Дата документу 03.02.2021 Справа № 314/4346/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 314/4346/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/534/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ст. 82 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 лютого 2021 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів EASYCON),

засудженого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції з приміщенням Державної установи «Вільнянська виправна колонія № 20»),

захисника засудженого адвоката ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів EASYCON),

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою прокурора Вільнянського відділу Токмацької місцевої прокуратури ОСОБА_9 на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 24 грудня 2020 року, якою засудженому

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Бердянська Запорізької області, українцю, громадянину України, маючому середню освіту, не одруженому, зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючому за адресою: АДРЕСА_2 ,

який відбуває покарання у Державній установі «Вільнянська виправна колонія № 20» за вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 14 квітня 2014 року за п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 289, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у вигляді 15 років позбавлення волі. Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 9 березня 2016 року зараховано строк попереднього ув`язнення з 24 грудня 2013 року по 10 вересня 2014 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі,

початок строку: 10 вересня 2012 року,

кінець строку: 3 листопада 2025 року,

замінено невідбуту частину покарання у вигляді 4 років 10 місяців 10 днів позбавлення волі на більш м`яке покарання у вигляді обмеження волі на той самий строк, -

В С Т А Н О В И Л А:

Як вбачається з матеріалів провадження, 16 жовтня 2020 року до Вільнянського районного суду Запорізької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну йому невідбутої частини покарання більш м`яким.

Своє рішення про необхідність задоволення вказаного клопотання суд першої інстанції мотивував тим, що засуджений ОСОБА_7 за період відбування покарання має 3 погашених стягнення, 22 рази заохочувався правами начальника установи, приймає участь в організації виховних заходів, реалізації програм диференційованого виховного впливу на засуджених, працевлаштований різноробочим в цеху № 3.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до висновку, що засуджений ОСОБА_7 став на шлях виправлення, а тому заслуговує на заміну йому невідбутої частини покарання більш м`яким.

В апеляційній скарзі прокурор вважає ухвалу суду необґрунтованою та незаконною.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що висновок про виправлення засудженого повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку в цілому за весь період знаходження у виправних установах, а не за час, що безпосередньо передує настанню передбаченої ст. 82 КК України пільги.

Також зазначає, що відбуваючи покарання в Державній установі «Вільнянська виправна колонія № 20», засуджений ОСОБА_7 працював не систематично, впродовж 2019 та 2020 років працював лише протягом 10 місяців, а протягом іншого періоду часу засуджений не виявляв намір працювати, що свідчить про відсутність в його діях такої обов`язкової ознаки як сумлінне ставлення до праці.

Вважає, що вказане свідчить про відсутність активної форми поведінки з боку засудженого та намагання своїм ставленням до праці виправити вину за скоєне кримінальне правопорушення.

Звертає увагу, що засуджений ОСОБА_7 з призначеного йому покарання у вигляді 15 років позбавлення волі відбув лише близько 8 років, а протягом усього строку відбування покарання взагалі не залучався до робіт з благоустрою.

Просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну йому невідбутої частини покарання більш м`яким.

У судовому засіданні апеляційного суду прокурор підтримав апеляційну скаргу, просив ухвалу скасувати та зазначив, що засуджений почав змінюватись лише перед зверненням з клопотанням, а раніше мав стягнення.

Захисник засудженого адвокат ОСОБА_8 у судовому засіданні апеляційного суду заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила ухвалу суду залишити без змін.

Засуджений ОСОБА_7 у судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти задоволення апеляційної скарги та зазначив, що з моменту прибуття в колонію він постійно працює, отримав 1 стягнення, сплачує аліменти в залежності від того, як оплачують роботу, до того ж, йому потрібно утримувати родину, чому буде сприяти заміна покарання на обмеження волі.

Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора, засудженого та його захисника, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційний скарзі та провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Бердянська Запорізької області, українець, громадянин України, маючий середню освіту, не одружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , відбуває покарання в Державній установі «Вільнянська виправна колонія № 20» за вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 14 квітня 2014 року, яким він визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 289 КК України, та засуджений до покарання у вигляді 15 років позбавлення волі (а.с. 20-23).

Крім того, ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 9 березня 2016 року ОСОБА_7 було зараховано строк перебування під вартою з 24 грудня 2013 року по 10 вересня 2014 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі (а.с. 26).

Таким чином, на час звернення з клопотанням до суду першої інстанції відбута частина строку призначеного ОСОБА_7 покарання становила більше 2/3 строку, призначеного судом за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 289 КК України, які відносяться до категорії умисних особливо тяжких злочинів.

Відповідно до положень ст. 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

Зі змісту вказаних положень закону випливає, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням можлива при обов`язковій та одночасній наявності в їх сукупності підстав та умов. При цьому вирішальним є факт перебування засудженого на шляху до виправлення.

Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким повинна сприяти досягненню мети, передбаченої ст. 50 КК України виправленню засудженого і запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким», рішення про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений став на шлях виправлення. При цьому, суд має ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправної установи, а також його наміри щодо залучення до суспільно корисної праці.

Висновок суду про те, що засуджений став на шлях виправлення, повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку в цілому та відношенню до праці за весь період знаходження у виправних установах, а не за час, що безпосередньо передує розгляду подання.

Суд не може не врахувати, що примірна поведінка це не тільки пасивна форма поводження засудженого, що полягає в утриманні від порушення режиму відбування покарання, а й активна форма поведінки, котра за своєю суттю є намаганням своєю діяльністю виправити вину за скоєне кримінальне правопорушення.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 в місцях позбавлення волі знаходиться з 28 грудня 2013 року (а.с.14).

Під час тримання в Державній установі «Вільнянська установа виконання покарань (№11)» з 28 грудня 2013 року по 6 липня 2013 року характеризувався задовільно, не допускав порушень вимог режиму тримання, стягнень та заохочень не мав.

Під час тримання в Державній установі «Запорізький слідчий ізолятор» з 6 липня 2013 року по 25 липня 2014 року до набрання вироком законної сили двічі притягувався до дисциплінарної відповідальності.

Під час тримання в Державній установі «Вільнянська установа виконання покарань (№11)» з 25 липня 2014 року по 15 серпня 2014 року характеризувався задовільно, не допускав порушень вимог режиму тримання, стягнень та заохочень не мав.

У Державній установі «Вільнянська виправна колонія (№ 20)» відбуває покарання з 15 серпня 2014 року, за період відбування покарання один раз порушив вимоги режиму відбування покарання, за що отримав 1 стягнення, та отримав 22 заохочення.

При апеляційному розгляді встановлено, що під час відбування покарання в Державній установі «Вільнянська виправна колонія (№ 20)», засуджений в цілому характеризується виключно позитивно.

Так, згідно наявної в матеріалах провадження характеристики від 10 листопада 2020 року, засуджений ОСОБА_7 працевлаштований різноробочим в цеху № 3. На заходи виховного впливу реагує добре, робить для себе належні висновки. У колективі неконфліктний, підтримує рівні стосунки з усіма засудженими. До майна установи ставиться задовільно, використовує тільки за призначенням. Порушення вимог пожежної безпеки не допускає. Участі у суспільно корисній праці та роботах з благоустрою гуртожитку та локального сектору відділення не приймає. По відношенню до персоналу установи тактовний, дотримується правомірних відносин. Дотримується санітарно-гігієнічних норм та правил санітарії, утримує у порядку спальне місце та приліжкову тумбочку. Приймає участь в організації виховних заходів, які проводяться у відділенні. Приймає участь у реалізації програм диференційованого виховного впливу на засуджених. Підвищує свій загальноосвітній рівень. Займається самоосвітою. Приймає участь у роботі самодіяльних організацій відділення СПС. На профілактичному обліку в установі не перебуває. Підтримує соціально корисні зв`язки з рідними. У скоєному злочині провину визнає, розкаюється (а.с. 14-15).

Крім того, згідно з довідки начальника відділення СПС від 10 листопада 2020 року, за весь період відбування покарання ОСОБА_7 отримав лише 3 стягнення, які є погашеними 5 травня 2014 року, 19 травня 2014 року та 12 травня 2016 року, але в подальшому, протягом більш ніж 4 років жодного стягнення не отримував, натомість, починаючи з 26 січня 2015 року він отримав 22 заохочення у виді систематичних подяк за виконання покладених обов`язків та дотримання правил поведінки, останнє з яких 7 жовтня 2020 року (а.с. 16-17).

Накладення лише 3 стягнень, останнє з яких було отримано більш ніж 4 роки тому, а також наявність 22 заохочень у період з 26 січня 2015 року по 7 жовтня 2020 року, свідчать засуджений протягом тривалого часу виявляв позитивну сумлінну поведінку.

Колегія суддів зазначає, що під сумлінним ставленням до праці засудженого слід розуміти участь у суспільно-корисній роботі, добросовісне виконання трудових обов`язків, використання форм і методів отримання доходів, які допустимі з точки зору не лише індивідуальних, а й суспільних інтересів (сплата податків, обов`язкових платежів, тощо), підвищення кількісних і якісних показників у роботі, бережливе ставлення до обладнання та інструментів, додержання правил охорони праці та техніки безпеки.

Так, з довідки про працевлаштування засудженого вбачається, що ОСОБА_7 за період з серпня 2014 року по серпень 2020 року працював майже постійно, отримував заробітну плату, з якої сплачувались аліменти (а.с. 2-4, 19).

Таким чином матеріали провадження доводять, що засуджений ОСОБА_7 сумлінно ставився до праці протягом всього часу відбування покарання, оскільки на постійній основі працював різноробочим в цеху № 3.

Враховуючи поведінку засудженого за весь період відбування покарання, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що засуджений ОСОБА_7 проявив себе як такий, що став на шлях виправлення, а тому застосування до нього заохочувальної норми, передбаченою ст. 82 КК України, є доцільним.

Даний висновок суду ґрунтується на досліджених в процесі судового розгляду матеріалах особової справи засудженого.

Доводи апеляційної скарги з приводу того, що ОСОБА_7 не залучався до робіт з благоустрою, колегія суддів до уваги не бере, оскільки засуджений постійно працював різноробочим в цеху.

Також не є підставою для скасування ухвали суду той факт, що засуджений фактично відбув лише 8 років позбавлення волі з 15 призначених, оскільки на час звернення з клопотанням до суду першої інстанції відбута частина строку призначеного ОСОБА_7 покарання становила більше 2/3 строку, що давало йому право звернутися з відповідним клопотанням.

Інші доводи апеляційної скарги прокурора висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки судом першої інстанції було враховано всі обставини при вирішенні питання про можливість заміну ОСОБА_7 невідбутої частини покарання більш м`яким.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини по справі та надавши їм належну оцінку, прийшов до обґрунтованого висновку, що засуджений ОСОБА_7 став на шлях виправлення та перевиховання і невідбута ним частина покарання підлягає заміні на більш м`яке, тому судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

На підставі зазначеного, керуючись ст. 82 КК України, ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Вільнянського відділу Токмацької місцевої прокуратури ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 24 грудня 2020 року, якою засудженому ОСОБА_7 замінено невідбуту частину покарання у вигляді 4 років 10 місяців 10 днів позбавлення волі на більш м`яке покарання у вигляді обмеження волі на той самий строк, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4