Ухвала

Іменем України

14 вересня 2020 року

м. Київ

провадження № 51-4333 ск 20

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Валківського районного суду Харківської області від 28 січня 2020 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 04 серпня 2020 року.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Валківського районного суду Харківської області від 28 січня 2020 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Високопілля Валківського району Харківської області, зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винним та призначено покарання за ч. 1 ст. 122 КК України у виді обмеження волі на 2 роки.

Цивільний позов задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 матеріальну шкоду у сумі 4557,15 грн., компенсацію за спричинену моральну шкоду у сумі 130000 грн.

Вирішено питання про речові докази відповідно до ст. 100 КПК України.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 04 серпня 2020 року апеляційні скарги обвинуваченого та прокурора залишено без задоволення, а вирок Валківського районного суду Харківської області від 28 січня 2020 року - без змін.

За вироком суду ОСОБА_5 визнаний винуватим у тому, що він 20 лютого 2019 року, близько 20:40 год., знаходячись біля домоволодіння АДРЕСА_2 , маючи неприязне ставлення до знайомого ОСОБА_6 , підійшов до останнього і наніс йому один прямий удар лобною частиною своєї голови в область лобної частини голови ОСОБА_6 . Після чого потерпілий від удару зробив крок назад, а ОСОБА_5 завдав ще один удар лобною частиною голови в лобну частину голови потерпілого. Внаслідок протиправних дій ОСОБА_5 заподіяв потерпілому ОСОБА_6 тілесні ушкодження середньої тяжкості за критерієм тривалого розладу здоров`я.

Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 вказує та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого ОСОБА_5 .

Просить вирок Валківського районного суду Харківської області від 28 січня 2020 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 04 серпня 2020 року змінити, на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання у виді обмеження волі з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік; цивільний позов в частині стягнення компенсації за спричинену моральну шкоду з 130000 грн зменшити до 10000 грн.

Зазначає, що суд, призначаючи покарання, не врахував всіх обставини, що пом`якшують покарання, а також усіх даних про особу винного, що призвело до призначення надто суворого покарання. Крім цього, просить звернути увагу на наявність у нього захворювань, які перешкоджають відбуванню покарання, та на період перегляду справи в касаційній інстанції просить зупинити виконання вироку.

Мотиви Суду

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 не оскаржує висновків суду в частині доведеності винуватості та кваліфікацію дій. Натомість, вказує на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі винного ОСОБА_5 через суворість.

На думку колегії суддів ці доводи є безпідставними.

Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Загальні засади призначення покарання, визначені у ст. 65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Однак така дискреція діє лише в межах, установлених законом. Отже, суд, реалізуючи свої повноваження, має навести правові підстави та переконливі мотиви, які є достатніми для постановлення рішення.

Із аналізу судових рішень вбачається, що обираючи засудженому міру примусу, суд послався на відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, було враховано дані про особу винного, який раніше не судимий, працює, не одружений, дітей не має, за місцем проживання характеризується позитивно, мешкає разом із батьками та сестрою, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, а також висновки досудової доповіді, згідно з якими ризик повторного скоєння ОСОБА_5 кримінального правопорушення є середнім , а тому призначив покарання за ч. 1 ст. 122 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки.

Апеляційний суд погодився із висновками місцевого суду, та вказав, що з огляду на обставини справи, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих обставин, даних про особу обвинуваченого, судом належним чином вмотивовано призначення ОСОБА_5 покарання.

З урахуванням усіх обставин справи, даних про особу винного, серед яких й ті, про які йдеться у касаційній скарзі, суди першої та апеляційної інстанцій, розглядаючи справу в межах поданих апеляційних скарг та своїх повноважень, дійшли обґрунтованого висновку про необхідність призначення засудженому ОСОБА_5 покарання у виді обмеження волі.
Касаційний суд вважає, що саме таке покарання є законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.
На думку Верховного Суду, висновки судів попередніх інстанцій відповідають принципам законності, індивідуалізації та справедливості при призначенні покарання.

Захисник ОСОБА_4 також не погоджується із розміром моральної шкоди, яку було стягнуто на користь потерпілого та вважає, що судом першої інстанції не було враховано принцип розумності, виваженості та справедливості, у зв`язку з чим із ОСОБА_5 було стягнуто надмірну суму відшкодування моральної шкоди.

На думку колегії суддів ці доводи є безпідставними.

Частина 1 ст. 1167 ЦК України визначає загальні підстави відшкодування моральної шкоди: моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини у заподіянні такої шкоди.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Така шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Як установлено ч. 3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Таким чином, законом установлено загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди. Тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оцінної діяльності суду.

За вироком суду першої інстанції ОСОБА_5 засуджено за те, що він заподіяв потерпілому ОСОБА_6 тілесні ушкодження середньої тяжкості за критерієм тривалого розладу здоров`я у вигляді вдавленого перелому лобної кістки (з ушкодженням передньої стінки лобної пазухи), а також закритого перелому кісток носу та синців в навколоочних ділянках з обох боків.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_6 відшкодування моральної шкоди, яка полягала у душевних стражданнях та тривалому фізичному болю через отримані тілесні ушкодження середньої тяжкості, за якими лікування та реабілітація продовжується і на даний час.

Колегія суддів апеляційного суду із вказаним погодилась, врахувала необхідність тривалого лікування ОСОБА_6 , стану його здоров`я на час розгляду справи, порушення нормального та звичного способу життя хлопця, врахувала його зовнішні зміни, що з часом зажили та ті зміни, які залишаються, відсутність можливості повноцінного навчання, внаслідок завданих травм, а також пасивну поведінку ОСОБА_5 з приводу добровільного відшкодування спричиненої ним шкоди, який протягом тривалого періоду часу жодних спроб для відшкодування не вжив.

Тому колегія суддів апеляційного суду прийшла до правильного висновку, з яким погоджується і колегія суддів Верховного Суду, що при визначенні суми відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції керувався принципами розумності та справедливості й обґрунтовано задовольнив позовні вимоги потерпілого у повному обсязі, а саме у розмірі 130000 грн.

Касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містить переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених у кримінальному провадженні судових рішень.

Ураховуючи наведені у скаргах мотиви та надані до них копії судових рішень, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд дійшов висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги захисника немає.

З цих підстав Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Валківського районного суду Харківської області від 28 січня 2020 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 04 серпня 2020 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3