Справа № 404/7844/20
Номер провадження 1-кс/404/21/21
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2021 року Слідчий суддя Кіровського районного суду міста Кіровограда ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , з участю прокурора ОСОБА_3 , володільця майна ОСОБА_4 , розглянувши в залі судових засідань в місті Кропивницькому клопотання прокурора Кіровоградської місцевої прокуратури ОСОБА_5 по матеріалам кримінального провадження №0005953 за ч. 2 ст. 187 КК України про накладення арешту на тимчасово вилучене майно, -

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Кіровоградської місцевої прокуратури звернувся до слідчого судді Кіровського районного суду міста Кіровограда по вказаному кримінальному провадженню з клопотанням, про накладення арешту на речі та документи вилучені при проведенні обшуку в транспортному засобі «Lexus GS 300», д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , а також на сам обшуканий і вилучений транспортний засіб «Lexus GS 300» разом з свідоцтвом про реєстрацію автомобіля серії НОМЕР_3 , ключа з брелоком від автомобіля.

В обґрунтування заявленого клопотання прокурор зазначив, що сам автомобіль «Lexus GS 300» та вилучені з нього речі та документи були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі сліди його вчинення, визнані речовими доказами. З метою збереження доказів необхідно накласти арешт на все вилучене майно. Також наголошує, що вилучене авто треба арештувати, оскільки воно підлягає конфіскації, як обов`язковий додатковий вид покарання за ч. 2 ст. 187 КК України. Крім того, потерпілий зазнав шкоди від злочину, подав цивільний позов, тому на авто необхідно накласти арешт для забезпечення цивільного позову.

Представник власника тимчасово вилученого автомобіля - адвокат ОСОБА_6 звернувся з письмовим запереченням у якому висловився про безпідставність та незаконність як вилучення так і накладенню арешту на тимчасово вилучений транспортний засіб, тому просить відмовити у задоволенні клопотання.

29.12.2020 року, на підставі ухвали слідчого судді працівники поліції провели обшук у транспортному засобі «Lexus GS 300», д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 .

За результатами проведеного обшуку виявили та вилучили (а.к.16-17): транспортний засіб «Lexus GS 300», д.н.з. НОМЕР_1 , з номером кузову НОМЕР_2 ; свідоцтво про реєстрацію серії НОМЕР_3 ; ключ з брелоком від автомобіля; гумовий кийок чорного кольору; мобільний телефон «Apple айфон 7+» білого кольору з емейлом НОМЕР_4 та сім картою НОМЕР_5 ; предмет зовні схожий на газовий балончик «Терен 4»; змив та контрольний змив на аплікатор з салону автомобіля; грошові кошти в сумі тисяча шістсот тридцять гривень; металеву палицю; посвідчення серії НОМЕР_6 , сумку чорного кольору з двома ключами (а.к.16-18).

30.12.2020 року постановою слідчого Кропивницького ВП ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_7 тимчасово вилучене майно визнано речовими доказами по кримінальному провадженню №0005953 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України (а.к.20).

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.

Прокурор правильно вказує що метою арешту є забезпечення збереження слідів вчиненого кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу. Зважаючи на сукупність наявних доказів, прокурор у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, правильно звернувся з клопотанням про накладення арешту на речі та документи з тих підстав, що вони є речовими доказами у даному кримінальному провадженні. Майно, яке є речовим доказом та відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

У даному кримінальному провадженні є розумні підстави вважати, що вилучене майно може бути приховано, передано, пошкоджено, знищено. Таким чином накладення арешту на майно з підстав передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна.

Такий правовий висновок узгоджується з практикою застосування ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону. Досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним, тобто для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистий і надмірний тягар для особи. На початковій стадії досудового розслідування в цьому кримінальному провадженні виправдана потреба у тимчасовому втручанні в права та інтереси власників та володільців майна, шляхом накладення арешту, заборони користування та розпорядження речами, з метою запобігання зникнення, знищення, пошкодження, зміни. Держава гарантує потерпілому проведення ефективного досудового розслідування. Тимчасове обмеження Конституційних прав власника/володільця має незначний строковий характер.

З наданих прокурором відомостей зафіксованих в протоколах: обшуку; огляду місця події, огляду предметів, допитів свідків і потерпілого у достатній мірі доводиться обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування арешту майна (п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України).

До завдань слідчого судді не входить оцінка доказів за критерієм поза розумного сумніву та з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинуватою у вчиненні злочину, а лише на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доводів визначити, що факт визнання речовим доказом, необхідність проведення спеціальних досліджень, ризик знищення майна, є достатніми приводами для застосування щодо цього майна співрозмірного заходу забезпечення кримінального провадження, яким є накладення арешту на майно.

За таких умов підлягає арешту тимчасово вилучене майно: гумовий кийок чорного кольору; мобільний телефон марки «Apple айфон 7+» imei: НОМЕР_4 ; сім-карта: НОМЕР_5 ; предмет зовні схожий на газовий балончик «Терен 4»; змив та контрольний змив на аплікатор; грошові кошти в сумі тисяча шістсот тридцять гривень; металева палиця; чорна сумка, володільцем яких на момент вилучення був ОСОБА_4 .

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна. (ч.11 ст. 170 КПК України) Перераховане арештоване майно буде об`єктом проведення криміналістичних експертиз, а відтак існує нагальна потреба у забезпеченні належного зберігання речового доказу у кримінальному провадженні, та безперешкодного доступу сторони кримінального провадження та суду до зазначеного переліку речових доказів. З метою забезпечення їх втрати, знищення, необхідно обмежити користування та розпорядження ним.

Відповідно до ч. 5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються. Згідно ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього кодексу.

Інформація з державних облікових даних та зміст свідоцтва НОМЕР_3 про реєстрацію транспортного засобу «Lexus GS 300» державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 підтверджує факт державної реєстрації та право власності на вказане авто за громадянкою ОСОБА_8 . Правочин, на підставі якого вона набула у власність авто не визнаний недійсним або нікчемним, право власності не оспорюється. Таким чином, ОСОБА_8 платно придбала транспортний засіб за власні грошові кошти за ринковою ціною на законних підставах. Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Прокурор не подав доказів, що тимчасово вилучений «Lexus GS 300» належить на праві приватної власності підозрюваній особі. При ухваленні остаточного процесуального рішення суд не зможе застосувати конфіскацію чи забезпечити вимоги потерпілого за рахунок майна сторонньої особи. Внаслідок цього безпідставна і не підтверджується доказами заявлена прокурором вимога про застосування заходу забезпечення у виді накладення арешту на тимчасово вилучений транспортний засіб, ключі, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

Під іншим володінням особи, розуміється транспортний засіб (ч. 2 ст. 233 КПК України). 29.12.2020 року, при проведенні обшуку в іншому володінні відшукали та вилучили речові докази. Інше володіння також визнали речовим доказом, тому просять накласти арешт на авто, як речовий доказ.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України. За судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Так, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Визначаючи правову підставу для накладення арешту на інше володіння прокурор вказав, що вказане майно має відношення до кримінального провадження, може бути використане як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Проте зміст норм Глав 10 та 17 КПК України, правові підстави, по яким прокурор вносить клопотання про накладення арешту про накладення арешту на майно, мають співвідноситися з обставинами кримінального провадження.

Дійсно, під час обшуку іншого володіння, з салону та багажного відділення вилучили речові докази, тобто в іншому володінні не залишилось слідів злочину після їх вилучення. Вказаний транспортний засіб не здобуто злочинним шляхом. Автомобіль не був об`єктом кримінального правопорушення. З огляду на вказане обґрунтовано вважаю, що у даному кримінальному провадженні прокурор за критерієм співрозмірності та розумності не довів необхідності у накладенні арешту та позбавленні права користування автомобілем.

Втручання у право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти через вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності. З урахуванням обставин справи достатньо обмежитись проведеним обшуком автомобіля, визнання транспортного засобу речовим доказом, проте без накладення арешту та встановлення будь-яких обмежень чи заборон.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 169 КПК України, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна, тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено за ухвалою слідчого судді чи суду.

Автомобіль був тимчасово вилучений безпосередньо у громадянина ОСОБА_4 , про що міститься відповідний запис у протоколі обшуку від 29.12.2020 року. Тотожні обставини зафіксовані у додатку до протоколу слідчої дії, яким є аудіо та відео фіксація обшуку. Факт перебування у володінні ОСОБА_4 зазначеного автомобіля також підтверджується вилученими у водія ОСОБА_4 ключами, брелоком з сигналізацією, реєстраційними документами на транспортний засіб. Крім того, стосовно водія ОСОБА_4 інспектори патрульної поліції неодноразово складали протоколи про порушення ним на вказаному транспортному засобі правил дорожнього руху. Крім того, результати зафіксовані в протоколі пред`явлення для впізнання та зміст камер відеоспостереження зафіксували, перебування вилученого автомобіля та ОСОБА_4 в місті Кропивницькому в день вчинення розбійного нападу. Сукупність очевидних переконливих доказів свідчить, що саме ОСОБА_4 є володільцем тимчасово вилученого автомобіля, який разом з ключами та свідоцтвом необхідно повернути особі у якої вони були вилучені.

Пункт 2 ч. 1 ст. 169 КПК України та ч. 5 ст. 171 КПК України містить імперативну вимогу щодо необхідності повернення майна особі, у якої воно було вилучено. З огляду на вказані процесуальні обмеження не ґрунтується на законі та не підлягає задоволенню подане власником майна - ОСОБА_8 клопотання про повернення їй тимчасово вилученого транспортного засобу. Якщо майнові права ОСОБА_8 порушено, оспорюються або не визнаються, вона має право на захист цивільного права (ч. 1 ст.15 ЦК України). Особа, яка набула майно або зберегла у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов`язана повернути це майно (ст. 1212 ЦК України). На відміну від вимог позовного провадження, на стадії досудового розслідування слідчий суддя зобов`язаний повернути майно особі, у якої воно вилучено. До повноважень слідчого судді не входить вирішення можливих майнових суперечок між користувачем і власником.

Керуючись ст. 170, 173, 309, 371, 372, 395, 532 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора Кіровоградської місцевої прокуратури ОСОБА_5 про накладення арешту - задовольнити частково.

Накласти арешт на тимчасово вилучене 29.12.2020 року з автомобіля «Lexus GS 300», державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 майно, встановивши заборону відчуження, користування, розпорядження:

гумовий кийок чорного кольору; мобільний телефон марки «Apple айфон 7+» imei: НОМЕР_4 ; сім-карта: НОМЕР_5 ; предмет зовні схожий на газовий балончик «Терен 4»; змив та контрольний змив на аплікатор; грошові кошти в сумі тисяча шістсот тридцять гривень; металева палиця; чорна сумка, володільцем яких є ОСОБА_4 .

Відмовити у задоволенні клопотання про накладення арешту на автомобіль «Lexus GS 300» з державним номерни м знаком НОМЕР_1 , а також свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , ключа з брелоком від цього автомобіля, посвідчення НОМЕР_6 , двох ключів, володільцем яких є ОСОБА_4 .

Автомобіль «Lexus GS 300» з державним номерним знаком НОМЕР_1 ; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 ; ключ з брелоком від цього автомобіля; посвідчення НОМЕР_6 ; два ключі, повернути ОСОБА_4 або його представнику.

Прокурору Кіровоградської місцевої прокуратури ОСОБА_5 , вчинити дії спрямовані на реєстрацію арешту майна.

Ухвала в частині накладення арешту на майно, а також повернення прокурором тимчасово вилученого майна щодо якого відмовлено у клопотанні про накладення арешту на майно виконується негайно (ст. 175 КПК України).

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення. Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги за відсутності такої скарги, а при оскарженні ухвали - після постановлення ухвали апеляційним судом при відхиленні апеляції.

Суддя Кіровського

районного суду

м.Кіровограда ОСОБА_1