КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/880/2021 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України Суддя - доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретарів судового

засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження №0000431 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 13 серпня 2020 рокущодо обвинуваченого

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Коростень Житомирської області, українця, громадянина України, працюючого у ПП «Вікінг», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 13 серпня 2020 року ОСОБА_6 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.
На підставі положень ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 (два) роки.
На підставі вимог ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_6 наступні обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.
Стягнуто з ОСОБА_6 процесуальні витрати в сумі 2826 (дві тисячі вісімсот двадцять шість) гривень 18 коп. на користь держави.
Вирішено долю речових доказів.

Згідно вироку, 16.04.2019, приблизно о 18 год. 20 хв., ОСОБА_2 , керуючи технічно справним сідловим тягачем марки "DAF XF 105.460", номерний знак НОМЕР_1 в зчепленні зі спеціалізованим напівпричепом Н/ПР-Цистерна-Е марки «ALI RIZA USTA», модель «A3-TY», номерний знак НОМЕР_2 , рухався по проїзній частині вулиці Привокзальної у місті Києві, зі сторони вулиці Бориспільської в напрямку Харківського шосе, розташовуючись у другій смузі, з трьох наявних в його напрямку руху, наближаючись до трамвайної зупинки «Станція міської електрички Дарниця», позначеної інформаційно-вказівним дорожнім знаком 5.42,1 «Пункт зупинки трамвая» Правил дорожнього руху України (посадка та висадка пасажирів на якій здійснюється з проїзної частини).
В цей час, на вищезазначеній зупинці, водій трамваю № 29 здійснював посадку (висадку) пасажирів, серед яких перебував пасажир ОСОБА_9 .. Після виходу з салону трамваю, ОСОБА_9 (серед інших пішоходів) розпочав рух по проїзній частині вул. Привокзальної в напрямку тротуару, тобто зліва на право відносно руху транспортного засобу, який наближався.
Наблизившись до зупинки трамваю, водій ОСОБА_6 зупинив керований ним транспортний засіб, щоб дати дорогу пішоходам.
Під час руху ОСОБА_6 грубо порушив вимоги п.п. 1.3, 1.5, 2.3 підпункт «б», 10.1, 18.8 Правил дорожнього руху України:
- п. 1.3: учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими;
- п. 1.5: дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;
- п. 2.3 підпункту «б»: для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;
- п. 10.1: перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;
- п.18.8: Водій транспортного засобу повинен зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, які йдуть з боку відчинених дверей до (або від) трамвая, що стоїть на зупинці, якщо посадка чи висадка проводиться з проїзної частини чи посадкового майданчика, розміщеного на ній.
Продовжувати рух дозволяється лише тоді, коли пішоходи залишать проїзну частину і в трамваї зачиняться двері.
Порушення вищевказаних вимог Правил дорожнього руху України з боку водія ОСОБА_6 виявились в тому, що він, керуючи технічно справним сідловим тягачем марки "DAF XF 105.460", номерний знак НОМЕР_1 в зчепленні із спеціалізованим напівпричепом Н/ПР-Цистерна-Е марки «ALI RIZA USTA», модель «A3-TY», номерний знак НОМЕР_2 , зупинившись перед трамвайною зупинкою «Станція міської електрички Дарниця», позначеною інформаційно-вказівним дорожнім знаком 5.42.1 «Пункт зупинки трамвая» Правил дорожнього руху України, щоб надати дорогу пішоходам, які рухались по проїзній частині з боку відчинених дверей трамвая № НОМЕР_3 , маючи об`єктивну змогу усвідомлювати, що перебуває на ділянці дороги, яка вимагає від водія особливої уваги, обумовленої перебуванням в безпосередній близькості від зупинки громадського транспорту та в місці найбільш вірогідного перебування пішоходів на проїзній частині, будучи обізнаним, що в даному випадку діє перевага