ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3633/20 Справа № 204/758/16-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника-адвоката ОСОБА_9 ,

потерпілої ОСОБА_10 ,

представників цивільного відповідача ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, кримінальне провадження № 0001152 за апеляційними скаргами представника КП Автопідприємство санітарного транспорту ДМР - адвоката ОСОБА_12 та першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_13 на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2020 року щодо ОСОБА_8 та заперечення на вказані апеляційні скарги, -

ВСТАНОВИЛА:
цим вироком
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровськ, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, неодруженого, працюючого водієм в КП «АТП санітарного транспорту» ДМР, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України і призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік.
На підставі ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_8 повідомляти органи кримінально - виконавчої інспекції про зміну місця проживання, роботи або навчання.
На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України ОСОБА_8 звільнено від кримінальної відповідальності та призначеного покарання, у зв`язку із закінченням строків давності.
Цивільний позов ОСОБА_10 - задоволено частково.
Стягнуто з Комунального підприємства «Автопідприємство санітарного транспорту» Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_10 14 673,91 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Стягнуто з Комунального підприємства «Автопідприємство санітарного транспорту» Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_10 20 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_10 - відмовлено.
Вирішено долю речових доказів.
Вказаним вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні наступного.

Близько 21 годин 00 хвилин 21 грудня 2015 року, ОСОБА_8 , керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ-2107», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався у місті Дніпропетровську по вул. Тітова, з боку вул. Макарова, у напрямку вул. Героїв Сталінграду. На шляху руху, в районі перехрестя з пр. Кірова, ОСОБА_8 , грубо порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки і її змінам, при поданні світлофором червоного сигналу, що забороняє рух, не зупинився перед пішохідним переходом та продовжуючи рух, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_10 , яка перетинала проїжджу частину по пішохідному переходу справа наліво за напрямком його руху на зелений сигнал світлофору для пішоходів.

В результаті дорожньо-транспортної події пішоходу ОСОБА_10 , заподіяні тілесні ушкодження, у вигляді: гострої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, рани тім`яно-потиличної області праворуч, синця лобно-скроневої області ліворуч; закритого уламкового перелому лівої стегнової кістки в середній третині зі зміщенням відламків, закритого перелому правої променевої кістки в середній третині зі зміщенням відламків, закритого перелому правої променевої кістки в типовому місці зі зміщенням відламків, які згідно судово-медичної експертизи №321е від 29.01.2016 року за своїм характером відносяться до ушкоджень середнього ступеню тяжкості, що зумовило тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день).

Порушення правил безпеки дорожнього руху виразилося в тому, що водій ОСОБА_8 , управляючи технічно справним автомобілем «ВАЗ-2107», реєстраційний номер НОМЕР_1 , порушив вимоги п. п. 8.7.3 («е») та 8.10 «Правил дорожнього руху України», що свідчать: п. 8.7.3 («е») «червоний сигнал, у тому числі миготливий, або два червоних миготливих сигнали забороняють рух»; п. 8.10 «У разі подання світлофором або регулювальником сигналу, що забороняє рух, водії повинні зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп лінія), дорожнім знаком 5.62 «Місце зупинки», якщо їх немає; не ближче 10 метрів до найближчої рейки перед залізничним переїздом, перед світлофором, пішохідним переходом, а якщо і вони відсутні та в усіх інших випадках - перед перехрещуваною проїзною частиною, не створюючи перешкод для руху пішоходів», невиконання яких, згідно висновку судово-автотехнічної експертизи № 70/27-49 від 20.01.2016 року, знаходиться в причинному зв`язку з наслідками, що настали.

В апеляційних скаргах:
- прокурор просить вказаний вирок, в частині призначення покарання, скасувати. Провадження закрити, звільнити ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.
В іншій частині вирок залишити без змін.

Прокурор зазначає, що згідно оскаржуваного вироку ОСОБА_8 засуджено за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, вчинене 21.12.2015 року. З урахуванням положень п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України строки давності притягнення до кримінальної відповідальності закінчились 21.12.2018 року.

На думку прокурора, суд першої інстанції, приймаючи рішення повинен був з`ясувати думку ОСОБА_8 щодо закриття провадження у зв`язку із закінченням строків давності і, у разі його згоди звільнити від кримінальної відповідальності та закрити провадження, а при незгоді - звільнити останнього від призначеного покарання на підставі ч. 5 ст. 74 КК України, але суд цього не зробив, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме неправильного тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.

Окрім того відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 369 КПК України судове рішення, у якому суд вирішує обвинувачення по суті, викладається у формі вироку. Судове рішення, у якому слідчий суддя, суд вирішує інші питання, викладається у формі ухвали.

