Справа №295/8581/20
УХВАЛА
Іменем України

31.07.2020 року м. Житомир

Слідчий суддя Богунського районного суду м. Житомира ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Житомирі клопотання ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0000668 від 05.08.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України, -

В С Т А Н О В И В :

Заявник звернувся до суду з клопотанням про часткове скасування арешту, накладеного ухвалою слідчого судді Богунського районного суду м. Житомира від 13.08.2019 року у частині користування автомобілем марки «Audi A6» державний номерний знак НОМЕР_1 , який належать користувачу ОСОБА_4 .

На обґрунтування своїх доводів вказав, що 04.08.2020 року близько 12 год. 40 хв. на 156 км автодороги « Київ-Чоп» у с. Іванівка, Житомирського району зупинено автомобіль «Fort Transit» д.н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_5 , який перевозив автомобіль марки «Audi A6», державний номерний знак НОМЕР_1 , який належать користувачу ОСОБА_4 та виявлено ознаки підробки номеру кузова. В ході проведення огляду місця події зазначений автомобіль було вилучено та 13.08.2019 року слідчим суддею Богунського районного суду м. Житомира накладено арешт.

05.08.2019 вказана подія внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000668 та розпочате досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України.

Звертає увагу суду на те, що жодній особі в рамках даного кримінального провадження не пред`являлася підозра.

Адвокат ОСОБА_3 судове засідання не з`явився, надійшла заява про проведення розгляду справи без його участі.

Слідчий СВ Житомирського ВП ГУ НП в Житомирській області, який уповноважений здійснювати досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000668 від 05.08.2019 року також не з`явився.

Прокурор надіслав заяву про розгляд клопотання в його відсутність, не заперечував щодо його задоволення.

Відповідно до ч. 3 ст. 306 КПК України відсутність слідчого, прокурора, рішення, дії чи бездіяльність якого оскаржується, не є перешкодою для розгляду скарги, а оскільки законом передбачені стислі терміни для розгляду даної категорії скарг, вважаю за можливе розглянути скаргу за відсутності суб`єкта оскарження на підставі наявних матеріалів.

Слідчий суддя, дослідивши матеріали скарги і представлених копій матеріалів кримінального провадження № 0000668 від 05.08.2019 року, дійшов до висновку, що клопотання підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Зі змісту ч. 2 ст. 170 КПК України вбачається, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Частина 3 статті 170 КПК України визначає, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті (збереження речових доказів), арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Нормами ч. 10 ст.170 КПК України встановлено, що арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку, в тому числі і на рухоме майно.

Частина 11 ст. 170 КПК України визначає, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Згідно ч.1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Встановлено, що ухвалою слідчого судді Богунського районного суду м. Житомира від 13.08.2019 року, в рамках кримінального провадження № 0000668 від 05.08.2019 року, накладено арешт на автомобіль марки «Audi A6» державний номерний знак НОМЕР_1 , який належать користувачу ОСОБА_4 .

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобі серії НОМЕР_3 автомобіль марки «Audi A6» державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_6 та в матеріалах кримінального провадження відсутні будь які докази про неправомірність набуття права власності на транспортний засіб.

Слідчий суддя зазначає, що арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження.

При вирішенні клопотання про скасування арешту майна, слідчий суддя враховує підстави для арешту майна, зокрема, що арешт майна застосовується з метою забезпечення збереження речових доказів, тощо.

Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Слідчим не доведено, що існують обставини, які підтверджують, що не застосування арешту майна призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Статтею 62 Конституції України передбачено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Положеннями статей 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Вищевказані положення кримінального процесуального Закону кореспондуються із ст. 41 Конституції України та ст.ст. 316, 317, 321 ЦК України, відповідно до яких ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно частин 1, 2 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Слід зауважити, що статтею 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки, тобто, а такий, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.

Слідчим не надано будь-яких доказів на підтвердження повідомлення будь-кому про підозру.

Статтею 2 КПК України закріплено, що завдання кримінального провадження с захист особи, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного і неупередженого розслідування з тим, щоб жоден невинуватий не був обвинувачений чи засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу.

Крім того, на підставі вимог ч. 5 ст. 9 КПК України, слідчий суддя враховує, що виходячи з положень Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Також, у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції зазначено, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі "АГОСІ" проти Сполученого Королівства" (AGOSI v. the United Kingdom від 24 жовтня 1986 року, серія А, № 108, п. 52). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

У справі Раймондо проти Італії (Raimondo v. Italy, рішення 24.01.1994), в якій заявник скаржився на контроль за використанням власності в зв`язку з провадженням кримінального розслідування, не знайшовши у цьому випадку порушення ст.1 протоколу № 1, Суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань (п.35).

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ч. 2 ст. 1 КПК України).

Питання арешту майна, а саме його накладення, скасування є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження (п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України).

При цьому, застосування заходів забезпечення кримінального провадження є неможливим, якщо потреби досудового розслідування не виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні.

Слід зазначити, що при розгляді клопотання встановлено, що досудове розслідування в кримінальному провадженні за фактом вчинення злочину та накладений слідчим арешт триває значно тривалий проміжок часу, що не може бути виправдано будь-якими суспільними чи публічними інтересами та безумовно свідчить про порушення строків проведення досудового розслідування. Більше того, протягом цього часу органом досудового розслідування не висунуто обвинувачення (не повідомлено про підозру) будь-якій особі, в той час як у відповідно до ст. 6 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.

Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Обмеження в одній із складових права власності на необмежений час (права користування, володіння річчю), порушує принцип правової визначеності та право власності володільця (користувача) майна, яке гарантується ЦК України, Конституцією України, ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини.

Відповідно до п.2 розділу 2.6 Узагальнення судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування запобіжних заходів забезпечення кримінального провадження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07.02.2014 року зазначено, що відносно осіб, які не є підозрюваними( яким у порядку, передбаченому ст.ст. 276-279 КПК повідомлено про підозру, або яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення), обвинуваченими (особа, обвинувальний акт щодо якої передано до суду в порядку, передбаченому ст. 291 КПК) або особам, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, не може бути прийнято ухвалу про арешт майна.

На думку слідчого судді тривале позбавлення права користувача користування майном, є порушенням його права власності, гарантованого ст. 41 Конституції України без обґрунтованих на те причин та при тому, що в межах кримінального провадження тривалий час досудового розслідування фактично не здійснюється.
За таких обставин, коли особа, відносно майна якої застосовано арешт, не є підозрюваним, особою, яка в силу закону не несе відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного або неосудної особи, а ні слідчим, а ні прокурором не спростовано доводів клопотання адвоката ОСОБА_3 , не наведено об`єктивних та чітких підстав для необхідності продовження застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна, яке перебуває у користуванні ОСОБА_4 , слідчий суддя дійшов висновку, що підстав для застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, а звідси підстав для подальшого обмеження права користування ОСОБА_4 не має, слідчий суддя вважає необхідним частково скасувати застосовані заходи забезпечення.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 98, 170 -174, 309 КПК України, слідчий суддя,-

Постановив :

Клопотання ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про часткове скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0000668 від 05.08.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України, накладеного ухвалою слідчого судді Богунського районного суду м. Житомира від 13.08.2020 року - задовольнити.

Скасувати частково арешт, накладений ухвалою слідчого судді Богунського районного суду м. Житомира від 13.08.2019 року на автомобіль марки «Audi A6» державний номерний знак НОМЕР_1 , який перебуває у користуванні ОСОБА_4 , та зобов`язати слідчого, в провадженні якого перебуває дане кримінальне провадження безоплатно повернути вказаний вище автомобіль на відповідальне зберігання ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1