КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
Іменем України

29 жовтня 2020 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_5 , який діє у захист прав та інтересів обвинуваченого ОСОБА_6 , на вирок Святошинського районного суду міста Києва від 23 квітня 2020 року,

за участю сторони обвинувачення прокурора ОСОБА_7
потерпілого ОСОБА_8
за участю сторони захисту адвоката ОСОБА_9
обвинуваченого ОСОБА_6 ,

у с т а н о в и л а:

Цим вироком, ухваленим у кримінальному провадженні №0000088 від 07.01.2020 року щодо обвинуваченого:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився м. Києві, неодруженого, непрацюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та йому призначене покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.

При цьому вироком ухвалено процесуальні витрати по справі у розмірі 1796, 90 гривень покласти на обвинуваченого ОСОБА_6 .

Також вироком вирішені питання про долю речових доказів у даному кримінальному провадженні.

Цим вироком суду першої інстанції ОСОБА_6 визнаний винуватим в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, тобто умисному тілесному ушкодженні, небезпечному для життя в момент заподіяння.

Як визнав установленим у вироку суд першої інстанції, кримінальне правопорушення вчинене за таких обставин.

ОСОБА_6 , 07.01.2020 приблизно о 07 годині 00 хвилин, перебуваючи в приміщенні квартири АДРЕСА_2 , використовуючи предмет, ззовні схожий на металевий молоток, на ґрунті тривалих неприязних особистих відносин, умисно заподіяв своєму братові ОСОБА_8 , тяжкі тілесні ушкодження небезпечні для життя в момент заподіяння, при наступних обставинах.

Так, 06.01.2020 приблизно в період з 22:30 до 23:00 між ОСОБА_8 та його рідним братом ОСОБА_6 на ґрунті тривалих неприязних відносин відбулася сварка, через зауваження ОСОБА_8 щодо поганого відношення ОСОБА_6 до їх рідної матері - ОСОБА_10 . В ході сварки ОСОБА_8 наніс два удари кулаком в обличчя ОСОБА_6 . Після сварки, приблизно о 23:00 ОСОБА_8 пішов в свою кімнату, яка розташована в квартирі АДРЕСА_2 та ліг спати на ліжко і заснув.

В подальшому, ОСОБА_6 , відчуваючи до свого брата ОСОБА_8 , тривалу особисту неприязнь, 07.01.2020 приблизно о 07:00, перебуваючи у приміщенні квартири АДРЕСА_3 за вказаною адресою, дістав з-під свого ліжка предмет ззовні схожий на металевий молоток. Після чого, без вагань пішов у напрямку кімнати, де відпочивав брат ОСОБА_8 , та маючи умисел на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень останньому, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, користуючись тим, що ОСОБА_8 перебуває у стані сну та не може чинити опір, умисно наніс ОСОБА_8 , один удар предметом ззовні схожим на металевий молоток в область голови останнього, чим заподіяв відкриту проникаючу черепно-мозкову травму у вигляді забою головного мозку з формуванням вогнища геморагії в правій тім`яній частці, пневмоцефалії, 2-ох розривів твердої мозкової оболонки, дірчастого багато уламкового вдавленого перелому правої тім`яної ділянки кістки з формуванням дефекту кістки розмірами 3x3 см, забійної рани правої тім`яної ділянки неправильно зірчастої форми, до 1 см в діаметрі, яке за ступенем тяжкості відноситься до тяжкого тілесного ушкодження (за критерієм тривалості розладу здоров`я).

Не погодившись з цим рішенням суду першої інстанції, адвокат ОСОБА_5 , який діє у захист прав і законних інтересів обвинуваченого ОСОБА_6 , подав апеляційну скаргу в якій просить: вирок Святошинського районного суду міста Києва від 23 квітня 2020 року, ухвалений щодо ОСОБА_6 змінити перекваліфікувавши дії останнього на ст. 124 КК України.

Апеляційні вимоги обґрунтовані тим, що кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 121 КК України є помилковою, оскільки немає достатніх і допустимих доказів, які б підтверджували правильність цієї кваліфікації.

Зазначає, що обвинувачений наніс удар потерпілому захищаючись від злочинних посягань останнього, чим перевищив межі необхідної оборони. Тому, дії обвинуваченого слід кваліфікувати за ст. 124 КК України.

Вказує, що обвинувачення щодо ОСОБА_6 ґрунтується лише на показаннях самого обвинуваченого та потерпілого, які протирічать одне одному, при цьому інші докази відсутні, отже є сумніви щодо доведеності вини обвинуваченого.

Таким чином, вважає, що висновок суду про правильність кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 121 КК України не підтверджується доказами, дослідженими під час розгляду, а тому вирок не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.

Також вважає, що в обґрунтування вироку покладено недопустимі докази, зокрема протокол огляду місця події (квартири) від 07.01.2020 та висновок експерта №081-73-2020 від 26.02.2020 року. В мотивування вказаного посилається на вимоги ч. 2 ст. 237 КПК України та ч. 10 ст. 236 КПК України і посилається на те, що при приведенні зазначеного огляду квартири аудіо та відеозапис не застосовувався, що тягне за собою недопустимість доказів, які містяться у відповідному протоколі. Також, висновок експерта був зроблений на основі недопустимих доказів, які містяться в протоколі огляду місця події (квартири) від 07.01.2020. На думку адвоката, суд не мав права обґрунтовувати свої висновки протоколами слідчих експериментів, зокрема, протоколом проведення слідчого експерименту від 07.01.2020 за участю підозрюваного ОСОБА_6 та протоколом проведення слідчого експерименту від 11.02.2020 за участі потерпілого ОСОБА_8 , оскільки суд має брати до уваги лише показання надані та досліджені безпосередньо в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; пояснення прокурора ОСОБА_7 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника та просив залишити її без задоволення, а вирок суду без змін; думку потерпілого ОСОБА_8 , який підтримав позицію прокурора; провівши судові дебати; вислухавши останнє слово обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.

Так, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, тобто умисному тілесному ушкодженні, небезпечному для життя в момент заподіяння, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і об`єктивно підтверджені зібраними у встановленому порядку доказами, які ретельно досліджені, належно оцінені та детально викладені судом у вироку.

Зазначені висновки суду першої інстанції відповідають фактичним даним, які містяться в наступних зібраних і докладно наведених у вироку джерелах доказів:

- показаннях обвинуваченого ОСОБА_6 , який будучи допитаним в судовому засіданні свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України визнав частково та показав, що подія сталася ранком 07.01.2020. Його брат ОСОБА_8 прийшов до нього з претензією. Його брат приймає сильнодіючі заспокійливі ліки, протягом яких 1-2 дні перебуває в спокійному стані, а з плином часу ліки перестають діяти і потерпілий втрачає над собою контроль. 07.01.2020 потерпілий ОСОБА_8 прийшов до нього в кімнату, приблизно о 6:30 годині, точний час не пам`ятає. Тоді у нього рука перебувала в гіпсу, йому залишалось носити гіпс приблизно 3-4 дні. Потерпілий наніс йому тілесні ушкодження в ліву сторону обличчя. Від сильного удару він втратив координацію та впав на підлогу, в результаті чого утворився крововилив під оком. Здійснюючи самозахист, він правою рукою взяв молоток та в цілях самооборони відмахнувся від потерпілого, в наслідок чого заподіяв тілесне ушкодження;
- показаннях потерпілого ОСОБА_11 , який у судовому засіданні показав, що 06.01.2020 приблизно о 22 годині 30 хвилин відбулася сварка, яка переросла в бійку з братом ОСОБА_6 . Після бійки вони розійшлися по кімнатам, а зранку, 07.01.2020 обвинувачений увійшов до кімнати та наніс йому один удар по голові молотком. Він відчув гострий біль в голові, а обвинувачений прижав його до ліжка та наказав лежати. Також потерпілий ОСОБА_8 уточнив, що йому було нанесено один удар, коли він перебував в лежачому положенні на лівому боці. Удар прийшовся на праву частину голови. Від удару він прокинувся, а з голови пішла кров. Він намагався протистояти, але обвинувачений відмахнувся від нього та вийшов з квартири на вулицю. Він почав зупиняти кровотечу, а приблизно через півтори години викликав швидку допомогу, оскільки самотужки не зміг зупинити кровотечу. Також через деякий час він відчув, що у нього німіє рука. Молоток, яким було нанесено тілесне ушкодження, належав обвинуваченому та знаходився під ліжком останнього. Після нанесення удару в квартирі була присутня матір - ОСОБА_10 , яка бачила, що відбулося, але не пам`ятає даної події через похилий вік. Потім його госпіталізували і через годину була проведена операція;
- показаннях свідка ОСОБА_10 , яка у судовому засіданні показала, що не була свідком подій, які відбулися 06.01.2020 року о 22 годині 30 хвилин та 07.01.2020. Крім цього ОСОБА_10 показала, що ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння можуть влаштовувати бійки між собою, але коли не перебувають в стані алкогольного сп`яніння то один одного не зачіпають та добре спілкуються між собою;

- протоколі огляду місця події від 07.01.2020, який у подальшому був санкціонований ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 09.01.2020 (а.с.75), згідно якого було оглянуто квартиру АДРЕСА_2 та вилучено молоток, а також простирадло з плямами бурого кольору схожими на кров і труси ОСОБА_6 з плямами бурого кольору схожими на кров (а.п.49-63);
- протоколі проведення слідчого експерименту від 07.01.2020 за участі підозрюваного ОСОБА_6 та безпосередньо дослідженим в судовому засіданні, згідно ст.359 КПК України, компакт-диском CD на якому відображено хід проведення слідчого експерименту за участю останнього, де він детально розказав та показав механізм заподіяння своєму брату ОСОБА_8 тілесного ушкодження предметом схожим на молоток (а.п.97-104);

- протоколі проведення слідчого експерименту від 11.02.2020 за участі потерпілого ОСОБА_8 та безпосередньо дослідженим в судовому засіданні, згідно ст.359 КПК України, компакт-диском CD на якому відображено хід проведення слідчого експерименту за участю останнього, де він детально розказав та показав механізм заподіяння йому тілесного ушкодження (а.п.105-109);
- протоколі тимчасового доступу до речей і документів від 27.01.2020, згідно якого у приміщенні Інституту нейрохірургії було вилучено медичну картку стаціонарного хворого №200044, медичну картку амбулаторного хворого №2000221, компакт диск з результатами МСК (а.п.115-117);
- висновку експерта №042-160-2020 від 30.01.2020, згідно якого при зверненні за медичною допомогою у ОСОБА_8 мала місце: відкрита проникаюча черепно-мозкова травма у вигляді забою головного мозку з формуванням вогнища геморагії в правій тім`яній частці, пневмоцефалії, 2-х розривів твердої мозкової оболонки, дірчатого багатоуламкового вдавленого перелому правої тім`яної кістки з формуванням дефекту кістки розмірами 3х3 см, забійної рани правої тім`яної ділянки неправильної зірчатої форми, до 1 см. в діаметрі. Локалізація, морфологія вищевказаних ушкоджень, враховуючи обставини справи та часові дані, свідчать про те, що спричиненні вони однократною травмуючою дією тупого предмета з обмеженою поверхнею контакту, могли утворитись в термін, вказаний в постанові, тобто, 07.01.2020. Відкрита проникаюча черепно-мозкова травма за ступенем тяжкості відноситься до тяжкого тілесного ушкодження (за критерієм небезпеки для життя) (а.п.131-136);
- довідці Центра екстреної медичної допомоги та медицини катастроф м.Києва №122/Б від 28.01.2020, згідно якої виклик за №533 було зареєстровано 07.01.2020 о 10 год. 02 хв. та здійснено виїзд бригади екстреної медичної допомоги до гр. ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 (а.п.137);
- висновку експерта №081-73-2020 від 26.02.2020, згідно якого в плямах та помарках на простирадлі (об.1-4) наданому на дослідження, знайдена кров людини, при встановлені групової належності якої виявлений антиген А (в об.1,3 з ізогемаглютиніном анти-В). Ця кров могла походити від потерпілого ОСОБА_8 (а.п. 147-150).

При цьому з оскаржуваного вироку убачається, що згідно з положеннями ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у пред`явленому йому обвинуваченні. Такий висновок суд належним чином детально обґрунтував у прийнятому рішенні.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника, про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 121 КК України, оскільки у нього не було умислу на заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень і він лише оборонявся від його злочинних посягань, з огляду на що, на думку сторони захисту, його дії слід кваліфікувати за ст. 124 КК України, є необґрунтованими з огляду на таке.

Статтею 124 КК України передбачено кримінальну відповідальність за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця.

Згідно з нормами ч. 1 та ч. 3 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 КК України.

При цьому, до критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного із перебуванням особи в стані необхідної оборони, суд повинен врахувати конкретні обставини справи, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, під час допиту в суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_8 та засуджений ОСОБА_6 пояснили, що 06.01.2020 року між ними відбулася сварка, яка переросла в бійку. ОСОБА_6 вказав, що брат ОСОБА_8 перший наніс йому удар в ліву сторону обличчя, при цьому він здійснюючи самозахист правою рукою взяв молоток та в цілях самооборони відмахнувся від потерпілого внаслідок чого заподіяв тілесне ушкодження. Проте, як пояснив потерпілий ОСОБА_8 , 06.01.2020 року близько 22:30 між ним та братом відбулася сварка, яка переросла в бійку, після якої вони розійшлися по кімнатам, а вже вранці 07.01.2020 року обвинувачений ОСОБА_6 зайшов до кімнати та наніс йому удар по голові молотком.

Таким чином, як зі змісту показань засудженого і потерпілого, а також із фактичних даних, що містяться у досліджених судом доказах, не вбачається, що ОСОБА_8 застосував таку фізичну силу або вчинив інші активні агресивні дії, що могли би становити реальну загрозу життю або здоров`ю засудженого.

Хоча потерпілий під час конфлікту вдарив засудженого рукою в обличчя, проте ця його дія є неспівмірною із застосуванням ОСОБА_6 предмету, а саме молотка, яким засуджений умисно наніс йому тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння.

Отже, встановлені судом фактичні обставини, у тому числі й на підставі показань самого засудженого, свідчать про відсутність акту суспільно небезпечного посягання зі сторони потерпілого ОСОБА_8 ,який би за своїми об`єктивними ознаками міг створити реальну та безпосередню загрозу заподіяння шкоди для ОСОБА_6 , що в свою чергу могло викликати у останнього невідкладну необхідність у заподіянні шкоди потерпілому. За таких обставин, немає підстав вважати, що засуджений, цілеспрямовано використовуючи молоток, та завдаючи ним потерпілому удар в область розташування життєво важливих органів (голови), перебував у стані оборони та діяв з перевищенням її меж. Натомість вчинення таких дій засудженим свідчить про те, що він через сварку бажав заподіяти ОСОБА_8 тілесні ушкодження та діяв з відповідним умислом. Таким чином, доводи захисника у апеляційній скарзі про необхідність кваліфікації вчиненого злочину за ст. 124 КК України, не можна визнати прийнятними.

З урахуванням наведеного, вчинене ОСОБА_6 кримінальне правопорушення обґрунтовано отримало юридично-правову кваліфікацію за ч. 1 ст. 121 КК України. Разом з умислом та мотивом вчинення цього злочину, під час судового провадження було з`ясовано усі передбачені статтею 91 КПК України обставини, що належать до предмета доказування, у вироку відповідно до ст. 374 КПК України зазначено формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із достатньою конкретизацією встановлено і зазначено місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки, а також наведено докази, на яких ґрунтується висновок про доведеність винуватості ОСОБА_6 .При цьому надані місцевому суду докази досліджені в повному обсязі, їх було достатньо для вирішення питання про винуватість особи у вчиненні інкримінованого правопорушення.

Отже, наведені в апеляційній скарзі мотиви щодо незгоди з судовим рішенням не спростовують правильності висновків судів і не містять переконливих доводів, які би дозволили дійти висновку, що рішення було постановлено з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів їх законність.

Призначене засудженому покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_6 і попередження нових кримінальних правопорушень, справедливим та таким, що не суперечить ст. 65 КК України.

На переконання колегії суддів, призначене судом покарання з огляду на вимоги ст. 50 КК України узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу.

Щодо доводів захисника про істотні порушення вимог КПК України, недопустимість протоколу огляду місця події як доказу, а також недопустимість всіх похідних від нього доказів, колегія суддів вважає їх необґрунтованими.

Огляд місця події - це слідча дія, яка має на меті безпосереднє сприйняття, дослідження обстановки на місці події, виявлення, фіксацію та вилучення різних речових доказів, з`ясування характеру події, що відбулася, встановлення особи злочинця та мотивів скоєння злочину. Огляд місця події є однією з перших та невідкладних слідчих (розшукових) дій, а також джерелом отримання доказів.

За змістом статей 214, 223, 237 КПК України огляд є слідчою дією, спрямованою на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні, яка проводиться в межах досудового розслідування кримінального провадження.

У невідкладних випадках огляд місця події може бути проведений до постановлення ухвали слідчого судді. Підставою для проведення огляду місця події слугують невідкладні випадки, пов`язані із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину.

Як убачається з матеріалів провадження, на підставі повідомлення про вчинення злочину, слідчим у присутності понятих 07.01.2020 в період з 12:00 год. до 12:55 год. було проведено огляд місця події у приміщенні квартири АДРЕСА_2 , де виявлено та вилучено молоток, а також простирадло з плямами бурого кольору, труси ОСОБА_6 з плямами бурого кольору, про що складено відповідний протокол.

Наступного ж дня слідчий звернувся до суду із клопотанням про проведення огляду житла (та іншого володіння особи) в порядку ст. 234 КПК України (згідно з правилами, встановленими для проведення обшуку), яке ухвалою слідчого судді місцевого суду задоволено та визнано законним проведення огляду квартири АДРЕСА_2 .

Враховуючи те, що зазначена слідча дія була невідкладною, в подальшому визнана слідчим суддею законною, її проведення до постановлення ухвали слідчого судді відповідає вимогам ст. 237 КПК України.

Протокол огляду місця події від 7 січня 2020 року складений із дотриманням вимог, встановлених статтями 104, 105, 107, 237 КПК України.

При цьому посилання захисника на ч. 10 ст. 236 КПК України є безпідставним, оскільки працівниками поліції було проведено огляд житла на підставі ч. 3 ст. 233 КПК України. Враховуючи викладене, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що працівниками поліції фактично було проведено не огляд місця події, а обшук житла.

Також колегія суддів не може погодитись з доводами захисника про те, що суд не мав права обґрунтовувати свої висновки протоколом проведення слідчого експерименту від 07.01.2020 за участю підозрюваного ОСОБА_6 та протоколом проведення слідчого експерименту від 11.02.2020 за участі потерпілого ОСОБА_8 , оскільки суд має брати до уваги лише показання надані та досліджені безпосередньо в судовому засіданні.

Відповідно до нормативного змісту засади безпосередності (ст. 23 КПК України), суд досліджує докази безпосередньо з метою встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення, де протокол слідчого експерименту є предметом оцінки суду за правилами, визначеними ст. 94 цього Кодексу. Отже, протокол слідчого експерименту після його оцінки судом із точки зору належності, допустимості й достовірності набуває значення судового доказу.

Як вбачається зі змісту вироку, місцевий суд безпосередньо дослідив в судовому засіданні протокол проведення слідчого експерименту від 07.01.2020 року та протокол проведення слідчого експерименту від 11.02.2020 року як окремі самостійні процесуальні джерела доказів.

Жодного ототожнення показань обвинуваченого чи потерпілого з протоколами проведення слідчого експерименту не було здійснено.

Зокрема, судом не було досліджено вказані протоколи в контексті надання обвинуваченим та потерпілим показань, отже доводи адвоката є голослівними та безпідставними.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування вироку місцевого суду, апеляційний суд не встановив, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, ч. 1 ст. 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду,

п о с т а н о в и л а:

Вирок Святошинського районного суду міста Києва від 23 квітня 2020 року, ухвалений у кримінальному провадженні під №0000088, внесеному 07.01.2020 р. до Єдиного реєстру досудових розслідувань, щодо ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 121 КК України, залишити без змін.

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_5 , який діє у захист прав та інтересів обвинуваченого ОСОБА_6 , залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

С У Д Д І:

ОСОБА_12 ОСОБА_13 а й л о Т. М. Ю д е н к о