Справа № 161/3479/20 Провадження № 11-кп/802/409/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст.286 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 квітня 2020 року про обвинувачення ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:
Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , із середньою освітою, одруженого, працюючого на посаді водія ПП «Луцькекспрес», раніше не судимого,
засуджено:

-за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі без позбавленням права керувати транспортними засобами.
На підставі ст.ст.75,76 КК України обвинуваченого звільнено від відбування призначеного основного покарання з іспитовим строком три роки із покладенням на нього відповідно до ст.76 КК України обов`язків: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Запобіжний захід ОСОБА_7 до вступу даного вироку в законну силу залишено попередній особисте зобов`язання.
На підставі ч.5 ст.194 КПК України на обвинуваченого покладено обов`язки: прибувати за викликами до суду,повідомляти суд про зміну місця свого постійного проживання.
Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18.10.2018, на вилучене 02.10.2018 в ході проведення огляду місця події майно у кримінальному провадженні №0000475 скасований.
Стягнуто зі ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати на залучення експерта для проведення експертиз на загальну суму 2 972 (дві тисячі дев`ятсот сімдесят дві) гривень 08 коп.
В порядку ст.100 КПК України вироком вирішено долю речових доказів.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за те, що 02 жовтня 2018 року близько 21 год. 35 хв. він, керуючи автомобілем, марки «Volkswagen LT-35 D» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись автомобільною дорогою Н-22 сполученням «Устилуг-Луцьк-Рівне», у напрямку руху від м. Рівне до м. Луцька, зі швидкістю понад 50 км/год., на ділянці дороги поблизу будинку №33, на вул. Рівненській у с. Струмівка Луцького району Волинської області, проявив безпечність та неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, при виникненні небезпеки для руху пішохода ОСОБА_9 , який йшов у зустрічному напрямку, та якого він об`єктивно спроможний був виявити, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, в результаті чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , внаслідок чого останній,згідно з висновком експерта №528 від 22.03.2019, отримав тяжкі тілесні ушкодження: закриту черепно-мозкову травму у вигляді крововиливу під оболонки головного мозку із забоєм головного мозку, крововиливу під м`які тканини чола, забійної рани чола; закриту травму органів грудної клітки у вигляді зламів 2-6 ребер зліва та лівої ключиці, забоїв обох легень, крововиливів в корені легень; садни обличчя, верхніх та нижніх кінцівок, які утворились внаслідок наїзду автобуса із контактом в передню ліву поверхню тіла потерпілого з послідуючим відкиданням потерпілого на дорожнє покриття, та від отриманих травм помер у Луцькій міській клінічній лікарні. Причиною смерті потерпілого стала закрита черепно-мозкова травма у вигляді крововиливів під оболонки головного мозку із забоєм головного мозку.

У прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали, стало грубе порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.п.2.3б), 12.3, п.12.4, 12.9б) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями).

Не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації дій обвинуваченого, прокурор оскаржує вирок суду у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Не погоджується із призначеним покаранням внаслідок його м`якості. Посилається на те, що місцевим судом необґрунтовано застосовано до ОСОБА_7 інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України. Звертає увагу на ступінь тяжкості вчиненого злочину, який належить до категорії тяжких у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, наслідком якого стали тяжкі та невідворотні наслідки смерть людини. Крім того, посилається на те, що судом першої інстанції у вироку не обґрунтовано незастосування до обвинуваченого додаткової міри покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Зауважує, що обвинуваченим були порушені чотири пункти Правил дорожнього руху. Просить вирок суду скасувати, призначивши ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі із позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки.
Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, пояснення прокурора, який подану апеляцію підтримав у повному обсязі, просив вирок суду скасувати та призначити ОСОБА_7 покарання, яке слід відбувати реально, обвинуваченого та його захисника, які апеляційну скаргу заперечили і просили вирок суду залишити без змін, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, є правильною і ґрунтується на зібраних у передбаченому кримінальним процесуальним законом порядку та перевірених у судовому засіданні доказах, яким суд дав належну юридичну оцінку, і які ніким з учасників судового провадження не оспорюються.
Згідно з вимогами ст.65 КК України суд, призначаючи покарання, враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
На думку суду апеляційної інстанції, доводи прокурора про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого є необґрунтованими.
Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).

Посилання в апеляційній скарзі прокурора на те, що суд, призначаючи покарання обвинуваченому, не врахував тяжких наслідків у вигляді смерті потерпілого, є безпідставними, оскільки заподіяння смерті потерпілому внаслідок порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, є однією з ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за якою обвинувачується ОСОБА_7 .

Відповідно до ч.4 ст.67 КК України, якщо будь-яка з обставин, що обтяжує покарання, передбачена в статті Особливої частини цього Кодексу як ознака злочину, яка впливає на його кваліфікацію, суд не може ще раз враховувати її при призначенні покарання як таку, що обтяжує останнє.
При призначенні покарання судом першої інстанції враховано, що ОСОБА_7 вчинив необережний злочин, який за ступенем тяжкості належить до категорії тяжких.
До обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, суд відніс щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування завданої злочином шкоди.
Обтяжуючих покарання обставин судом не встановлено.
Місцевим судом враховано, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, має постійне місце проживання та роботи, а також міцні соціальні зв`язки, характеризується виключно позитивно.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу на позицію потерпілої, яка претензій до обвинуваченого не мала, щодо міри покарання покладалася на розсуд суду.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції враховує, що така позиція потерпілої сторони у судових засіданнях місцевого та апеляційного судів не є обов`язковою для суду, натомість враховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України, і не має над ними юридичної переваги.
Крім того, апеляційний суд також звертає увагу на те, що після вчинення необережного злочину ОСОБА_7 відразу звернувся до потерпілої з допомогою та відшкодував завдані збитки, а також не був помічений у будь-яких інших протиправних діях.
На переконання суду апеляційної інстанції, враховуючи відсутність обтяжуючих покарання обставин та усі вищенаведені пом`якшуючі обставини, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, повне визнання вини, особу ОСОБА_7 , який раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, має міцні соціальні зв`язки, позитивні характеристики, відшкодував потерпілій заподіяну злочином шкоду, та думку потерпілої сторони, яка щодо покарання покладалася на розсуд суду, місцевим судом обґрунтовано застосовано до обвинуваченого інститут звільнення від основного покарання з випробуванням.

Щодо доводів сторони обвинувачення проте, що судом першої інстанції у вироку не обґрунтовано не застосування до обвинуваченого додаткової міри покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, на переконання апеляційного суду, вони є голослівними.

Місцевий суд врахував особу винного, який працює на посаді водія, та ту обставину, що керування транспортним засобом є основним та єдиним джерелом доходу його родини, а тому не призначив додаткову міру покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Також апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
А Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».
Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.
Отже, призначене ОСОБА_7 покарання апеляційний суд вважає таким, що повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, і не є надто м`яким, як про це зазначено в апеляційній скарзі. Крім того, застосування щодо ОСОБА_10 інституту звільнення від покарання повністю відповідає практиці Європейського Суду з прав людини.
На думку суду апеляційної інстанції, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.
Порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.
Законних підстав для скасування вироку та задоволення апеляційної скарги з наведених у ній мотивів, суд апеляційної інстанції не вбачає.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 квітня 2020 року щодо ОСОБА_7 без змін.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді