ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/150/21 Справа № 204/5419/13-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8
представника потерпілих ОСОБА_9
обвинуваченого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000140 за апеляційними скаргами прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_11 та та захисників ОСОБА_7 і ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 14 вересня 2020 року щодо

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Даманка Кримського району Краснодарського краю, громадянина України, одруженого, пенсіонера, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

В с т а н о в и л а:
Вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2020 року ОСОБА_10 визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у вигляді 5 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
Строк відбуття покарання ухвалено відраховувати з моменту фактичного затримання, після набрання вироком чинності.
Стягнуто з ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_12 моральну шкоду у розмірі 300 000 гривень, а також часткову компенсацію витрат на поховання у розмірі 2 446 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_10 на користь потерпілого ОСОБА_13 моральну шкоду у розмірі 300 000 гривень.
У стягненні щомісячних сум на довічне утримання потерпілої ОСОБА_12 , та судових витрат, в тому числі на оплату правової допомоги з обвинуваченого ОСОБА_10 відмовлено.
Позовні вимоги потерпілих про стягнення матеріальної та моральної шкоди з ПАТ «Страхова компанія «Країна» - залишено без розгляду.
Судом також вирішено питання розподілу процесуальних витрат.
Вироком суду ОСОБА_10 визнано винним в тому, що він 07 вересня 2012 року, приблизно о 23 годині 30 хвилин, керуючи власним технічно справним автомобілем «Деу Ланос» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався в місті Дніпропетровську по вул. Героїв Сталінграду, з боку вул. Шинної у напрямку вул. 152-ї Дивізій.
Під час свого руху ОСОБА_10 , грубо порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки і її змін, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу позначеному дорожньою розміткою 1.14.1 і дорожнім знаком 5.35.1 «Пішохідний перехід» Правил дорожнього руху України, розміщеному на проїзній частині вул. Героїв Сталінграду, в районі електроопори № 128, при виникненні небезпеки для руху у вигляді пішоходів ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які перетинали проїзну частину зліва направо по ходу його руху по пішохідному переходу, не зупинив керований ним транспортний засіб, внаслідок чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_15 .
В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_15 було заподіяно смертельну травму. Згідно висновків судово-медичної експертизи № 1810/190-Е від 11.10.2012 року, смерть потерпілої ОСОБА_15 наступила від внутрішньочерепної травми, яка супроводжувалась крововиливами під оболонку та у речовину головного мозку з забоєм головного мозку.
Порушення Правил безпеки дорожнього руху виразилось в тому, що ОСОБА_10 , керуючи транспортним засобом автомобілем «Деу Ланос», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , не виконав вимоги п. 18.1 Правил дорожнього руху України, які свідчать: п. 18.1 «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека», що знаходиться в причинному зв`язку з наслідками, що настали в результаті даної дорожньо-транспортної події.
Дії ОСОБА_10 , які виразились в порушенні Правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілої ОСОБА_15 , кваліфікуються, як вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

В апеляційних скаргах:

-прокурор просить вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.09.2020 року змінити в частині призначення покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 покарання за ч.2 ст. 286 КК України у вигляді 6 років позбавлення волі. В іншій частини вирок залишити без змін.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що, не оспорюючи кваліфікації дій та обґрунтованість засудження ОСОБА_10 , вважає вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14.09.2020 року незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Зазначає, що суд не вмотивував, чому він вважає можливим досягнення мети виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів з мінімально можливим покаранням, без відшкодування заподіяної шкоди, оскільки обставини, які б пом`якшували покарання обвинуваченого, в судовому рішенні не наведені, а промови з судових дебатах на загальні теми не встановлюють факту розкаяння обвинуваченого, до того ж, з огляду на відсутність позитивних змін у поведінці обвинуваченого, що в поєднанні з усталеним способом життя свідчить, на думку прокурора, про суспільну небезпечність ОСОБА_10

- захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 просять вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2020 року - скасувати. Кримінальне провадження №0000140 від 25.12.2012 року за обвинуваченням ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України - закрити, у зв`язку із відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.
В обґрунтування своїх вимог посилаються на те, що даний вирок є незаконним, оскільки, на їх думку, надані стороною обвинувачення докази, зібрані під час досудового розслідування, свідчення потерпілих та свідків, досліджений відеозапис та визнаний судом належним доказом висновок судово-автотехнічної експертизи № 1567-13 від 25 липня 2013 року не підтверджують винуватість ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КПК України.
