Дата документу 01.07.2020 Справа № 316/126/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
______________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/807/1188/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 316/126/20 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участі:

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції з Енергодарським міським судом Запорізької області, ДУ «Вільнянська УВП № 11», матеріали оскарження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на ухвалу Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 18 травня 2020 року, якою щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Енергодара Запорізької області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України,
задоволено клопотання прокурора та продовжений строк тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів, тобто, по 25 липня 2020 року включно,

в с т а н о в и л а:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 18 травня 2020 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити щодо ОСОБА_9 у задоволенні клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Апелянт вважає, що прокурор, звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, не виклав обставини, які доводять, що заявлені раніше ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання ОСОБА_9 під вартою.

Також захисник посилається на наявність у ОСОБА_9 міцних соціальних зв`язків, а саме, що він має постійне місце проживання та реєстрації, не має будь-якого наміру переховуватись від органів досудового розслідування та суду, наразі обвинувачується у вчиненні злочину після закінчення строку дії обраного запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Крім того, апелянт звертає увагу на те, що в ухвалі суду зазначено про знаходження на розгляді суду кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_9 , що підозрюється у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, тобто, як вважає захисник, не визначений процесуальний статус ОСОБА_9 , а зміна процесуального статусу ОСОБА_9 з підозрюваного на обвинуваченого та початок стадії судового провадження у суді першої інстанції виключають автоматичне продовження застосування запобіжних заходів, обраних слідчим суддею до ОСОБА_9 на стадії досудового розслідування як до підозрюваного, отже, у разі відсутності вмотивованого рішення суду, яким дозволено позбавлення особи свободи на період, визначений цим судовим рішенням, така особа має бути негайно звільнена, що узгоджується з рішенням Конституційного суду України від 23 листопада 2017 року, справа № 1-28/2017.

Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції суддю-доповідача про суть судового рішення та доводи апеляційної скарги, обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу, прокурора із запереченнями стосовно доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.

З наданих матеріалів вбачається, що в провадженні Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України.

Під час судового розгляду прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яке було задоволено судом першої інстанції.

З таким рішенням суду погоджується й колегія суддів, з огляду на таке.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

За змістом ст. 199 КПК України, розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд має з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

При вирішенні питання про законність рішення суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою, колегія суддів бере до уваги те, що кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, що обумовлює наявність певних особливостей та істотно відрізняє порядок перевірки судового рішення від аналогічних рішень суду, які ухвалені на стадії досудового розгляду кримінального провадження.

Як вбачається із матеріалів контрольного провадження, питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою було вирішене на стадії судового розгляду, тобто, це питання вирішувалось на стадії, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання перестала існувати і на її заміну висунуте обвинувачення, отже, при вирішенні питання про продовження строків тримання під вартою у суді першої інстанції на стадії судового провадження та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції, вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Суд першої інстанції, перевіряючи доводи прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, всупереч доводам апелянта, правильно встановив, що заявлені прокурором ризики, такі як можливість обвинуваченого переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення, об`єктивно існують та для їх запобігання необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою.

Виходячи з практики Європейського Суду з прав людини, вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя, при цьому, небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують, та міжнародними контактами.

Як зазначає Європейський суд з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

Згідно з матеріалами провадження, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, санкцією якої передбачено покарання від трьох до семи років позбавлення волі, що свідчить про те, що обвинувачений, будучи обізнаним про ступінь тяжкості інкримінованого йому злочину та покарання, яке загрожує йому в разі визнання його винуватим, може здійснити спроби переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкримінований йому злочин, що свідчить про існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

При цьому, колегія суддів вважає, що ризик переховування посилюється тим, що з метою ухилення від покарання за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого ОСОБА_7 обвинувачується, останній може визнати, що негативні наслідки від спроби переховуватись від суду, створять для нього меншу шкоду, ніж ймовірність бути притягнутим до кримінальної відповідальності з призначенням відповідного покарання.

Крім того, з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 раніше судимий, наразі обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення через нетривалий проміжок часу після звільнення з місць позбавлення, щодо нього на розгляді Великобілозерського районного суду Запорізької області перебуває кримінальне провадження по його обвинуваченню за ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 187, ч. 2 ст. 345 КК України, що в цілому негативно впливає на репутацію обвинуваченого, свідчить про стабільність його антисуспільної поведінки та схильність до вчинення злочинів, а у сукупності з даними про його особу, який не одружений, не має на утриманні дітей або осіб похилого віку, тобто, не має стійких соціальних зв`язків, свідчить, на переконання апеляційного суду, про те, що останній може вдатися до спроб вчинення іншого кримінального правопорушення, тобто, про існування ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Отже, на думку колегії суддів, існування ризиків, передбачених п. 1 та п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, ґрунтується на реальних фактичних даних, при цьому, наразі ці ризики не втратили своєї актуальності, не зменшилися та не перестали існувати, отже, виправдовують тримання ОСОБА_7 під вартою.

Що стосується доводу апелянта про те, що зміна процесуального статусу ОСОБА_9 з підозрюваного на обвинуваченого та початок стадії судового провадження у суді першої інстанції виключають автоматичне продовження застосування запобіжних заходів, обраних слідчим суддею до ОСОБА_9 на стадії досудового розслідування як до підозрюваного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з чинними нормами КПК України, зміна процесуального статусу особи з підозрюваного на обвинуваченого не виключають продовження застосування запобіжних заходів, обраних слідчим суддею до такої особи на стадії досудового розслідування, як до підозрюваного, як це трактується в апеляційній скарзі захисника.

Так, питання щодо обрання, скасування або зміни запобіжного заходу в суді врегульовано статтею 331 КПК України, частиною першою якої передбачено, що суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого, а частиною третьою вказаної статті встановлено порядок розгляду питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою.

Отже, відповідно до вимог ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта. За наслідками розгляду питання суд своєю мотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Глава 18 КПК України не містить будь-яких застережень щодо неможливості продовження дії запобіжного заходу, обраного підозрюваному на стадії досудового розслідування провадження слідчим суддею, після передачі обвинувального акта до суду.

В ухвалі про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слідчий суддя згідно зі ст. 197 КПК України зазначає строк дії ухвали.

Відповідно до вимог ст. 203 КПК України, ухвала про застосування запобіжного заходу припиняє свою дію після закінчення строку дії ухвали про обрання запобіжного заходу, ухвалення виправдувального вироку чи закриття кримінального провадження у порядку, передбаченого цим кодексом.

Отже, із змісту ст. 203 КПК України, ухвала слідчого судді про обрання підозрюваному запобіжного заходу, у тому числі, у вигляді тримання під вартою в межах визначеного у ній строку, може діяти до моменту виправдувального вироку чи закриття кримінального провадження у суді, тобто така ухвала не припиняє своєї дії у зв`язку із зміною процесуального статуту особи, яка притягується до кримінального відповідальності, - з підозрюваного на обвинуваченого.

Вказуючи на те, що зміна процесуального статусу особи у кримінальному провадженні може припинити дію ухвали слідчого судді про обрання запобіжного заходу, захисник послався на рішення Конституційного Суду України від 23 листопада 2017 року у справі № 1-28/2017, проте, таке посилання є некоректним.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 23 листопада 2017 року у справі № 1-28/2017, яким визнано неконституційним положення третього речення частини третьої статті 315 КПК України, зазначено, що зміна процесуального статусу особи з підозрюваного на обвинуваченого (підсудного) на початок стадії судового провадження в суді першої інстанції виключають автоматичне продовження застосування запобіжних заходів, обраних слідчим суддею до такої особи на стадії досудового розслідування як до підозрюваного.

У кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 не мало місце автоматичне продовження дії запобіжного заходу, обраного слідчим суддею на досудовому розслідуванні як до підозрюваного, оскільки строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою неодноразово продовжувався судом.

Виходячи з наведеного, колегія суддів не може погодитись з твердженням захисника про невизначення у кримінальному провадженні статусу ОСОБА_7 та про те, що при зміні статусу особи, яка притягується до кримінального відповідальності, - з підозрюваного на обвинуваченого, припиняється дія ухвали слідчого судді про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та в разі відсутності вмотивованого рішення суду, яким дозволено позбавлення особи свободи на період, визначений цим рішенням, така особа має бути негайно звільнена.

Що стосується даних про особу ОСОБА_7 , на які захисник посилається в апеляційній скарзі, а саме, що він має постійне місце проживання та реєстрації, не має будь-якого наміру переховуватись від органів досудового розслідування та суду, наразі обвинувачується у вчиненні злочину після закінчення строку дії обраного запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, то вони, як вважає колегія суддів, не можуть бути підставою для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, оскільки не спростовують і не зменшують достатньою мірою ризики, що стали підставою для застосування та продовження щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та не мають такого ступеню довіри, які можуть бути враховані судом як такі, що мають запобіжний вплив на поведінку обвинуваченого.

За зазначених вище обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, адекватно оцінив ступінь порушення цінностей суспільства у даному кримінальному провадженні та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, у зв`язку з чим, не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції по доводам апеляційної скарги захисника.

Крім того, колегією суддів при апеляційному розгляді не встановлено й істотних порушень кримінального процесуального закону, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 18 травня 2020 року, якою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 задоволено клопотання прокурора та продовжений строк тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів, тобто, по 25 липня 2020 року, включно, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: