ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2693/20 Справа № 205/3962/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000236 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , представника цивільного відповідача ТОВ Дінат-С - адвоката ОСОБА_8 , представника цивільного відповідача Акціонерного товариства Страхова компанія Країна - адвоката ОСОБА_9 на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2020 року, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Бородаївка, Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, громадянина України, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України,

за участю учасників провадження:

прокурора: ОСОБА_10 ,

представника потерпілого: ОСОБА_11

представника цивільного відповідача: ОСОБА_8

потерпілих: ОСОБА_12 ОСОБА_13 , ОСОБА_14

захисника: ОСОБА_6

обвинуваченого: ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, формулювання обвинувачення, визнаного судами доведеним.
Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2020 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України та призначено основне покарання у виді 5 років позбавлення волі та додаткового покарання у виді 3 років позбавлення права керування транспортними засобами.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дінат-С» на користь потерпілої ОСОБА_14 моральну шкоду в розмірі 350 000 грн.

Стягнуто з ТОВ «Дінат-С» на користь потерпілої ОСОБА_13 моральну шкоду в розмірі 350 000 грн..

Стягнуто з ПАТ «Страхова компанія «Країна» на користь потерпілої ОСОБА_14 майнову шкоду в розмірі 10 787, 50 грн..

Стягнуто з ПАТ «Страхова компанія «Країна» на користь потерпілої ОСОБА_14 моральну шкоду в розмірі 539, 37 грн..

Стягнуто з ПАТ «Страхова компанія «Країна» на користь потерпілої ОСОБА_13 майнову шкоду в розмірі 10 787, 50 грн..

Стягнуто з ПАТ «Страхова компанія «Країна» на користь потерпілої ОСОБА_13 моральну шкоду в розмірі 539,37 грн..

Стягнуто з ТОВ «Дінат-С» на користь потерпілого ОСОБА_15 моральну шкоду в розмірі 350 000 грн..

Стягнуто з ТОВ «Дінат-С» на користь потерпілої ОСОБА_12 моральну шкоду в розмірі 350 000 грн..

Стягнуто з ПАТ «Страхова компанія «Країна» на користь ОСОБА_15 майнову шкоду в розмірі 75060, 43 грн..

Стягнуто з ПАТ «Страхова компанія «Країна» на користь потерпілого ОСОБА_15 моральну шкоду в розмірі 3753, 00 грн..

Знято арешт з автомобіля «I-VAN А07А2-44», д/н НОМЕР_1 , накладений ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2019 року.

Цим вироком ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, за наступних обставин.

ОСОБА_7 15 березня 2019 року приблизно о 15 годині 00 хвилин, керуючи технічно справним транспортним засобом - автобусом «I-VAN А07А2-44», д/н НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 належить ТОВ «ДІНАТ-С», рухався зі швидкістю приблизно 50 км/год., в світлий час доби, по сухому покриттю, в крайній правій смузі проїзної частини вул. Київської, яка має по дві полоси руху в обидві боки, з боку пр. Івана Мазепи у напрямку Криворізького шосе Новокодацького району, м. Дніпро.

Під час руху по вул. Київській, ОСОБА_7 , наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожньою розміткою 1.14.1 «Зебра» Правил дорожнього руху України, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, будучи неуважним до дорожньої обстановки та її змінам, маючи об`єктивну можливість виявити на вищезазначеному нерегульованому пішохідному переході пішоходів ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , а також транспортні засоби «Hyundai Tucson», д.н.з. НОМЕР_3 та «Mercedes-Benz Sprinter», д.н.з.н НОМЕР_4 , які рухаючись попереду в лівій смузі у попутному йому напрямку, перед вказаним нерегульованим пішохідним переходом зменшили швидкість свого руху, не зменшив своєчасно швидкість руху керованого ним автобуса та не зупинився, щоб дати дорогу пішоходам ОСОБА_16 та ОСОБА_17 та не переконався, що на пішохідному переході немає пішоходів, тим самим створивши останнім небезпеку для руху, внаслідок чого о 15 годині 00 хвилин 15 березня 2019 року, в районі електроопори № 58 передньою центральною частиною автобуса, де в правій смузі на пішохідному переході здійснив наїзд на пішоходів ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які перетинали проїзну частину вул. Київській по нерегульованому пішохідному переході зліва на право відносно напрямку руху автобуса «I-VAN А07А2-44».

Своїми діями водій ОСОБА_7 грубо порушив вимоги п.п. 1.3., 1.5., 2.3. б), 18.1. та 18.4.

Порушення ОСОБА_7 п. п. 18.1., 18.4. Правил дорожнього руху України, призвело до настання даної дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої пішохід ОСОБА_16 отримала чисельні тілесні ушкодження, що у своїй сукупності відносяться до тілесних ушкоджень тяжкого ступеню, які спричинили її загибель.

Смерть ОСОБА_16 настала ІНФОРМАЦІЯ_2 о 16 годині 50 хвилин в КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» ДОР, від сумісної тупої травми тіла: численних переломів кісток скелету та ушкодження внутрішніх органів, що ускладнилася шоком.

Також внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_17 отримала чисельні тілесні ушкодження, що у своїй сукупності відносяться до тілесних, ушкоджень тяжкого ступеню, які спричинили її загибель.

Смерть ОСОБА_17 настала ІНФОРМАЦІЯ_3 о 06 годині 55 хвилин в КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» ДОР, від сумісної тупої травми тіла: численних переломів кісток скелету з ушкодження внутрішніх органів та протягом подальшого клінічного перебігу ускладнилася розвитком поліорганної недостатності (набряк м`якої мозкової оболонки та речовини головного мозку; двобічна фібринозно-гнійна пневмонія; зональна жирова дистрофія печінки; атрофічно-дистрофічні зміни у нирках).

Короткий зміст вимог апеляційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати та ухвали нове рішення, яким призначити ОСОБА_7 покарання, від відбування якого звільнити з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, або призначити більш м`яке покарання, ніж передбачено санкцією ч. 3 ст. 286 КК України, на підставі ч. 1 ст. 69 КК України.

Захисник в обґрунтування поданої апеляційної скарги посилається на те, що вирок є необґрунтованим, у зв`язку з неповнотою судового розгляду та невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження.

В апеляційній скарзі звертається увага на те, що обвинувачений під час здійснення дорожньо-транспортної пригоди перебував у тверезому стані, на місці події намагався надати допомогу потерпілим, викликав орган поліції та швидку допомогу,

Також, указується в апеляційні скарзі на те, що ОСОБА_7 раніше до кримінальної відповідальності не притягався, має місце реєстрації та постійного проживання, на обліках у наркологічному та психіатричному диспансері не перебуває, вину у вчиненому визнав, розкаявся, сприяв розкриттю злочину, добровільно відшкодував заподіяну шкоду. При цьому відсутні обтяжуючи покарання обставини.

Адвокат також указує на тому, що потерпіла сторона не наполягала на суворому покаранні для обвинуваченого.

Представник цивільного відповідача ТОВ Дінат-С - адвокат ОСОБА_8 в поданій апеляційній скарзі просить вирок суду щодо ОСОБА_7 , в частині стягнення моральної шкоди з ТОВ Дінат-С, скасувати та ухвалити новий вирок, яким зменшити суму стягнення моральної шкоди з ТОВ Дінат-С.

Представник цивільного відповідача ТОВ Дінат-С в якості доводів поданої апеляційної скарги указує на те, що суд залишив поза увагою те, що ТОВ Дінат-С на банківську карту цивільного позивача ОСОБА_15 було перераховано 20 000 гривень. Крім того, на банківську картку, належну чоловіку цивільного позивача ОСОБА_14 перераховано 15 000 гривень, проте суд необгрунтовано розцінив дане перерахування, як добровільну матеріальну допомогу.

В апеляційній скарзі зазначається на тому, що стягнута місцевим судом з ТОВ Дінат-С сума моральної шкоди, є надмірним тягарем та може стати підставою припинення діяльності та звільнення працівників підприємства.

Звертається увага на те, що цивільна відповідальність ТОВ Дінат-С на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в ПАТ СК-Країна. При цьому, апелянт посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, якою встановлено, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Представник цивільного відповідача Акціонерного товариства Страхова компанія Країна - адвокат ОСОБА_9 в апеляційній скарзі просить вирок суду в частині цивільного позову скасувати та відмовити цивільним позивачам у задоволенні позовних вимог до Акціонерного товариства Страхова компанія Країна.

В обґрунтування доводів поданої апеляційної скарги адвокат в інтересах Акціонерного товариства Страхова компанія Країна, посилаючись на Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, яким визначено порядок обов`язкового подання потерпілої особи до страховика заяви на виплату страхового відшкодування, вказує на відсутність таких заяв, а тому вважає, що відсутні підстави для прийняття рішення та виплати страхового відшкодування.

Таким чином, на думку апелянта, звернення з цивільним позовом до Акціонерного товариства Страхова компанія Країна є передчасним.

При цьому, апелянт вважає позивні вимоги ОСОБА_15 безпідставними, оскільки страхова компанія від нього не отримала заяви на виплату, документів щодо дорожньо-транспортної пригоди та оригіналів документів, які підтверджують обґрунтовані виплати.

Крім того, за твердженням апелянта, витрати на проведення поминального обіду не відносяться до витрат на поховання, які повинні бути компенсовані, що свідчить про безпідставність стягнення в цій частині.

Позиції учасників судового провадження.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 , захисник ОСОБА_6 підтримали апеляційну скаргу, просили пом`якшити покарання ОСОБА_7 . Стосовно апеляційних скарг ТОВ Дінат-С, АТ Страхова компанія Країна

Представник цивільного відповідача ТОВ Дінат-С - адвокат ОСОБА_8 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник цивільного відповідача АТ Страхова компанія Країна - адвокат ОСОБА_9 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Прокурор заперечувала проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту, через те, що доводи апеляційної скарги є безпідставними. Стосовно апеляційних скарг ТОВ Дінат-С АТ Страхова компанія Країна....

Мотиви апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, думки сторін кримінального провадження, перевіривши надані матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг та співставивши їх з вимогами закону, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам провадження та підтверджений представленими у справі доказами, ніким із учасників судового провадження не оспорюється, а тому за відсутності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти в цій частині правильного висновку, не перевіряється колегією суддів апеляційного суду, виходячи з положень ч. 1 ст. 404 КПК України.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що призначене покарання є занадто суворим і не відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, а також особі обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягався, має місце реєстрації та постійного проживання, на обліках у наркологічному та психіатричному диспансері не перебуває, вину у вчиненому визнав, розкаявся, сприяв розкриттю злочину, добровільно відшкодував заподіяну шкоду, при цьому відсутні обтяжуючи покарання обставини, апеляційний суд зазначає наступне.

Так, відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Крім того, за положеннями ст. 75 КК України у разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. Таке рішення має бути належним чином умотивовано.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обираючи ОСОБА_7 захід примусу, суд першої інстанції врахував: характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів; наслідки, до яких призвів вчинений злочин у вигляді загибелі двох людей; обставини, які пом`якшують покарання, а це повне визнання своєї вини та щире каяття, відсутність обставин, які обтяжують покарання; взяв до уваги дані про особу винуватого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не знаходиться, не одружений, за місцем мешкання характеризується задовільно, а також його ставлення до вчиненого діяння та його наслідків, думку потерпілих щодо призначення покарання обвинуваченому.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що призначене покарання є занадто суворим і не відповідає тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, так як його ізолювання від суспільства недоцільно, його виправлення і перевиховання можливе без застосування покарання у вигляді позбавлення волі на строк п`ять років, він пояснив всі обставини в інкримінованому йому кримінальному правопорушення та кається в скоєному, під час досудового слідства сприяв слідчому у встановленні істини по кримінальному провадженню, не спростовують обґрунтованість висновків суду щодо призначеного ОСОБА_7 основного покарання без застосування ст. 75 КК України або ч. 1 ст. 69 КК України.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, про неможливість в даному випадку застосування звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України або призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом на підставі ст. 69 КК України, з урахуванням того, що обвинуваченим ОСОБА_7 скоєно хоча і неумисний злочин, однак тяжкий за ступенем тяжкості, внаслідок якого настала смерть двох людей, обвинувачений у населеному пункті грубо порушив Правила дорожнього руху, що призвело до летальних наслідків у вигляді загибелі потерпілих, чим проявив байдуже ставлення до життя, здоров`я та безпеки людини, що згідно Конституції України є найвищими соціальними цінностями, суд вважав, що, за вчинений злочин необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі. Обраний обвинуваченому такий вид покарання, за переконанням суду, відповідатиме не тільки тяжкості вчиненого злочину, обставинам справи, особі обвинуваченого та буде відповідати цілям покарання.