Вважають, що зазначені судом у вироку свідчення ОСОБА_14 спростовуються протоколом огляду місця дорожньо транспортної пригоди від 07.09.2012 року, а слідчим при призначенні судово-автотехнічної експертизи у якості вихідних даних для експертного дослідження було вказано, що ДТП сталася на нерегульованому пішохідному переході, що спростовується протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 07.09.2012 року та висновком експерта № 70/27-849 від 24.12.2012 року.
Вказують, що судом не було допитано єдиного фактичного свідка ДТП ОСОБА_16 , допит якого є необхідним для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення. Так, суд першої інстанції за клопотанням сторони захисту 17.10.2019 року задовольнив клопотання про допит свідка в судовому засіданні, однак свідок в судове засідання не з`явився, поштова кореспонденція повернута за «минуванням терміну зберігання». 10.03.2020 року стороною захисту було заявлено клопотання про привід для допиту в судовому засіданні зазначеного свідка. Але суд не розглянув це клопотання захисту та перейшов до судових дебатів.
Акцентують увагу апелянти й на тому, що в матеріалах провадження відсутній запис та журнал судового засідання 16.01.2020 року, відсутній відеозапис засідань 19.08.2019 року, 18.12.2019 року на CD диску записаному на технічному комплексі «Оберіг» взагалі відсутні журнали судових засідань. А відповідно до акту, складеному 22 листопада 2017 року співробітниками Апеляційного суду Дніпропетровської області, звукозапис судових засідань відсутній і за 4 квітня 2016 року, 3 березня, 16 березня, 6 червня 2017 року, за вказані представником потерпілих дати технічні носії зовсім відсутні.
Також апелянти вказують на те, що судом при призначенні обвинуваченому покарання не враховано те, що він страждає на важкі хронічні захворювання, а саме ішемічна хвороба серця, дифузний кардіосклероз, стенокардія, гіпертонічна хвороба ІІІ ступеня. Вважають, що перелік пом`якшуючих обставин не є вичерпним, а тому суд мав би визнати такими щодо ОСОБА_10 і те, що він працює, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, раніше не судимий, має сім`ю, на обліках у лікарів

На апеляційну скаргу прокурора захисниками ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 були подані заперечення, в яких останні виражають свою незгоду з поданою апеляцією та просять залишити її без задоволення.

17 грудня 2020 року, до початку судового розгляду в Дніпровському апеляційному суді обвинуваченим ОСОБА_10 було подано заяву про звільнення його від відбування покарання на підставі пункту «ґ» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».
Під час судового розгляду обвинувачений зазначив про повне визнання своєї вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, щире каяття у скоєному і відсутність притягнення до кримінальної відповідальності, та просив звільнити його від відбування покарання на підставі пункту «ґ» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році». Апеляційну скаргу захисників ОСОБА_7 і ОСОБА_8 в його інтересах не підтримав.
Захисники обвинуваченого ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , кожен окремо, підтримали подану ними апеляційну скаргу, просили її задовольнити. Також підтримали заяву обвинуваченого про застосування до нього амністії.
Прокурор підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення. Крім того, вважав, що заява обвинуваченого стосовно звільнення від відбування покарання на підставі пункту «ґ» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» підлягає задоволенню.
Представник потерпілого залишив дані питання на розсуд суду.
В судових дебатах сторони підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддюдоповідача, думки учасників судового провадження, дослідивши та перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.
Відповідно до ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах поданої апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто в тому числі ухвалене з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 цього Кодексу, з наведенням належних та достатніх мотивів і підстав його ухвалення.
Законним є судове рішення, постановлене за умови правильного застосування кримінального закону і дотримання при проваджені у справі кримінально-процесуального закону.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог кримінально-процесуального закону.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави для його ухвалення.
Відповідно до вимог ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Посилання в апеляційній скарзі сторони захисту на те, що судове слідство у справі проведено неповно і необ`єктивно, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та не підтверджені зібраними у ній доказами, є необґрунтованими.
Матеріалами провадження підтверджено, що судове слідство у ньому проведено з дотриманням вимог кримінально-процесуального закону, таких порушень цього закону, котрі були б суттєвими і тягли за собою скасування вироку, у справі не допущено. Відповідно не встановлено даних, які б свідчили про неповноту чи необ`єктивність дослідження органами досудового розслідування та судом обставин кримінального провадження. Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_10 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, за яке він засуджений, підтверджується сукупністю доказів, які зібрані з додержанням вимог кримінального процесуального закону та перевірені під час розгляду кримінального провадження, яким суд дав належну оцінку.
Вироком суду ОСОБА_10 визнано винним за ч. 2 ст. 286 КК України порушення Правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілої. Висновки суду про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення за вказаних у вироку обставин та кваліфікація його дій за ознаками ч. 2 ст. 286 КК України ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні та правильно оцінених судом доказах, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені розглянутими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами і, зокрема, даними, що містяться в показаннях учасників судового провадження та даними досліджених в судовому засіданні документів. Будь-яких підстав, які б викликали сумнів у викладених висновках суду перевіркою матеріалів провадження не виявлено. Оскільки наведені докази зібрані у встановленому законом порядку і узгоджуються між собою, підстав піддавати сумніву їх достовірність та допустимість колегія суддів не вбачає.
Перевіркою матеріалів кримінального провадження, технічних носіїв інформації фіксування судового провадження та журналів судового засідання встановлено, що суд першої інстанції провів всебічне, повне й неупереджене дослідження всіх обставин кримінального провадження, безпосередньо перевірив при судовому розгляді наявні у кримінальному провадженні докази, допитав обвинуваченого, потерпілих, свідків, експерта, перевірив письмові докази, яким дав оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку.
На підтвердження винуватості ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, суд обґрунтовано послався на показання під час судового розгляду свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , експерта ОСОБА_19 , а також на матеріали письмових документів, а саме: протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 07.09.2012 року, зі схемами та фототаблицями, акт обстеження дорожніх умов на ділянці автомобільної дороги, протокол огляду місця події від 24.11.2014 року за участю представника потерпілого, протокол огляду та перевірки технічного стану транспорту від 08.09.2012 року, протокол огляду трупа потерпілої ОСОБА_15 в кареті швидкої допомоги від 07.09.2012 року, акт судово-медичного дослідження трупа № 1810 від 08.09.2012 року, висновок експерта № 1810/190-Е від 11.10.2012 року, протокол відтворення обстановки та обставин події від 07.11.2012 року за участю свідка ОСОБА_14 , протокол відтворення обстановки та обставин події від 07.11.2012 року за участю водія ОСОБА_10 , висновок судової автотехнічної експертизи № 1567-13 від 25.07.2013 року.
Надаючи оцінку зазначеним доказам у своїй сукупності, колегія суддів не сумнівається у їх належності та допустимості, вважає такі докази достатніми для доведеності вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочинного діяння, а тому не вбачає підстав визнати наведені у вироку висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.
Наведеними доказами, яким суд дав належну оцінку, спростовуються викладені в апеляційній скарзі сторони захисту доводи про те, що в діях ОСОБА_10 відсутній склад інкримінованого йому кримінального правопорушення, та що у провадженні немає об`єктивних доказів, які вказують на його вину.
Як убачається з матеріалів провадження, свідок ОСОБА_14 суду пояснила, що 07.09.2012 року, приблизно о 23 годині, вона разом із ОСОБА_15 через дорогу підійшли до магазину «Мажор», який розташований на вул. Героїв Сталінграда у м. Дніпро, але він виявився зачиненим. Вони вирішили повернутися і пішли по пішохідному переходу через вул. Героїв Сталінграда. Перетинаючи проїзну частину, вона йшла трохи попереду, а ОСОБА_20 позаду, перетнувши трамвайні колії, вона встигла вийти на бордюр, як почула удар та звук гальмування. Повернувшись, вона побачила, як ОСОБА_20 відлетіла та опинилась у кармані зупинки громадського транспорту. Вже після дорожньо-транспортної пригоди, вона зрозуміла, що то був автомобіль «Деу Ланос» зеленого кольору. Вона підійшла до ОСОБА_20 , але та не рухалась і не дихала. Вона побігла додому, який знаходиться неподалік, щоб покликати свого співмешканця. Приблизно через 3-5 хвилин, вона повернулась на місце події. На той час, вже приїхала швидка медична допомога та поліція. ОСОБА_20 перебувала у машині швидкої допомоги. Потім на місце дорожньо-транспортної пригоди приїхав брат ОСОБА_21 . Речі потерпілої вона віддала її брату. Того вечора, ОСОБА_20 була вдягнута у куртку, футболку та джинси, крім того мала сумку. Під час руху через пішохідний перехід між ними не було жодних суперечок. За яких обставин вона підібрала речі загиблої, тобто сумку та куртку вже не пам`ятає. Свідок не заперечує, що того вечора, приблизно о 21 годині вони вживали пиво. Щодо освітлення на зазначеній ділянці дороги, свідок пояснила, що окрім ліхтарів біля магазину «Мажор», ні якого іншого освітлення не було.
