ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження №11-кп/818/3326/20
Категорія: ч.2 ст.259 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові судове провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на ухвалу Київського районного суду м.Харкова від 11 вересня 2020 року, -

УСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 , 1971 року народження на 60 діб, тобто до 09 листопада 2020 року.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Зазначила, що стороною обвинувачення не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що ОСОБА_8 здійснював чи намагався здійснити хоч якісь дії, передбачені ст.177 КПК України. Відзначила, що ОСОБА_8 насамперед співпрацював зі слідством, давав правдиві покази, щиро покаявся та відповідно до вимог ч.ч.1, 3 ст.88. ч.1 ст.89, ст.90 КК України не має судимості. Також відзначила, що тяжких наслідків від дій обвинуваченого не настало і настати не могло, потерпілі і свідки подій злочину у справі відсутні, а тому вплинути ОСОБА_8 ні на кого не може. Крім того, ОСОБА_8 має постійне місце роботи, за яким характеризується позитивно; постійне місце проживання; має на утриманні дружину пенсіонерку. Наголосила, що обвинувачений ОСОБА_8 має хронічні захворювання, а також специфічний розлад особистості у формі психічного інфантилізму, а тому перебування останнього в умовах слідчого ізолятора може ускладнити стан його здоров`я. Просить ухвалу суду скасувати та обрати ОСОБА_8 запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, а саме домашній арешт.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника ОСОБА_7 , яка просила задовольнити апеляційну скаргу, думку прокурора, який вважав, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст.259 КК України, за яке може бути призначене покарання до 8 років позбавлення волі, на що обґрунтовано послався суд в своєму рішенні.

Поряд з цим, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, а саме того, що злочинні дії ОСОБА_8 були направлені на порушення громадської безпеки, вчинені повторно, на думку колегії суддів, у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

За таких обставин, посилання сторони захисту на недоведеності існування ризиків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки існування ризиків в тому числі і втечі від правоохоронних органів та суду об`єктивно вбачається з відомостей, що є наявними у кримінальному провадженні.

Крім того, відповідно до матеріалів провадження обвинувачений ОСОБА_8 неодноразово судимий, що додатково підтверджує наявність ризику, що останній може вчинити новий злочин.

Доводи захисника про відсутність уОСОБА_8 судимості позбавлені підґрунтя.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.89 КК України, такими, що не мають судимості, визнаються особи, засуджені відповідно до ст.75 КК України, якщо протягом іспитового строку вони не вчинять нового злочину і якщо протягом зазначеного строку рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням не буде скасовано з інших підстав, передбачених законом.

Як вбачається із матеріалів провадження, 19.01.2015 року вироком Фрунзенського районного суду м.Харкова ОСОБА_8 засуджено за ч.1 ст.259 КК України на 2 роки 6 місяців позбавлення волі із застосуванням ст.75 КК України з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік 6 місяців.

27.10.2017 року вироком Фрунзенського районного суду ОСОБА_8 засуджено за ч.1 ст.125 КК України до покарання у виді штрафу, у розмірі 850 грн. На підставі ч.1 ст.71 КК України до призначеного покарання повністю приєднано невідбуте покарання за вироком Фрунзенського районного суду м.Харкова від 19.01.2015 року у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі. Відповідно до ч.3 ст.72 КК України, покарання у виді штрафу та покарання у виді позбавлення волі виконувати самостійно.

26.07.2018 року ухвалою апеляційного суду Харківської області ОСОБА_8 на підставі ч.5 ст.74 КК України та п.1 ч.1 ст.49 КК України звільнено від покарання, призначеного вироком Фрунзенського районного суду м.Харкова від 27.10.2017 року, у зв`язку зі спливом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Крім того, відповідно до п.8 ч.1 ст.89 КК України, такими, що не мають судимості, визнаються особи, засуджені до позбавлення волі або основного покарання у виді штрафу за тяжкий злочин, якщо вони протягом шести років з дня відбуття покарання (основного та додаткового) не вчинять нового злочину.

Враховуючи вищевикладене, а також відсутність в матеріалах провадження відомостей про відбуття ОСОБА_8 покарання за тяжкий злочин, передбачений ч.1 ст.259 КК України, останній не є особою, що не має судимості.

Посилання захисника на наявність у ОСОБА_8 постійного місця проживання, роботи, а також перебування на утриманні останнього дружини - пенсіонерки, в даному конкретному випадку недостатньо свідчить про належне виконання обвинуваченим своїх процесуальних прав та обов`язків, в разі обрання щодо нього більш м`якого запобіжного заходу.

Посилання у скарзі на те, що перебування обвинуваченого ОСОБА_8 в умовах слідчого ізолятора може ускладнити стан його здоров`я, колегія суддів сприймає критично, оскільки стороною захисту не надано доказів на підтвердження наявності захворювання та неможливості у зв`язку із захворюванням знаходитися під вартою.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ризики встановленні під час обрання запобіжного заходу на даний час не зменшилися та продовжують існувати.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_8 його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 та відсутності підстав для зміни чи скасування судового рішення за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :
Ухвалу Київського районного суду м.Харкова від 11 вересня 2020 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: