У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 жовтня 2019 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю слідчого ОСОБА_3 , представника власника майна адвоката ОСОБА_4 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання слідчого у кримінальному провадженні № 0000082 від 29.03.2019 року слідчого відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП в Закарпатській області майора поліції ОСОБА_5 погоджене прокурором відділу прокуратури Закарпатської області ОСОБА_6 про накладення арешту на майно, -

ВСТАНОВИВ:
Слідчий слідчого відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП в Закарпатській області майор поліції ОСОБА_5 за погодженням з прокурором відділу прокуратури Закарпатської області ОСОБА_6 звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на мобільні телефони марки «Мейзу» ІМЕІ 1 НОМЕР_1 , ІМЕІ 2 НОМЕР_2 з наявною в ньому сім-картою оператора «ВФ Україна» НОМЕР_3 та мобільний телефон марки «Соні», ІМЕІ 1 НОМЕР_4 , ІМЕІ 2 НОМЕР_5 з наявною в ньому сім-карами оператора ПрАТ «Київстар» : НОМЕР_6 та НОМЕР_7 .

В обгрунтування вимог клопотання слідчий посилається на те, що слідчою групою відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління ГУНП в Закарпатській області здійснюється досудове розслідування кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1,2 ст. 307 КК України, відомості про які внесені до ЄРДР 29.03.2019 за №0000082.
Досудовим розслідування встановлено, що ОСОБА_7 , лідер злочинної організованої групи осіб, з відповідним розподілом функцій та обов`язків між ними, яка здійснює протиправну діяльність, пов`язану з незаконним обігом наркотиків на території Закарпатської області, а саме організацію та здійснення контрабанди, зберігання виготовлення в лабораторних умовах, з метою подальшого незаконного збуту наркотичних засобів та психотропних речовин на території регіону.
Разом з тим встановлено, що до даної злочинної групи причетна ОСОБА_8 , мешканка АДРЕСА_1 , яка виконує функцію дилера наркотичних засобів та сприяє незаконному збуті наркотиків на території м. Мукачево.
17 вересня 2019 року органом досудового розслідування, на підставі ухвали слідчого судді Бориспільського міськрайонного суду Київської область проведено обшук за адресою АДРЕСА_1 за місцем проживання ОСОБА_8 , в ході якого було вилучено наступні речі: мобільний телефон марки «Мейзу» ІМЕІ 1 НОМЕР_1 , ІМЕІ 2 НОМЕР_2 з наявною в ньому сім-картою оператора «ВФ Україна» НОМЕР_3 та мобільний телефон марки «Соні», ІМЕІ 1 НОМЕР_4 , ІМЕІ 2 НОМЕР_5 з наявною в ньому сім-карами оператора ПрАТ «Київстар» : НОМЕР_6 та НОМЕР_7

Приймаючи до уваги викладене та те , що вилучені під час проведення обшуків речі можуть являтися речовими доказами, а також необхідністю у проведенні огляду вказаних вилучених речей слідчий просить накласти арешт на мобільні телефони марки «Мейзу» ІМЕІ 1 НОМЕР_1 , ІМЕІ 2 НОМЕР_2 з наявною в ньому сім-картою оператора «ВФ Україна» НОМЕР_3 та мобільний телефон марки «Соні», ІМЕІ 1 НОМЕР_4 , ІМЕІ 2 НОМЕР_5 з наявною в ньому сім-карами оператора ПрАТ «Київстар» : НОМЕР_6 та НОМЕР_7 .
В судовому засіданні слідчий клопотання підтримав, просив його задовольнити та пояснив, що у слідства є дані, про те, що ОСОБА_8 підтримує тісний зв`язок із фізичними особами даної злочинної групи,зокрема із гр. ОСОБА_7 . Накладення арешту є необхідним з метою огляду мобільних телефонів.

Представник власника майна ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечила, просила відмовити у його задоволенні, зазначивши що досудовим слідством на даний час гр. ОСОБА_8 не встановлено статус, та слідчим не додано докази причетності ОСОБА_8 до даного злочину.

Заслухавши доводи слідчого, представника власника майна, перевіривши докази, якими обґрунтовується клопотання, слідчий суддя приходить до наступних висновків.

Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна. Відповідно до ч.5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.
Відповідно до ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Відповідно до ч.1 ст. 100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160 - 166, 170 - 174 цього Кодексу.
Відповідно до частини 1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Таким чином арешт може бути накладено на майно у вигляді речей, документів ( в тому числі цінних паперів, грошей (у будь якій валюті готівкою або безготівковому вигляді), на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, корпоративні права.
Згідно положень ч.2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу (ч. 2, ч. 3 ст. 170 КПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.
Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Згідно ч.10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
Частиною 11 ст.170 КПК України визначено, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосуванняпризведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Відповідно до ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу, а відповідно до ч. 5 ст. 132 КПК України під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенціїз правлюдини передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Слідчим суддею встановлено, що СУ ГУНП в Закарпатській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження, відомості про яке 29.03.2019 року внесені до ЄРДР за № 0000082 , попередня правова кваліфікація ч.1,2 ст. 307 КК України,.
В клопотанні слідчий просить суд накласти арешт на мобільні телефони марки «Мейзу» ІМЕІ 1 НОМЕР_1 , ІМЕІ 2 НОМЕР_2 з наявною в ньому сім-картою оператора «ВФ Україна» НОМЕР_3 та мобільний телефон марки «Соні», ІМЕІ 1 НОМЕР_4 , ІМЕІ 2 НОМЕР_5 з наявною в ньому сім-карами оператора ПрАТ «Київстар» : НОМЕР_6 та НОМЕР_7 .
Доводи слідчого про те, що арешт накладається на майно з метою огляду мобільних телефонів, про що зазначив слідчий в судовому засіданні та в клопотанні , слідчий суддя вважає такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, суперечать приписам ч.2 ст. 170 КПК України та не підтвердженими відповідними процесуальними рішеннями, належним чином не вмотивованими.

Надані суду матеріали кримінального провадження не містять жодного обгрунтування необхідності накладення арешту на майно, а саме на мобільні телефони.
На думку слідчого судді відсутні достатні підстави вважати, що майно мобільні телефони марки «Мейзу» та мобільний телефон марки «Соні», відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

При оцінці доводів клопотання слідчий суддя також вважає, що у клопотанні слідчого не вказується на наявність даних у підтвердження ризиків приховування, втрати, передачі чи відчуження вилученого майна.

Слідчий суддя також вважає, що слідчий не довів, що незастосування заходів забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна шляхом заборони його використання та розпорядження ним може призвести до його зникнення, втрати або пошкодження, або настанні інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню, що завдання кримінального провадження можуть бути досягнуті і шляхом застосування менш обтяжливих заходів забезпечення цього провадження.

КПК України передбачено, що арешт на майно з метою збереження речових доказів можливий, коли існує сукупність розумних підстав і підозр вважати, що таке майно є доказом злочину.
Крім того, матеріали не містять відомостей про те, що ОСОБА_8 має статус підозрюваної або обвинуваченої, щодо неї відсутні відомості в Єдиному реєстрі досудових розслідувань, цивільний позов до цієї особи не пред`явлений.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що майно, зазначене у клопотанні слідчого, є предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, набуте злочинним шляхом, є доходом від вчиненого злочину або отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину, тобто вказане у клопотанні слідчого майно не відповідає критеріям, зазначеним у зазначеним у статті 98 КПК України

Отже достатніх доказів для застосування підстав для арешту майна визначених в п.1 ч.2 ст. 170 КПК України не надано.
У постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ) від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України.
Вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна у спосіб, що може призвести до надмірного обмеження правомірного його володіння, а тим більше встановлення такого обмеження неправомірно, не відповідає приписам статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статей 170, 173 КПК України.
Неправомірність вилучення майна, з порушенням процесуальних норм порядку здійснення даних слідчих дій містять очевидні ознаки порушення ст.1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо вільного володіння майном, втручання у право особи на повагу до її приватного та сімейного життя, передбаченого ст. 8 Конвенції, так як воно не здійснювалося "згідно із законом", не переслідувало легітимну ціль або цілі згідно з пунктом 2 та було "необхідним у демократичному суспільстві" у тому сенсі, що воно було пропорційним цілям, які мали бути досягнуті (рішення у справі "Ельсхольц проти Німеччини" (Elsholz v. Germany) [ВП], заява № 25735/94, п. 45, ECHR 2000-VI).
Слідчий суддя переконаний, що висновок органу досудового розслідування щодо відповідності майна тим чи іншим ознакам ст. 98 КПК України може бути зроблений лише в тексті постанови, яка має відповідати вимогам ч. 5 ст. 110 КПК України, зокрема містити мотиви прийнятого рішення.

Слідчим до матеріалів клопотання додано постанову про визнання предмету речовим доказом від 17.09.2019 в якій слідчим не вмотивовано прийняття рішення про визнання мобільного телефону марки «Мейзу» та мобільного телефону марки «Соні», речовим доказом.

Враховуючи вище наведене слідчий суддя вважає, що клопотання є необґрунтованим та безпідставним, оскільки особа, що його подала, не довела необхідність такого арешту.
Відповідно до ч.3 ст.173 КПК України відмова у задоволенні клопотання або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі всього тимчасово вилученого майна.

Керуючись ст.ст. 170-173, 372, 395 КПК України, слідчий суддя,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання слідчого у кримінальному провадженні №0000082 від 29.03.2019 року слідчого відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП в Закарпатській області майора поліції ОСОБА_5 погоджене прокурором відділу прокуратури Закарпатської області ОСОБА_6 про накладення арешту на майно відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Повний текст ухвали складено і проголошено 21.10.2019 року о 08 52 годині.
Слідчий суддя Ужгородського
міськрайонного суду ОСОБА_1