Відповідно до ч. 2 ст. 373 КПК України, якщо обвинувачений визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок і призначає покарання, звільняє від покарання чи від його відбування у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, або застосовує інші заходи, передбачені законом України про кримінальну відповідальність.

Проте суд першої інстанції всупереч зазначених вимог кримінального процесуального закону, одним судовим рішенням у формі вироку, призначив ОСОБА_8 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді обмеження волі строком на 1 рік без позбавлення права керувати транспортними засобами, на підставі ст. 75 КК України - 1 рік іспитового строку, а потім звільнив від кримінальної відповідальності та призначеного покарання у зв`язку з закінченням строків давності, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України.

- представник КП Автопідприємство санітарного транспорту ДМР - адвокат ОСОБА_12 просить вказаний вирок, в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_10 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_10 до КП «Автопідприємство санітарного транспорту» ДМР про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, - відмовити в повному обсязі. В іншій частині вирок залишити без змін.

На думку апелянта, особою, яка має нести відповідальність за шкоду завдану здоров`ю ОСОБА_10 у розмірі витрат на лікування у сумі 14 673,91 грн., є ПрАТ «СК «Саламандра», оскільки розмір завданої позивачу майнової шкоди, у вигляді витрат на лікування, не перевищує ліміт відповідальності страховика за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/3263050 від 08.04.2015 року.

Вважає, що постановляючи оскаржуваний вирок, суд першої інстанції на доводи цивільного відповідача КП «Автопідприємство санітарного транспорту» ДМР належної уваги не звернув, зазначені правові висновки Верховного Суду не врахував та дійшов безпідставного висновку про покладення обов`язку з відшкодування матеріального шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, саме на підприємство, хоча розмір завданої позивачу майнової шкоди, у вигляді витрат на лікування, не перевищує ліміт відповідальності страховика за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Посилається, що вимоги цивільного позову ОСОБА_10 до КП «Автопідприємство санітарного транспорту» ДМР про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 14 673,91 грн. не підлягають задоволенню.

На час ДТП цивільно-правова відповідальність КП «Автопідприємство санітарного транспорту» ДМР була застрахована в ПрАТ «Страхова компанія «Дніпроінмед», на теперішній час ПрАТ «СК «Саламандра» згідно з Полісом N2 АЕ/3263050 від 08.04.2015 року, за яким страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю становить 100 000 грн., 5 % від цієї суми складає 5 000 грн. Отже, в межах суми 5 000 грн. відповідальність з відшкодування завданої ОСОБА_14 моральної шкоди повинна нести страхова компанія.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року по справі № 641/5333/16-ц.

На підтвердження завданих душевних страждань, ОСОБА_10 було надано лист ТОВ «ЕКОДНІПРО» №06-08-620 від 20.10.2017 року, відповідно до якого позивач зверталась до амбулаторною допомогою в медичний центр «Medical Plaza» TOB «ЕКОДНІПРО» 29.06.2017 р., 26.07.2017 р., 04.08.2017 р. та 01.09.2017 р. зі скаргами на: страх поблизу перебування поблизу транспортних шляхів, страх проїзду у транспорті, страх самостійного пересічення перехрестів, мотивований «високою вірогідністю смерті внаслідок можливої дорожньо-транспортної пригоди», постійне відчуття внутрішньої напруги та ін. Сама пацієнтка пов`язує власні скарги з дорожньо-транспортною пригодою, яка трапилась в грудні 2015 року. ОСОБА_10 був встановлений діагноз F43.1 «Посттравматичний стресовий розлад».

Так, підставою для відшкодування моральної шкоди, на думку КП «Автопідприємство санітарного транспорту» може бути висновок лікаря-психіатра лікувально-профілактичного закладу або лікарсько-консультаційної чи медико-соціальної експертної комісії про стрес, депресію чи інші негативні прояви психологічного стану, які зазнала позивач. Проте, відповідних висновків медичних установ ОСОБА_10 до суду не подала, тому факт спричинення моральної шкоди позивачу є недоведеним.

Однак, постановляючи оскаржуваний вирок, суд першої інстанції не врахував той факт, що позивач, пред`явивши вимоги про стягнення, в тому числі з відповідача - КП «Автопідприємство санітарного транспорту», компенсації за заподіяну моральну шкоду, в порушення ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надала жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування фактів у неї наявності моральних страждань та заявленого розміру компенсації.

Враховуючи вищевикладене, вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_10 до КП «Автопідприємство санітарного транспорту» ДМР про відшкодування моральної шкоди у сумі 20 000 гри., оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено фактів у неї наявності моральних страждань та заявленого розміру компенсації моральної шкоди. Крім того, суд першої інстанції не врахував, що у випадку доведення позивачем вказаних позовних вимог, моральна шкода, завдана позивачу ОСОБА_10 , внаслідок ушкодження здоров`я позивача, у розмірі 5 000 грн., має відшкодовуватись позивачу страховою компанією ПрАТ «СК «Саламандра», оскільки дана сума не перевищує ліміту відповідальності страхової компанії за полісом обов`язкового страхування цивільно- правової відповідальності.

На вказані апеляційні скарги обвинуваченим ОСОБА_8 були подані заперечення.

В яких він просив задовольнити апеляційні скарги прокурора та представника цивільного відповідача КП «Автопідприємство санітарного транспорту».

Зазначає, що під час розгляду справи у суді першої інстанції питання про звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінчення строків давності не розглядалося і його згода на закриття справи не з`ясовувалась.

Вважає, що наявні підстави для закриття провадження у справі із звільненням його від кримінальної відповідальності на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінчення строків давності, оскільки він надає свою згоду на закриття справи.

Зазначає, що оскільки шкода потерпілій ОСОБА_10 була завдана внаслідок ДТП водієм ОСОБА_8 під час виконання ним своїх трудових обов`язків, а також враховуючи той факт, що власником автомобіля - джерела підвищеної небезпеки, яким завдана шкода, є Комунальне підприємство «АТП санітарного транспорту» Дніпропетровської міської ради, то її відшкодування має здійснювати саме ця юридична особа. В той же самий час у якості співвідповідача потерпілою у цивільному позові зазначено Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ДШПРОІНМЕД», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Саламандра».

Таким чином, на думку ОСОБА_8 , потерпіла подала до суду позов про стягнення заподіяної шкоди - передчасно. Після звернення до страхової компанії з вироком та заявою про страхове відшкодування, потерпіла ОСОБА_10 зможе реалізувати своє право на повне відшкодування завданої шкоди.

На апеляційну скаргу представника КП Автопідприємство санітарного транспорту ДМР - адвоката ОСОБА_12 були подані заперечення представником ПрАТ Страхова компанія Саламандра - адвокатом ОСОБА_15 , в яких останній просив апеляційну скаргу представника КП Автопідприємство санітарного транспорту ДМР залишити без задоволення.

Посилається, що ОСОБА_10 не зверталась до ПрАТ «СК «Саламандра» із заявою про страхове відшкодування, свої права як потерпілої особи в порядку, визначені Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не реалізувала.

Вважає, що оскаржуваний вирок в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_10 є обґрунтованим та законним.
Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурорів, які просили апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково, а вирішення питання щодо апеляційної скарги представника цивільного відповідача залишили на розсуд суду, обвинуваченого та його захисника, які погодилися з думкою прокурора, думку представників цивільного відповідача, які просили задовольнити апеляційну скаргу цивільного відповідача, потерпілу, яка вважала рішення суду щодо вирішення цивільного позову необґрунтованим, а стягнуту суму коштів на її користь недостатньою, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг та заперечення на них, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника КП Автопідприємство санітарного транспорту ДМР - адвоката ОСОБА_12 не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Серед завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КПК України, міститься вимога про те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура та прийнято законне рішення, як під час розслідування справи, так і за результатами її судового розгляду.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Перевіркою наявних матеріалів встановлено, що суд першої інстанції вказаних вимог не дотримався.
Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме неправильного тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту, колегія зазначає наступне.

Статтею 44 КК Українипередбачено, що особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом. Звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом, здійснюються виключно судом. Порядок звільнення від кримінальної відповідальності встановлюється законом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України,особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули, зокрема, такі строки: три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 284 КПК Українипередбачено, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Згідно ч. 4 ст. 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Тобто суд, встановивши наявність передбачених законом, зокрема ст. 49 КК України, підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності, зобов`язаний прийняти таке рішення, незалежно від того, на якій стадії перебуває кримінальне провадження.

За правилами ч. 3 ст. 288 КПК України, суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого. Відповідно до ст. 11-1 КПК таке звільнення є обов`язковим, за винятком випадку застосування давності, передбаченого ч. 4 ст. 49 КК.

Ухвалити рішення про звільнення особи від кримінальної відповідальності можна лише за наявності її згоди на закриття справи з відповідної підстави, що передбачено абз. 7 п. 2 зазначеної постанови. У тому разі, коли обвинувачений заперечує проти його звільнення від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності, суд ухвалює вирок, призначає винуватій особі покарання та на підставі, ч. 5 ст. 74 КК України звільняє від призначеного покарання.

Незважаючи на вказані вимоги кримінального процесуального закону, суд першої інстанції ухвалив судове рішення, а саме обвинувальний вирок, яким призначив ОСОБА_8 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді обмеження волі строком на 1 рік без позбавлення права керувати транспортними засобами, на підставі ст. 75 КК України звільнив його від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 рік, а потім звільнив від кримінальної відповідальності та призначеного покарання, у зв`язку з закінченням строків давності, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, яке не може бути визнане законним та обґрунтованим з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.286 КК України, яке, згідно ст.12 КК України, відноситься до кримінальних проступків.

Вказане кримінальне правопорушення, згідно висунутого ОСОБА_8 обвинувачення, було вчинено 21.12.2015 року. З урахуванням положень п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України строки давності притягнення до кримінальної відповідальності закінчились 21.12.2018 року.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності та призначеного покарання, у зв`язку із закінченням строків давності, нез`ясував думку ОСОБА_8 щодо закриття провадження у зв`язку із закінченням строків давності, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме неправильного тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту і замість ухвали постановив судове рішення у формі вироку.

Більш того, суд першої інстанції неправильно застосував матеріальний закон, оскільки одночасно своїм вироком звільнив обвинуваченого від покарання, а потім від кримінальної відповідальності, що є неприпустимим.

Тому таке рішення не можна визнати законним.

В апеляційному суді ОСОБА_8 просив звільнити його від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності.

Що стосується доводів апеляційної скарги представника КП Автопідприємство санітарного транспорту ДМР - адвоката ОСОБА_12 щодо неправильно вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_10 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, колегія суддів вважає їх безпідставними та зазначає наступне.

Як передбачено ч. 2 ст. 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Частиною 1 статті 1177 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Як вбачається з матеріалів справи та оскаржуваного рішення, обвинувачений ОСОБА_8 під час скоєння ДТП був працівником Комунального підприємства «Автопідприємство санітарного транспорту» Дніпровської міської ради, та працював водієм та згідно наказу КП«АТП санітарного транспорту» ДМР №233-к/тр від 28.09.2015 року. За ОСОБА_8 був закріплений транспортний засіб - автомобіль санітарний «ВАЗ-2107», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . 24 квітня 2015 року між КП «АТП санітарного транспорту» ДМР та Приватним акціонерним товариством «Страхової компанії «Саламандра» (Приватним Акціонерним товариством «Страхова компанія «Дніпроінмед»), було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що підтверджено копією полісу АЕ №3263050, зі строком дії з 24.04.2015 до 23.04.2016 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання, якого створює підвищену небезпеку.

Згідно пункту 8 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу (статті 130, 132-134 КЗпП), якщо спеціальною нормою закону не встановлено іншого. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та об`єму страждань (фізичних, душевних, психічних), котрі поніс позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалість, можливості відновлення) і з врахуванням інших обставин. При цьому, суд повинен виходити з принципу розумності, справедливості та виваженості.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції при розгляді цивільного позову потерпілої ОСОБА_10 вказаних вимог закону дотримався в повному обсязі, врахувавши доведеність розміру завданої матеріальної та моральної шкоди, яка підтверджується документально. Апеляційну скаргу потерпіла не подавала, про що підтвердила в апеляційному суді.

Також колегія суддів звертає увагу, що обвинувачений ОСОБА_8 в своїх запереченнях на апеляційну скаргу представника КП Автопідприємство санітарного транспорту ДМР - адвоката ОСОБА_12 підтвердив той факт, що відшкодування шкоди має здійснювати Комунальне підприємство «АТП санітарного транспорту» Дніпропетровської міської ради, оскільки шкода потерпілій ОСОБА_10 була завдана ним внаслідок ДТП під час виконання ним своїх трудових обов`язків, а також враховуючи той факт, що власником автомобіля - джерела підвищеної небезпеки, яким завдана шкода, є Комунальне підприємство «АТП санітарного транспорту» Дніпропетровської міської ради.

Відповідно до вимог п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставами для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з вимогами п. 3 ч. 1 ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування судового рішення, є, зокрема, неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 412 КПК України, судове рішення у будь якому разі підлягає скасуванню, якщо за наявності підстав для закриття судом провадження в кримінальній справі його не було закрито.

Приймаючи до уваги вищенаведені обставини, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу представника КП Автопідприємство санітарного транспорту ДМР - адвоката ОСОБА_12 слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково. Оскаржуваний вирок слід скасувати. ОСОБА_8 слід звільнити від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, - закрити.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 412, 413, 417, 419 КПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу представника КП Автопідприємство санітарного транспорту ДМР - адвоката ОСОБА_12 , - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_13 , - задовольнити частково.
Вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2020 року щодо ОСОБА_8 , - скасувати.
Звільнити ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.
Закрити кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.
Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення, і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4