Покази свідка ОСОБА_14 цілком відповідають і обставинам, повідомленим нею під час відтворення обстановки та обставин події 07.11.2012 року, та слідчого експерименту від 23.11.2014 року, які зафіксовано у відповідних протоколах, згідно з якими свідок ОСОБА_14 вказала на відомі їй обставини зазначеної дорожньо-транспортної пригоди (а.п.81-84 т.1), та вказала на місце розташування автомобіля на проїзній частині, й місце, де знаходилось тіло потерпілої (а.п. 107-111 т.3 с.п.).
З даними свідченнями узгоджуються і покази свідків ОСОБА_17 і ОСОБА_18 , які були присутні в якості слідчих 07.09.2012 року на місці даної дорожньо-транспортної пригоди, ОСОБА_18 складав протокол огляду місця пригоди, а ОСОБА_17 схему пригоди до протоколу. Автомобіль, який здійснив наїзд на потерпілу стояв поблизу пішохідного переходу, на місці була розмітка та дорожні знаки. На автомобілі було пошкоджено лобове скло, деформація капоту. На місці пригоди була свідок ОСОБА_14 , яка разом з потерпілою переходила проїзну частину, були родичі загиблої та представники телеканалу. Свідок ОСОБА_17 приймав участь у досудовому розслідуванні у справі. Більш конкретні пояснення, за давністю події, свідки надати не змогли.
Не суперечать вищенаведеним свідченням і пояснення допитаного в судовому засіданні експерта ОСОБА_19 , який підтвердив суду наданий ним висновок судової автотехнічної експертизи № 1567-13 від 25.07.2013 року та зазначив, що експертиза проведена за вихідними даними, зазначеними слідчим, які були достатні для висновку. У даному випадку досліджувався механізм зближення автомобіля та пішохода до первинного контакту (параметри руху, швидкість, шлях до зупинки автомобіля). За вихідних даних, згідно протоколу огляду місця події точно встановити експертним шляхом місце наїзду неможливо, оскільки відсутні конкретні дані щодо слідової інформації, бо не зафіксовано, де було розташовано тіло, який осип, його характер, тощо.
Правильність та об`єктивність вищезазначених доказів підтверджується також матеріалами письмових документів, які містяться в матеріалах провадження, а саме:
- протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 07.09.2012 року, схеми та фототаблиці до протоколу, про те, що встановлено обставини наїзду автомобіля «Деу Ланос» реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням обвинуваченого ОСОБА_10 на потерпілу ОСОБА_15 , зроблено відповідні заміри з прив`язкою до орієнтирів на місці пригоди. Зазначений протокол і схема засвідчені підписом обвинуваченого. (а.п. 4-8, 27-29 т.1);
- актом обстеження дорожніх умов на ділянці автомобільної дороги (а.п. 51 т.1);
- протоколом огляду місця події від 24.11.2014 року за участю представника потерпілого (а.п.89-97 т.3 судового провадження);
- протоколом огляду та перевірки технічного стану транспорту від 08.09.2012 року, в якому зафіксовані механічні ушкодження на автомобілі, зокрема деформація кришки капоту розбито лобове скло, та пластикова накладка капоту. (а.п. 9-12 т.1);
- протоколом огляду від 07.09.2012 року, згідно з яким було оглянуто труп потерпілої ОСОБА_15 в кареті швидкої допомоги, яка знаходилась в районі дому АДРЕСА_2 (а.п. 13-16 т.1);
- актом судово-медичного дослідження трупа № 1810 від 08.09.2012 року, висновком експерта № 1810/190-Е від 11.10.2012 року, відповідно до яких на тілі потерпілої ОСОБА_15 виявлені такі тілесні ушкодження: вогнищевий слабко виражений субарахноїдальний крововилив, крововиливи у речовину головного мозку, рвано-забиті рани під нижньою губою та на підборідді, перелом шийок передніх зубів, відрив основи носу, садна та синці на лобі, щоках, сліди ковзання у напрямку зверху вниз на правій половині тіла, відкритий перелом правого плеча, закриті переломи кісток правої гомілки, розриви печінки, 300 мл рідкої крові у черевній порожнині, садна і синці на тілі та кінцівках. Усі наявні ушкодження за своїм характером прижиттєві, виникли незадовго до настання смерті від ударів тупими твердими предметами, або при ударах о такі, якими могли бути виступаючі частини легкового автомобіля при зіткненні пішохода з ним у напрямку справа наліво по відношенню до положення тіла постраждалого. Постраждала у момент наїзду рухалась у вертикальному положенні. Найбільш вірогідний механізм травми представляється таким: наїзд на пішохода та удар виступаючими передніми частинами автомобіля по ногам постраждалої з утворенням закритих переломів кісток правої нижньої кінцівки в ділянці лівої гомілки, закидання тіла на капот, ковзання та удар правою половиною тіла о тверду поверхню капоту автомобіля з утворенням саден у вигляді слідів ковзання на животі праворуч у напрямку зверху до низу, відкритого перелому правого плеча, розриву печінки. Послідуюче відкидання, розворот тіла та удар передньою поверхнею тіла о тверде покриття дороги з утворенням рвано-забитих ран під нижньою губою та на підборіддя, перелому шийок передніх зубів, відриву основи носу, саден та синців на лобі, щоках. Виявленні ушкодження мають ознаки тяжких. У момент первинного контакту потерпіла була повернена до автомобілю правим боком. При судово-токсикологічному дослідженні крові виявлений етиловий алкоголь у концентрації 3,22 %, що могло викликати сильну ступінь алкогольного сп`яніння.(а.п.61-70 т.1);
- протоколом відтворення обстановки та обставин події від 07.11.2012 року, під час якого свідок ОСОБА_14 вказала на відомі їй обставини зазначеної дорожньо-транспортної пригоди (а.п.81-84 т.1), після того, за участю свідка проведено слідчий експеримент від 23.11.2014 року, в ході якого свідок вказала на місце розташування автомобіля на проїзній частині, та місце де знаходилось тіло потерпілої (а.п. 107-111 т.3 с.п.);
- протоколом відтворення обстановки та обставин події від 07.11.2012 року, де водій ОСОБА_10 вказав на обставини дорожньо-транспортної пригоди за його участі. (а.п.85-88 т.1);
- висновком судової автотехнічної експертизи № 1567-13 від 25.07.2013 року, з якого убачається, що у заданій постановою слідчого дорожній обстановці, водій автомобіля «Деу Ланос» ОСОБА_10 повинен був діяти відповідно до вимог п. 12.2, 18.1 Правил дорожнього руху України. У заданій постановою слідчого дорожній обстановці водій автомобіля «Деу Ланос» ОСОБА_10 мав технічну можливість запобігти технічному характеру заданої дорожньо-транспортної пригоди, а саме наїзду на пішохода ОСОБА_15 . При заданих вихідних даних в діях водія ОСОБА_10 вбачається невідповідність вимогам п. 18.1 Правил дорожнього руху України, яка з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з технічним характером заданої дорожньо-транспортної пригоди, а саме наїздом на пішохода ОСОБА_15 . В частині обраної водієм ОСОБА_10 швидкості руху, то в його діях невідповідностей вимогам п. 12.2 Правил дорожнього руху України, з технічної точки зору, не вбачається. (а.п.212-220 т.1);
Також під час судового розгляду було переглянуто відеозапис з камери зовнішнього відеоспостереження, розміщеній на магазині «Мажор» та відеозапис з телеканалу НТН щодо обставин дослідженої дорожньо-транспортної пригоди. Свідок ОСОБА_14 підтвердила, що разом з потерпілою, вона переходила проїзну частину вул. Героїв Сталінграду у м. Дніпро, через пішохідний перехід, при цьому йшла трохи попереду потерпілої, коли на останню скоїв наїзд автомобіль, що відображено на відеозаписі. Потерпіла ОСОБА_12 зазначила, що на відео її донька разом зі своєю колегою ОСОБА_14 підходять до магазину «Мажор», який розташований по вул. Героїв Сталінграда у м. Дніпро, магазин виявився зачиненим і вони пішли до дороги та вийшли на пішохідний перехід через вул. Героїв Сталінграда. ОСОБА_14 йшла трохи попереду, а ОСОБА_20 позаду. Коли вони перетинали дорогу Світлану збив автомобіль.
