ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 544/1108/15-к Номер провадження 11-кп/814/169/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі
судового засідання ОСОБА_5
за участю:
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві у режимі відеоконференції з Гребінківським районним судом Полтавської області кримінальне провадження №0000286, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні - начальника Гребінківського відділу Лубенської місцевої прокуратури ОСОБА_6 на вирок Гребінківського районного суду Полтавської області від 26.02.2019 стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Лубни, Полтавської області, українця, громадянина України, зареєстрованого та мешканця АДРЕСА_1 , освіта вища, не працюючого, не одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, раніше не судимого:,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком ОСОБА_7 виправдано за відсутністю в діях обвинуваченого складу злочину, передбаченого ч.2 ст.296 КК України.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що він що 07 березня 2015 року приблизно о 18-40 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, він разом із ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 проходили поряд із приміщенням кафе «Магнолія», розташованим по вул.Радянська, 132, м.Лубни, Полтавської області, де побачили ОСОБА_12 , з яким до цього знайомі не були та який рухався в напрямку магазину «Старт» по вул.Радянська, 138 А, м.Лубни, Полтавської області. При цьому у ОСОБА_7 була в руках суха гілка, яку він відламав від дерева з метою використати її в подальшому як знаряддя для жартів. В ході руху у напрямку магазину «Старт» по вул.Радянська, 138 А, м.Лубни, Полтавської області, ОСОБА_7 , який йшов позаду ОСОБА_9 та потерпілого ОСОБА_12 , діючи умисно, з мотивів явної неповаги до суспільства, грубо порушуючи громадський порядок, що супроводжувалось особливою зухвалістю, діючи спільно із ОСОБА_9 без попередньої змови, наніс дерев`янною палицею, яку тримав у правій руці, один удар в напрямку зверху вниз в область середньої частини правого плеча потерпілого ОСОБА_12 , після чого останній лівою рукою взявся за плече, оскільки відчував біль.
Таким чином органом досудового розслідування дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 2 ст. 296 КК України, а саме що він, діючи умисно, скоїв хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, вчинене групою осіб.
Суд першої інстанції за результатами судового розгляду, відповідно до вироку, прийшов до висновку про відсутність у діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч.2 ст.296 КК України.
Мотивуючи прийняте рішення, суд зазначив, що у судовому засіданні стороною обвинувачення не доведено, а судом не встановлено, які саме дії обвинуваченого свідчать про грубе порушення ним громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, нанесення ним тілесних ушкоджень потерпілому також викликають обґрунтовані сумніви.
У поданій апеляційній скарзі прокурор просить вирок Гребінківського районного суду Полтавської області від 26.02.2019 щодо ОСОБА_7 скасувати, скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, та призначити йому покарання у виді 2 років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України звільнити від призначеного покарання з випробуванням, строком на 1 рік, поклавши на обвинуваченого обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

На підтвердження своїх вимог прокурор зазначає, що у кримінальному провадженні зібрані достатні, належні та допустимі докази, які підтверджують наявність у діях обвинуваченого ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч.2 ст.296 КК України.

Зазначає, що з відеозапису вбачається, що перед початком конфлікту, а саме коли ОСОБА_12 та ОСОБА_9 йдуть поряд один з одним, а в цей час ОСОБА_7 йде позаду них, останній палицею, яку ОСОБА_7 тримає в руці, з великою силою завдає удару в область плеча потерпілого ОСОБА_12 , що спростовує покази самого ОСОБА_7 , надані ним в суді про те, що він лише доторкнувся до плеча потерпілого.
Також, на думку апелянта, необґрунтованим є твердження суду про те, що протокол слідчого експерименту від 05.04.2015 проведений з ОСОБА_7 у якості свідка є недопустимими доказом, оскільки проведений без залучення останньому захисника, а також тим, що в подальшому ОСОБА_7 повідомлено про підозру.
При проведенні слідчого експерименту з ОСОБА_7 у якості свідка 05.04.2015 сторона обвинувачення не планувала в подальшому повідомляти останньому про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України. Підставою для такого повідомлення стало надходження судово-медичних експертиз, у зв`язку з чим і приймалося рішення про повідомлення йому про підозру. Тобто ані слідчим ані прокурором на момент проведення слідчого експерименту не планувалося повідомлення останньому про підозру в майбутньому, а тому отримані в такий спосіб показання, за версією прокурора, є належними та допустимими.
При проведенні указаної слідчої дії захисник ОСОБА_7 не залучався, оскільки його залучення, у даному випадку, при проведенні цієї слідчої дії КПК України не передбачено.

Також, прокурор зазначає, щодо хибності висновку суду про недопустимість висновку експертизи № 126. У ході допиту у суді експерт ОСОБА_13 пояснив, що при проведенні експертизи відповідав на питання слідчого викладені у постанові про призначення експертизи у яких сам слідчий посилався на інші висновки експертиз проведені в іншому кримінальному провадженні.

Таким чином експерт не збирав самостійно матеріали для проведення даної судово-медичної експертизи, а лише відповідав на запитання слідчого.

Під час апеляційного розгляду прокурор просить дослідити наявні у справі докази та повторно допитати обвинуваченого, потерпілого та усіх свідків що були допитані місцевим судом.

Інші учасники судового провадження вирок суду не оскаржували.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора ОСОБА_6 на підтримку апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які заперечували проти апеляційної скарги прокурора, допитавши експерта ОСОБА_13 , перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі обєктивно зясованих обставин, які підтвердженні доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.

Згідно ч.1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим; в діяннях обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд відповідно до вимог кримінального процесуального закону у судовому засіданні перевірив усі зібрані на досудовому слідстві докази, на підставі яких ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 296 КК України та давши їм належну оцінку, обґрунтовано дійшов висновку про недоведеність в його діях складу зазначеного кримінального правопорушення.

Спростовуючи пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення, суд навів мотиви за яких взято до уваги одні докази та відкинуто інші і обґрунтовано дійшов висновку про його виправдання.

Яисновок суду першої інстанції про недоведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, ґрунтується на всебічному та повному дослідженні всіх документів, наданих стороною обвинувачення, зокрема:

- витяги з кримінального провадження №0000286 від 08.03.2015 року, №0000111 від 19.03.2015 року, №0000286 від 08.03.2015 року (т.3 а.с. 87-94);

- постанова про об`єднання матеріалів досудового розслідування (т.3 а.с. 95-96);

- протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 08.03.2015 року (т.2 а.с. 14), з якої вбачається що потерпілий ОСОБА_12 указав на Компанійця, як на особу що на напала на нього;

- заява потерпілого ОСОБА_12 (т.2 а.с. 15), згідно якої потерпілий не має претензій ОСОБА_7 , та що тілесні ушкодження наніс йому саме ОСОБА_14 ;

- протоколи огляду місця події від 11.03.2015 із відеозаписом та фототаблицею (т.2 а.с. 20-28), який не містить доказів, що саме ОСОБА_7 вчинив хуліганські дії відносно потерпілого ОСОБА_15 ;

- протокол огляду від 27.04.2015 (т.2 а.с. 29-39), на якому оглянуто відеозапис камери спостереження, де відображено бійку та неможливо встановити хто саме наносить удари ОСОБА_16 чи ОСОБА_17 ;

- протокол проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_7 від 05.04.2015 року із відеозаписом та фототаблицею (т.2 а.с. 92-105), на якому ОСОБА_17 дає показання, що саме ОСОБА_16 наносив потерпілому тілесні ушкодження;

- довідка Лубенської ЦМЛ №460 від 08.03.2015, яка не містить доказів, що саме обвинувачений ОСОБА_17 наніс тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_15 ;

- виписка з медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого №2649/341 (т.2 а.с.114) яка не містить доказів, що саме обвинувачений ОСОБА_17 наніс тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_15 ;

- протокол проведення слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_12 від 17.04.2015 із відеозаписом та фототаблицею (т.2 а.с. 160-163), на якому ОСОБА_15 зазначив, що обвинувачений ОСОБА_17 наніс йому 1 удар палицею;

- висновки судово-медичних експертиз №80 від 10.03.2015, №111 від 21.04.2015, №126 від 06.05.2015 (т.2 а.с. 108, 115, 164-165), які не містять доказів, що саме обвинувачений ОСОБА_17 наніс тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_15 .

Крім того, суд першої інстанції дав належну оцінку показанням потерпілого, який заперечував напад на себе з боку обвинуваченого ОСОБА_7 , очевидцями події свідками ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , які вказували, що саме ОСОБА_9 побив потерпілого, а обвинувачений, навпаки намагався завадити діям Компанійця.

Посилання прокурора щодо неналежної оцінки доказів зі сторони обвинувачення, не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, оскільки суд першої інстанції надав оцінку кожному доказу з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності.

Так, судом першої інстанції були відкинуті як належні та допустимі докази вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України щодо потерпілого ОСОБА_12 , а саме:

-висновки судово-медичних експертиз №80 від 10.03.2015 року, №111 від 21.04.2015 року, №126 від 06.05.2015 року;

-слідчий експеримент за участю ОСОБА_7 як свідка, від 05.04.2015 року.

На думку колегії суддів, такий висновок ґрунтується на повному та всебічному дослідженні матеріалів справи та відповідає вимогам закону, оскільки експерт ОСОБА_13 зазначив, що при виготовленні експертних висновків користувався даними з різних кримінальних проваджень щодо однієї події, про те, що дані кримінальні провадженні не об`єднанні в одне провадження йому відомо не було і він не зобов`язаний з`ясовувати цю обставину.

Крім того, експерт ОСОБА_13 даючи пояснення апеляційному суду зазначив, що у даному кримінальному провадженні неможливо розділити тілесні ушкодження потерпілого ОСОБА_12 на ті, що були отримані від ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_18 .

Дослідивши указані докази, проаналізувавши їх, та давши їм належну правову оцінку, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність належних та допустимих доказів, які б свідчили про вчинення обвинуваченим ОСОБА_18 хуліганських дій відносно потерпілого ОСОБА_12 .

Колегія суддів звертає увагу на положення ст. 62 Конституції України та ч. 1ст. 17 КПК України, якими передбачено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. А також п. 2 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, в якому зазначено, що кожен обвинувачений в скоєнні кримінального злочину вважається невинним, до тих пір поки його винність не буде встановлена в законному порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, які отримані незаконним шляхом, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Відповідно до ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, відповідно до ч.1ст. 373 КПК України.

На думку колегії суддів, вищезазначених вимог закону суд першої інстанції під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7 дотримався у повному обсязі.

Будь-яких інших порушень вимог кримінального матеріального та процесуального закону, які тягнуть за собою зміну чи скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що вирок вирок Гребінківського районного суду Полтавської області від 26.02.2019 відповідає вимогам закону, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає, у зв`язку з чим залишає цей вирок без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 405, 407 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - начальника Гребінківського відділу Лубенської місцевої прокуратури ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Гребінківського районного суду Полтавської області від 26.02.2019 стосовно ОСОБА_7 без змін.

Касаційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4