пішоходів перед транспортними засобами, що посадка (висадка) пасажирів здійснюється саме з проїзної частини, а також, що оглядовість з робочого місця водія обмежується конструктивними особливостями кабіни транспортного засобу та перешкоджає можливості бачити об`єктивну дорожню обстановку, проявив неуважність, не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасника руху, не впевнився належним чином, що всі пішоходи залишили проїзну частину та, створивши загрозу життю та здоров`ю громадян, відновив рух, внаслідок чого скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_9 , який рухався з боку відчинених дверей трамвая до тротуару та мав безперечну перевагу в русі.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді: забиття у ділянці хвостової частини лівої брови, синець на нижньому віці лівого ока, синець на верхньому віці правого ока, садно на спинці носа зліва, група синців на рівні лівої ключиці з переходом на передню поверхню лівого плечового суглобу, що за своєю формою утворює малюнок протектора колеса у вигляді витягнутих шестикутників з довжиною сторони по 2 см, численні дрібні синці на зовнішній поверхні лівого плеча у нижній та середній третинах, що частково зливаються між собою, аналогічного характеру синці є на передній поверхні грудної клітини зліва від рівня 4 до 8-го ребра між навкологрудинною та передньо - пахвовою лініями, синець по ходу гребня лівої здухвинної кістки з переходом на передню поверхню лівого стегна у верхній його третині, розрив шкіри мошонки зліва з якого випадають петлі тонкої кишки, садно на передній поверхні лівого колінного суглобу, група синців на передній поверхні грудної клітини справа у підключичній області, що за своєю формою утворює малюнок протектора колеса, контурні синці між середньо-ключичною та середньо-паховою лініями, від рівня 4-го ребра до 8 - го, синець на животі вище та правіше пупка, розрив ребер від 1-го по передньо -ключичній лінії зліва через грудну до 8 ребра по середньо-ключичній лінії 3-10 по задньо-паховій лінії зліва, 2-10 ребер по навколохребетовій лінії справа, від 2-го ребра по навколохребетовій лінії справа до 9 - го ребра по середньо-паховій справа, 5-7 ребер по лапатковій лінії справа, переломи 2 -4 ребер по задньо-паховій лінії зліва, 3-8 ребер по передньо - паховій лінії зліва, руйнування задньої стінки правого та лівого шлуночків серця, поперековий розрив несхідного відділу дуги аорти, крововиливи під плерву легень та їх розриви, руйнування правої долі печінки, руйнування селезінки, переломи кісток тазу, відшарування шкіри з підшкірно-жировою тканиною по зовнішній поверхні лівого стегна. Виявлені ушкодження виникли внаслідок дії тупих предметів, безпосередньо перед настанням смерті та могли утворитися внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - наїзду транспортного засобу на пішохода з перекачуванням коліс через тіло потерпілого. Всі зазначені тілесні ушкодження у своїй сукупності мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя в момент їх утворення.
Смерть ОСОБА_9 настала внаслідок множинних переломів кісток скелету з пошкодженням внутрішніх органів.
Порушення водієм ОСОБА_6 Правил дорожнього руху України та настання наслідків у вигляді спричинення смерті ОСОБА_9 перебувають між собою у прямому причинному зв`язку.
В даній дорожній ситуації в діях водія сідлового тягача марки "DAF XF 105.460", номерний знак НОМЕР_1 в зчепленні із спеціалізованим напівпричепом Н/ПР-Цистерна-Е марки «ALI RIZA USTA», модель «A3-TY», номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_6 вбачаються невідповідності вимогам пунктів 10.1, 18.8 Правил дорожнього руху України.
Порушення вимог пункту 10.1, 18.8 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_6 знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.
Таким чином, ОСОБА_6 , будучи особою, яка керує транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого, тобто скоїв злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України.

На даний вирок суду захисником обвинуваченого ОСОБА_6 адвокатом ОСОБА_7 подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати вирок Дарницького районного суду м. Києва від 13.08.2020 року по справі №753/20086/19 в частині призначеного покарання і ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 1 (один) рік. На підставі вимог ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_6 наступні обов`язки; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації. В решті вирок Дарницького районного суду м. Києва від 13.08.2020 року залишити без змін.
Апелянт зазначає, що з вироку вбачається, що основним аргументом для застосування до обвинуваченого додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами є заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, у зв`язку з чим він помер.

За доводами апелянта, судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_6 покарання не було враховано особу обвинуваченого, а саме те, що ОСОБА_6 працює водієм у ПП «Вікінг», тобто єдиним джерелом доходів обвинуваченого є робота. повязана з керуванням транспортними засобами.

На переконання захисника, обставини кримінального провадження не свідчать про грубе порушення ПДР обвинуваченим, оскільки свідок ОСОБА_10 зазначила, що потерпілий переходив проїзну частину повільно, хитаючись. Згідно висновку експерта №022-98-921-2019, в результаті судово-токсикологічного дослідження крові від трупа ОСОБА_9 знайдено етиловий спирт у концентрації - 0,88 проміле, а відтак, потерпілий ОСОБА_9 переходив проїзну частину у стані алкогольного сп`яніння, що судом враховано не було.
Апелянт зазначає, що судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений здійснював зупинку, щоб дати дорогу пішоходам, які йшли з боку відчинених дверей від трамвая. Вже після відновлення руху обвинуваченим був здійснений наїзд на ОСОБА_9 ..
Разом з тим, захисник вказує на те, що оглядовість з робочого місця водія обмежується конструктивними особливостями кабіни транспортного засобу та перешкоджає можливість бачити об`єктивну дорожню обстановку і сам обвинувачений зазначав, що відновлюючи рух, у видимій зоні ніхто не знаходився, тобто, на переконання захисника, саме конструктивні особливості кабіни завадили обвинуваченому запобігти даній ДТП, а відтак, формою вини обвинуваченого була необережність як до діяння так і до наслідків.

Апелянт стверджує, що обвинувачений не мав наміру вчиняти кримінальне правопорушення, його вина полягала у тому, що він не пересвідчився у безпечності та відновив рух, що є необережною формою вини, він щиро розкаявся у вчиненому, а керування транспортними засобами є його основним видом доходу. При цьому, він жодного разу раніше не був судимий, в тому числі, і за злочини проти безпеки руху та експлуатації транспорту.

На думку захисника, позбавлення права керування транспортними засобами обвинуваченого не слугуватиме меті покарання, а буде лише карою для нього. Карою за проявлену ним необережність, яка проявиться у вигляді скрутного матеріального положення обвинуваченого, з огляду на позбавлення його можливості заробляти собі на життя професією водія, яка є його єдиною професією і єдиним видом доходу.
Адвокат ОСОБА_7 вказує на те, що санкція ч. 2 ст. 286 КК надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати до особи таке покарання. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність має альтернативний характер застосування і є правом суду, проте суд має належним чином мотивувати своє рішення і виходити із загальних засад призначення покарання.

Захисник вважає, що у даному випадку, виходячи із загальних засад призначення покарання немає підстав для призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. Призначення такого додаткового покарання обвинуваченому є явно несправедливим через суворість та становитиме «особистий надмірний тягар» для обвинуваченого, адже таке покарання не відповідає справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а відтак, на думку апелянта, виходячи з мети призначення покарання, для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, з огляду на фактичні обставини кримінального провадження, до ОСОБА_6 може бути застосовано менш суворе покарання, ніж було призначено судом.
Крім цього апелянт вважає, що крім відсутності підстав для призначення додаткового покарання, звільняючи ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі положень ст. 75 КК України, є підстави встановити йому іспитовий строк у меншому розмірі, зокрема, встановити йому іспитовий строк не два, а один рік, оскільки, на думку захисника, один рік іспитового строку з покладенням на обвинуваченого відповідних обов`язків буде достатнім для його виправлення та попередженню нових злочинів, з огляду на необережну форму вини обвинуваченого, його особу та його щире каяття, яке є обставиною, яка пом`якшує покарання.

Заслухавши доповідь судді; пояснення захисника та обвинуваченого, які уточнивши апеляційні вимоги, просили вирок суду в частині призначеного покарання змінити, та призначити основне покарання в тому ж розмірі, звільнивши обвинуваченого з випробуванням, встановленням меншого іспитового строку, а саме на 1 рік та не призначати додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами; пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість вироку суду, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам провадження та підтверджений доказами в справі, ніким із учасників судового провадження не оспорюється, а тому й не перевіряється колегією суддів, виходячи з положень ч. 1 ст. 404 КПК України.
З огляду на фактичні обставини, встановлені судом, та доведеність винуватості, вірною є і кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України.
Будь яких істотних порушень кримінального процесуального закону, які б тягли зміну або скасування вироку в цій частині колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст. 65 КК Українита п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» під час призначення покарання у кожному конкретному випадку, суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Положення ст. 50 КК України визначають, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.
Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження та змісту вироку, призначаючи покарання ОСОБА_6 , при виборі заходу примусу і порядку його відбування разом зі ступенем тяжкості вчиненого злочину, суд врахував дані про особу обвинуваченого (в межах представлених сторонами документів) та всі інші обставини, які відповідно до положень закону України про кримінальну відповідальність, в тому числі статтей 66-67 КК України, впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування.
Зокрема, суд врахував, що ОСОБА_6 вчинив тяжкий злочин проти безпеки руху та експлуатації транспорту з необережною формою вини, врахував конкретні обставини кримінального правопорушення та дані щодо особи обвинуваченого, який до кримінальної відповідальності притягається вперше, посередньо характеризується, за даними облікової документації не перебуває під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом та на обліку у лікаря-психіатра; його відношення до скоєного - визнання вини; обставину, що пом`якшує покарання, - щире каяття та бажання обвинуваченого відшкодувати завдані злочином збитки родичам загиблого у разі їх встановлення, та відсутність обставин, що обтяжують покарання у відповідності до вимог ст.67 КК України.
Відтак, враховуючи особу винного та характер і ступінь тяжкості скоєного, суд, на думку колегії суддів дійшов до обґрунтованого висновку, що мірою виправлення обвинуваченого та заподіяння вчиненню ним нових злочинів повинно бути покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України.
З цією частиною призначеного покарання погодився і захисник з обвинуваченим та в цій частині вирок суду не оскаржували.
Крім того, суд першої інстанції, враховуючи тяжкість злочину, який, хоч і є необережним, але становить підвищену суспільну небезпеку, позицію прокурора, який вважав за можливе звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, позицію представника потерпілого, який не наполягав на призначенні обвинуваченому суворого покарання, дійшов обґрунтованого рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням із застосуванням положень ст. 75 КК України та покладанням на обвинуваченого обов`язків, визначених ст. 76 КК України.
При цьому колегія суддів зауважує, що застосування до обвинуваченого звільнення відбування покарання з випробуванням Кримінальний кодекс пов`язує із здійсненням контролю за поведінкою такої особи з метою встановлення факту його виправлення. Зміст контролю полягає у встановленні того, чи належно особа виконує покладені на нього обов`язки і чи не вчинив він правопорушень, для чого встановлюється певний строк.
Колегія суддів не вбачає підстав для зменшення встановленого ОСОБА_6 іспитового строку до 1 року, як про те просив захисник в апеляційній скарзі, адже, саме шляхом здійснення контролю за поведінкою обвинуваченого строком на 2 роки можливо встановити факт його виправлення та перевиховання.
При перевірці вироку в частині призначеного ОСОБА_6 додаткового покарання, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини про безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», з послідуючими змінами, у кожному випадку призначення покарання за ч. 1 та 2 ст. 286 КК України, необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами.

Призначення додаткових покарань має важливе значення для запобігання вчиненню нових злочинів як самим обвинуваченим так і іншими особами, у зв`язку з чим судам при постановленні вироку слід обговорювати питання про застосування поряд з основним покаранням відповідного додаткового.

На підставі викладеного та з врахуванням конкретних обставин вчинення кримінального правопорушення та характеру допущених обвинуваченим ОСОБА_6 порушень вимог правил дорожнього руху, внаслідок яких наступила смерть потерпілого, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, однак, не на максимальний строк.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого з приводу того, що робота водієм - це єдиний можливий вид заробітку обвинуваченого, який дає засоби для існування не є безумовною підставою для зміни вироку в частині призначення додаткового покарання.

При цьому будь - яких доказів про те, що обвинувачений не може працювати за іншою професією, ніж водія, матеріали провадження не містять.

А відтак, висновок суду першої інстанції про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами є обґрунтованим і підстав для задоволення апеляційної скарги захисника в цій частині колегія суддів також не вбачає.

З врахуванням викладеного, вирок суду є обґрунтованим, судом наведені достатні мотиви такого рішення, що не спростовуються доводами апеляційної скарги, а тому вирок суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника без задоволення.
Керуючись ст. 376, ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА :

Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 13 серпня 2020 року щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

__________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4