становив для обвинуваченого ОСОБА_8 будь-якої реальної загрози і підстав для самозахисту або необхідності відвернення посягання на його життя з боку потерпілого в нього не виникало. При цьому, характер та локалізація завданих тілесних ушкоджень потерпілому в область шиї та тулуба, переконливо свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_8 усвідомлював можливість настання негативних наслідків своїх дій, у тому числі, й ті, що фактично настали, тобто його умисел був спрямований на заподіяння шкоди здоров`ю потерпілого.

Доводи захисника про те, що органом досудового розслідування не було встановлено знаряддя злочину ніж, яким, нібито, ОСОБА_8 наніс удари потерпілому, а визнаний речовим доказом кухонний ніж не має жодного відношення до справи та є неналежним доказом, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, в ході проведення огляду місця події 12.07.2018 року був виявлений та вилучений кухонний ніж, який зберіг на собі сліди вчинення злочину, що підтверджується висновком експерта № 1810 від 13.09.2018 року, відповідно до якого в змиві з рукоятки ножа, що був наданий для дослідження, знайдена кров людини з домішками поту та виявлені антигени В і Н, що не виключає змішування крові і поту як від особи (осіб) з групою В із супутнім антигеном Н, яким є потерпілий ОСОБА_11 , так і від осіб з групами В та 0, в тому числі, від потерпілого ОСОБА_11 та громадянина ОСОБА_8 , за наявністю в останнього тілесних ушкоджень із зовнішньою кровотечею на момент злочину (т. 2, а.п. 1-3). Твердження сторони захисту про те, що кухонний ніж, який був визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні, не має відношення до конфлікту обвинуваченого ОСОБА_8 з потерпілим ОСОБА_11 не відповідають обставинам справи, встановленим під час розгляду в суді першої інстанції. Колегія суддів звертає увагу на те, що будь-яких інших колюче-ріжучих предметів в ході огляду місця події 12 липня 2018 року та в ході проведеного 13 липня 2018 року слідчого експерименту виявлено не було.

Посилання захисника, що у висновках судово-медичної експертизи № 990 від 08 вересня 2018 року та № 465/к від 26 вересня 2018 року є лише припущення, що тілесні ушкодження могли утворитися при обставинах, на які зазначав ОСОБА_11 , без зазначення механізму здійснення тілесних ушкоджень, тоді як цими ж висновками встановлено, що частини тіла, на яких були виявлені тілесні ушкодження у ОСОБА_11 , теоретично доступні для рук освідуваного ОСОБА_11 , є безпідставними, з огляду на те, що вказані висновки були досліджені судом першої інстанції у сукупності з іншими доказами, які дали суду підстави для висновків про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у завданні потерпілому ОСОБА_11 тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя потерпілого в момент заподіяння.

Доводи захисника про те, що суд першої інстанції взяв за основу обвинувачення виключно показання потерпілого ОСОБА_11 , оскільки інших свідків події не існує, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки факт завдання удару ножем потерпілому ОСОБА_11 сам обвинувачений не заперечував як під час досудового розслідування, так і в суді першої інстанції, також факт нанесення тілесних ушкоджень потерпілому обвинуваченим ОСОБА_8 підтверджується слідчим експериментом, проведеним 13.07.2018 року за участю обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника, під час якого ОСОБА_8 на місці події пояснив обставини завдання тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_11 , а також висновками судово-медичних експертиз, якими встановлено наявність тілесних ушкоджень у потерпілого за обставин, на які він вказував.

Посилання сторони захисту на те, що під час досудового розслідування зі сторони працівників поліції здійснювався тиск на обвинуваченого ОСОБА_8 , через що останній обмовив себе, а тому здобуті під час досудового розслідування докази, зокрема, слідчий експеримент, є недопустимими, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, слідчий експеримент проводився за участю захисника ОСОБА_9 і під час його проведення ані захисник, ані підозрюваний ОСОБА_8 жодних зауважень до вказаної слідчої дії не заявляли, що відображено у протоколі.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що стороною захисту ні під час розгляду в суді першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду не було надано жодного підтвердження реалізації законних механізмів оскарження дій або бездіяльності співробітників поліції в ході досудового розслідування, як то подання скарг, внесення до ЄРДР інформації про перевищення співробітниками поліції своїх повноважень, тощо.