Вивченням матеріалів справи під час апеляційного перегляду не виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання й закріплення вищевказаних доказів, які б викликали сумніви в їх достовірності. Наявні у справі докази відповідають вимогам закону щодо допустимості, достовірності й достатності доказів.
Колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу не підтверджені доводи апелянтів про не задоволення судом клопотання сторони захисту стосовно допиту свідка ОСОБА_22 , оскільки, як убачається з матеріалів справи, судом були прийняті всі відповідні заходи щодо виклику у судове засідання даного свідка, однак останній в судове засідання не з`явився, поштова кореспонденція повернута за закінченням терміну зберігання та за відсутністю ОСОБА_22 за вказаною адресою.
Посилання сторони захисту на невідповідність висновків суду про доведеність вини ОСОБА_10 саме у порушенні п. 18.1 Правил дорожнього руху України, оскільки, на думку апелянтів, місце скоєння ДТП знаходиться поза межами пішохідного переходу, апеляційний суд вважає безпідставними та такими що спростовуються матеріалами кримінального провадження.
Так, згідно з п. 18.1 Правил дорожнього руху України водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека», що знаходиться в причинному зв`язку з наслідками, що настали в результаті даної дорожньо-транспортної події.
З пояснень свідка ОСОБА_14 убачається, що 07.09.2012 року, приблизно о 23 годині, вона разом із ОСОБА_15 через дорогу підійшли до магазину «Мажор», який розташований на вул. Героїв Сталінграда у м. Дніпро, але він виявився зачиненим. Вони вирішили повернутися і пішли по пішохідному переходу через вул. Героїв Сталінграда. Перетинаючи проїзну частину, вона йшла трохи попереду, а ОСОБА_20 позаду, перетнувши трамвайні колії, вона встигла вийти на бордюр, як почула удар та звук гальмування. Повернувшись, вона побачила, як ОСОБА_20 відлетіла та опинилась у кармані зупинки громадського транспорту. Ці покази повністю відповідають і обставинам, повідомленим свідком під час відтворення обстановки та обставин події 07.11.2012 року, та слідчого експерименту від 23.11.2014 року за її участі, зафіксованим у відповідних процесуальних документах.
Також під час перегляду в судовому засіданні відео, яке надано представником потерпілої з камер відеоспостереження магазину «Мажор» свідок ОСОБА_14 підтвердила, що разом з потерпілою вона переходила проїзну частину по вул. Героїв Сталінграду у м. Дніпро, через пішохідний перехід, при цьому йшла трохи попереду потерпілої, коли на останню скоїв наїзд автомобіль, що відображено на відеозапису. Потерпіла ОСОБА_12 також пояснила, що на відео її донька разом зі своєю колегою ОСОБА_14 підходять до магазину «Мажор», який розташований по вул. Героїв Сталінграда у м. Дніпро, магазин виявився зачиненим і вони пішли до дороги та вийшли на пішохідний перехід через вул. Героїв Сталінграда. ОСОБА_14 йшла трохи попереду, а ОСОБА_20 позаду. Коли вони перетинали дорогу Світлану збив автомобіль.
Крім того, і з висновку судової автотехнічної експертизи № 1567-13 від 25.07.2013 року, підтвердженого в судовому засіданні допитаним судом експертом ОСОБА_19 , убачається, що при заданих вихідних даних в діях водія ОСОБА_10 вбачається невідповідність вимогам п. 18.1 Правил дорожнього руху України, яка з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з технічним характером заданої дорожньо-транспортної пригоди, а саме наїздом на пішохода ОСОБА_15 .
Посилання ж захисників в апеляційній скарзі на відсутність в матеріалах провадження запису та журналу судового засідання від 16.01.2020 року, відеозапису судових засідань від 19.08.2019 року та від 18.12.2019 року, суд апеляційної інстанції не може взяти до уваги, оскільки цей факт не знайшов свого підтвердження під час апеляційного перегляду, а натомість спростовується матеріалами справи, оскільки 16.01.2020 року розгляд даної справи було відкладено у зв`язку з неявкою свідків (Т.8, а.п.42), 18.12.2019 року взагалі не було судових засідань по цій справі, оскільки 10.12.2019 року в судовому засіданні було оголошено перерву до 16.01.2020 року для виклику та допиту свідка (Т.8, а.п. 39), на технічному ж носії інформації зафіксовано як аудіо, так і відеозапис судового засідання від 19.08.2019 року. А вказівка апелянтів на відсутність у матеріалах провадження звукозапису судових засідань за 4 квітня 2016 року, 3 березня, 16 березня, 6 червня 2017 року, є взагалі недоречною, оскільки ці судові засідання були проведені в рамках минулого судового розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_10 , вирок суду за результатами якого від 19.07.2017 року було скасовано в апеляційному порядку, зокрема і з цих підстав.
Що ж стосується наведених в апеляційній скарзі захисника доводів про те, що судом не були взяті до уваги показання обвинуваченого та позицію захисту в частині непричетності ОСОБА_10 до інкримінованого злочину, колегія суддів вважає їх необґрунтованими та погоджується з судом першої інстанції, який критично віднісся до відповідних свідчень обвинуваченого та цілком правильно визнав їх такими, що не підтверджуються, а взагалі спростовуються іншими доказами по кримінальному провадженню. Суд апеляційної інстанції також вважає це певною лінією захисту з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинене правопорушення.
Аналізуючи позицію обвинуваченого ОСОБА_10 , співставляючи її з обвинуваченням, що йому інкримінується, а також з показами учасників судового провадження та з іншими доказами, дослідженими судом, які повністю доводять вину обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, колегія суддів робить висновок про те, що вищезазначені покази та інші наведені судом докази мають характер логічних, послідовних та об`єктивних. Зазначені докази винуватості ОСОБА_10 є такими, що доповнюють одне одного, є належними, достовірними, допустимими, достатніми та такими, що не суперечать Конституції та нормам КПК України.
З урахуванням наведеного, виходячи з того, що доводи захисників обвинуваченого не знайшли свого підтвердження та спростовуються наявними в матеріалах кримінального провадження доказами у всій своїй сукупності, а вивченням матеріалів справи не встановлено даних, які б свідчили про неповноту чи необ`єктивність дослідження слідчими органами та судом обставин справи, не має й підстав вважати, що у справі допущена суттєва неповнота досудового або судового слідства, чи висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що викликало б необхідність скасування вироку в частині засудження ОСОБА_10 за вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, а також і вимоги апеляційної скарги сторони захисту про необхідність скасування вироку як винесеного з суттєвими порушеннями процесуальних норм та закриття кримінального провадження за відсутністю в діях ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення, задоволенню не підлягають.
Таким чином, колегія суддів вважає, що давши належну оцінку всім зібраним доказам у сукупності, врахувавши поведінку всіх учасників під час вчинення злочину, суд дійшов обґрунтованого висновку про винність ОСОБА_10 в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої, за наведених у вироку обставин і правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 286 КК України. За таких обставин вважати, що ОСОБА_10 невмотивовано засуджено за вказані злочинні дії, немає підстав. Тому доводи захисту обвинуваченого є необґрунтованими, оскільки на підставі тих доказів, які були предметом перевірки в судових засіданнях, з достатньою повнотою з`ясовано всі обставини зазначеного у вироку злочину.
Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Як убачається з вироку, при обранні обвинуваченому ОСОБА_10 виду та міри покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких, не умисних, вчинених з необережності злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, характеризується позитивно, але не прийняв жодних заходів для відшкодування шкоди потерпілим, що підтверджується показами потерпілої ОСОБА_12 про те, що завдану їй шкоду внаслідок смерті доньки ніхто не відшкодував та навіть не намагався, а також відсутність обставин, які б пом`якшували чи обтяжували покарання.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що обвинуваченому ОСОБА_10 необхідно призначити основне покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України строком 5 років та додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, за відсутності підстав для застосування ст.ст. 69,75 КК України.
Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку про те, що наведені судом обставини ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження і даних судового розгляду справи, та вважає, що при призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених Кримінальним кодексом України, дотримався принципу індивідуалізації покарання, врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, дані по особу ОСОБА_10 , та призначив покарання, яке є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги прокурора про наявність підстав для призначення більш суворого покарання, колегія вважає необґрунтованими, оскільки судом оцінено всі докази по справі у їх сукупності та у вироку обґрунтовано зазначено всі мотиви прийнятого ним рішення.
Що ж стосується апеляційних вимог прокурора стосовно зміни оскаржуваного вироку та призначення ОСОБА_10 більш суворого покарання у виді позбавлення волі строком 6 років, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити вирок або ухвалу без змін; 2) змінити вирок або ухвалу; 3) скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок; 4) скасувати ухвалу повністю чи частково та ухвалити нову ухвалу; 5) скасувати вирок або ухвалу і закрити кримінальне провадження; 6) скасувати вирок або ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Відповідно до ст. 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі: 1) пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого; 2) зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення і застосування статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке кримінальне правопорушення; 3) зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення; 4) в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.