До того ж, колегія суддів зауважує, що пояснення, які надавав ОСОБА_8 під час проведення слідчого експерименту, в цілому узгоджуються з показаннями, наданими ним у судовому засіданні, і не є визнавальними показаннями, що, в сукупності з наведеним вище, свідчить про їх добровільність.

Доводи захисника про те, що потерпілий не вказав яким саме ножем йому були завдані удари, а під час допиту в суді першої інстанції вказував на вигаданий ніж з чорною ручкою, який ОСОБА_8 , нібито, завжди носив у шортах, щоб різати курей, не впливають на правильність висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у завданні потерпілому ОСОБА_11 тяжких тілесних ушкоджень. Більш того, колегія суддів звертає увагу на те, що під час проведення огляду місця події 12.07.2018 року будь-яких інших колюче-ріжучих предметів виявлено не було.

Щодо доводів обвинуваченого про те, що під час досудового розслідування йому не було призначено експертизу стосовно визначення характеру та ступеню отриманих ним тілесних ушкоджень, а також про те, що його не оглядав психолог, колегія суддів зазначає, що вони не відповідають дійсності, оскільки, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, під час досудового розслідування призначалась судово-медична експертиза, відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 1060М від 23.08.2018 року встановлено, що рана в області лівої кисті в проекції основи першого пальця у ОСОБА_8 кваліфікується як легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. Також було проведено і судово-психіатричну експертизу № 381 від 13.08.2018 року, якою встановлено, що ОСОБА_8 розладів психічної діяльності не виявляв і не виявляє на час проведення експертизи. У період здійснення інкримінованого йому правопорушення ознак тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності не виявляв, а знаходився в стані гострої алкогольної інтоксикації, що виключає кваліфікацію будь-якого особливого емоційного стану, який має юридичне значення. Дії ОСОБА_8 були цілеспрямованими, спланованими, послідовними та обумовлені станом алкогольного сп`яніння. Ознак фізіологічного афекту або іншого емоційного стану: стресу, фрустрації, образи, гніву, ревнощів, що мають юридичне значення, не виявляв. ОСОБА_8 з урахуванням індивідуально-психологічного стану особистості міг повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Доводи обвинуваченого про те, що потерпілий ОСОБА_11 навмисно ввів в оману орган досудового розслідування та суд, повідомивши, що він, ніби, хотів його вбити, щоб стягнути з нього кошти за моральну та матеріальну шкоду, оскільки у потерпілого були сімейні фінансові труднощі, а дочка потерпілого допомогла йому в цьому та надала неправдиві свідчення, є неспроможними, оскільки не підтверджуються жодними доказами, а тому колегія суддів розцінює їх як обраний обвинуваченим спосіб захисту з метою уникнення відповідальності за скоєний злочин. Підстав вважати, що свідок ОСОБА_12 (дочка потерпілого) надала неправдиві свідчення, колегія суддів не вбачає, з огляду на те, що остання перед початком допиту була попереджена судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання.

Твердження обвинуваченого про те, що через наявну у нього травму на момент вчинення злочину він фізично не міг скоїти напад на потерпілого, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки згідно з висновком судово-медичної експертизи № 1060М від 23.08.2018 року отримане ОСОБА_8 тілесне ушкодження кваліфікується як легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, а тому колегія суддів вважає, що обвинувачений міг спричинити тілесні ушкодження потерпілому, тим більше сам ОСОБА_8 під час досудового розслідування та в суді першої інстанції зазначав, що він вихопив ніж у потерпілого після того, як останній наніс йому удар, та «на автоматі» вдарив потерпілого ОСОБА_11 в бік тулуба.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 про відсутність у нього мотиву, мети та умислу на скоєння будь-якого злочину колегія суддів вважає неприйнятними, оскільки обвинувачений мав можливість припинити конфлікт між потерпілим та покинути місце мешкання останнього, однак цього не зробив, а наніс удари ножем потерпілому.

Твердження обвинуваченого про те, що навпаки у потерпілого ОСОБА_11 був мотив позбавити його життя жодними доказами не підтверджується, а тому також не можуть бути визнані як обґрунтовані.

Отже, злочинні дії ОСОБА_8 судом вірно кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК України, як умисне завдання потерпілому тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя потерпілого в момент заподіяння, тобто закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про незаконність зміни кваліфікації злочинного діяння з ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до правового висновку Верховного суду України, викладеного у постанові від 31.01.2013 року справа № 5-32кс12, згідно з частиною першою статті 15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення відповідного злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Згідно з частиною другою статті 24 КК України умисел є прямим, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання. При відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим. Судова практика для з`ясування змісту і спрямованості умислу особи орієнтує суди на те, що при дослідженні доказів їм необхідно виходити із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки (пункт 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи»).

Суд першої інстанції, проаналізувавши досліджені в судовому засіданні докази, встановив, що до подій між обвинуваченим та потерпілим існували дружні стосунки, обвинувачений ніколи не висловлював погроз щодо позбавлення потерпілого життя, після завершення конфлікту він пішов з дачного будинку потерпілого та попросив людей про допомогу, повідомивши, що ОСОБА_11 має ножове поранення, що підтверджується показаннями свідка ОСОБА_13 , який в суді першої інстанції пояснив, що коли вони зустріли ОСОБА_8 , той сказав їм, що його товариш поранений і просив викликати швидку допомогу. Коли приїхали медичні працівники та почали надавати допомогу ОСОБА_8 , він казав їм, щоб вони їхали на дачу, оскільки там перебуває його товариш, який потребує медичної допомоги через ножове поранення.

Крім того, врахував районний суд і обставини кримінального правопорушення, а саме те, що дії ОСОБА_8 обмежились завданням потерпілому тілесних ушкоджень ножем в ході конфлікту. Після його завершення ОСОБА_8 усвідомлював, що потерпілий живий, однак будь-яких подальших дій, спрямованих на позбавлення життя потерпілого, не вчинив, а навпаки пішов кликати на допомогу.

З урахуванням вказаних обставин суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність у обвинуваченого ОСОБА_8 умислу на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_11 .

З такими висновками районного суду погоджується і колегія суддів.

Викладені у вироку суду факти беззаперечно свідчать про спрямованість умислу обвинуваченого ОСОБА_8 саме на спричинення ОСОБА_11 тілесних ушкоджень, а тому кваліфікація злочинного діяння за ч. 1 ст. 121 КК України є вірною.

Що стосується клопотання прокурора про повторне дослідження доказів, колегія суддів вважає таке клопотання необґрунтованим, оскільки обставини, які б вказували про необхідність повторного дослідження доказів, як того вимагають положення ч. 3 ст. 404 КПК України, апелянтом зазначені не були. Також прокурор не обґрунтувала в чому полягає неповнота дослідження доказів районним судом або в чому було допущено порушення при їх дослідженні, відтак підстав для задоволення клопотання прокурора в цій частині колегія суддів не встановила.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_8 судом призначено відповідно до вимог ст. 65 КК України з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, даних про його особу і обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Призначене покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

З урахуванням викладеного, і оскільки, згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, підстав для скасування вироку повністю чи частково та закриття кримінального провадження або скасування вироку повністю чи частково та ухвалення нового вироку, колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, або порушень, які є безумовною підставою для скасування судового рішення, колегія суддів не встановила.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_10 , захисника адвоката ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_8 (з доповненнями до неї) залишити без задоволення.

Вирок колегії суддів Запорізького районного суду Запорізької області від 09 січня 2020 року відносно ОСОБА_8 (з урахуванням ухвали Запорізького районного суду Запорізької області від 10 січня 2020 року про виправлення описки) залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її оголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду, а особою, яка тримається під вартою, в той самий строк, - з моменту отримання копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4