Статтею 420 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі: 1) необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; 2) необхідності застосування більш суворого покарання; 3) скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції; 4) неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
Також у відповідності до вимог ст.. 421 КПК України щодо недопустимості погіршення правового становища обвинуваченого, обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.
Таким чином, виходячи з системного аналізу вищенаведених норм чинного кримінального процесуального законодавства, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості змінити вирок суду, на що є посилання в апеляційній скарзі прокурора, оскільки призначення покарання у вигляді 6 років позбавлення волі, яке є більш суворим, ніж те, що було призначено судом першої інстанції, погіршує становище обвинуваченого, і з огляду на вищевикладені норми закону, в даному випадку суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок, але в даному випадку для цього в колегії суддів немає апеляційного приводу, оскільки прокурором в його скарзі таку вимогу заявлено не було.
Оскільки відповідно до вимог ст.. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги і вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого, до того ж, з урахуванням висновку за результатами апеляційного перегляду відносно достатності та обгрунтованості призначеного місцевим судом обвинуваченому ОСОБА_10 покарання, апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.
З приводу поданої обвинуваченим ОСОБА_10 в суді апеляційної інстанції заяви про застосування до нього п. ґ ст.1 Закону України Про амністію у 2016 році, колегія суддів вважає її такою, що підлягає задоволенню з огляду на таке.
Так, пунктом ґ ст. 1 Закону України "Про амністію у 2016 році", який набрав чинності 07.09.2017 року, визначено звільнити від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, осіб, визнаних винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, осіб, визнаних винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, а також осіб, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, які на день набрання чинності цим Законом досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Згідно ст. 13 цього Закону, його дія поширюється на осіб, які вчинили злочини до дня набрання ним чинності включно, і не поширюється на осіб, які вчинили триваючі або продовжувані злочини, якщо вони закінчені, припинені або перервані після набрання чинності цим Законом.
Відповідно до ст. 15 вказаного Закону України Про амністію у 2016 році, особи, на яких поширюється дія цього Закону, можуть бути звільнені від відбування основного і додаткового покарання, призначеного судом, крім конфіскації майна, у частині вироку, що не була виконана на день набрання чинності цим Законом.
Отже, приймаючи до уваги, що відносно ОСОБА_10 ухвалено вирок суду, що не набрав законної сили, яким його засуджено за вчинення 07.09.2012 року, до набрання чинності Законом України "Про амністію у 2016 році" неумисного, вчиненого з необережності, злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, який у розумінні ст. 12 КК України не є особливо тяжким, та обвинувачений на день набрання чинності, а саме 07.09.2017 року,Законом України Про амністію у 2016 році, досяг пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", що підтверджується долученою обвинуваченим до матеріалів провадження копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 , виданого Пенсійним фондом України 27.01.2015 року (Т.8, а.п.198), колегія суддів приходить до висновку про те, що особа цього обвинуваченого відповідає критеріям п. "ґ" ст. 1 Закону України "Про амністію у 2016 році", у зв`язку з чим він на підставі положень вказаної норми закону підлягає звільненню від відбування основного та додаткового покарання, призначеного вироком Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 14 вересня 2020 року.
Таким чином, виходячи з системного аналізу матеріалів кримінального провадження можливо зробити висновок, що суд першої інстанції під час ухвалення даного обвинувального вироку виходив першочергово з загальних засад кримінального процесуального законодавства, у зв`язку з чим було постановлено законне та обґрунтоване рішення, яке підлягає залишенню без змін, а подані на нього апеляційні скарги в даному кримінальному провадженні такими, що не підлягають задоволенню.
Будь-яких даних, які б свідчили про наявність при розслідуванні кримінального провадження та його судовому розгляді істотних вимог норм кримінально-процесуального закону, які б тягли за собою безумовне скасування всього вироку, по справі не встановлено.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА :
Апеляційні скарги прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_11 та захисників ОСОБА_7 і ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 залишити без задоволення.
Вирок Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 14 вересня 2020 року щодо ОСОБА_10 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України залишити без змін.
На підставі п. ґ ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнити ОСОБА_10 від відбування основного та додаткового покарання, призначеного вироком Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 14 вересня 2020 року.
Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4