До того ж, колегія суддів зауважує, що наслідки у виді смерті людини не можуть бути компенсовані відшкодуванням шкоди у матеріальному виразі.

З урахуванням вказаних обставин, які переконливо свідчать про підвищену суспільну небезпечність особи ОСОБА_7 , на думку колегії суддів, застосування щодо нього положень ст. 75 КК України не сприятиме меті покарання - виправлення засудженого і попередження вчинення нових злочинів, а тому може бути невиправдано м`яким заходом примусу, як про це правильно вказує у вироку суд першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги захисника про наявність підстав для застосування судом першої інстанції положень ст. 75 КК України або ст. 69 КК України є необґрунтованими та не можуть бути прийняті до уваги судом апеляційної інстанції.

Суд першої інстанції, призначаючи покарання, вірно врахував наявність кількох пом`якшуючих покарання обставин, відсутність обтяжуючих покарання обставин, особу обвинуваченого та призначив обвинуваченому покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі, яке є мінімальним покаранням, передбаченим ч. 3 ст. 286 КК України.

Отже доводи апеляційної скарги захисника не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, а тому підстав вважати, що вирок суду не відповідає вимогам ст. ст. 370, 374 КПК України колегія судів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги адвоката в інтересах Акціонерного товариства Страхова компанія Країна про те, що відповідно до Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, визначено порядок обов`язкового подання потерпілої особи до страховика заяви на виплату страхового відшкодування, однак через відсутність таких заяв, вважає, що відсутні підстави для прийняття рішення та виплати страхового відшкодування, а тому звернення з цивільним позовом до Акціонерного товариства Страхова компанія Країна є передчасним, не можуть бути прийняті до уваги, з огляду на наступне.

Обов`язок відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, у тому числі, якщо йдеться про вчинення злочину, передбаченого ст. 286 КК України, обумовлений не порушенням певного договірного зобов`язання, а фактом спричинення шкоди майну, здоров`ю та життю людини.

Застосування положень Закону «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у кримінальному судочинстві не повинно суперечити його засадам і обмежувати права потерпілого.

Право особи у випадку завдання шкоди кримінальним правопорушенням, передбаченим ст. 286 КК України, порушене саме фактом заподіяння такої шкоди. А тому особа вправі самостійно обирати способи відшкодування такої шкоди. Це також узгоджується зі статтями 15, 16 ЦК України.

Законодавець передбачає дві підстави для виплати страхового відшкодування потерпілому. Перша з них передбачена статтею 35 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Шкода може бути відшкодована на підставі звернення потерпілого до страховика (МТСБУ) за умови подання ним відповідної заяви про таке відшкодування.

Інший спосіб передбачає можливість звернення за відшкодуванням до суду з вимогою до страховика (МТСБУ) про відшкодування шкоди та ухвалення відповідного судового рішення. Так, згідно з пунктом 36.1. статті 36 Закону рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду у разі, якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Протилежний підхід, який ставив би у залежність право потерпілого на компенсацію за результатами кримінального провадження від попереднього звернення чи незвернення з заявою до цих осіб, призвів би до істотного обмеження, чи навіть повного нівелювання його права на судовий захист у кримінальному процесі, встановленого статтею 128 КПК України.

Отже, страховик (МТСБУ) приймає таке рішення про здійснення відшкодування (регламентної виплати) також і на підставі рішення суду у разі, якщо спір розглядався в судовому порядку.

У системному зв`язку зі статтею 36 положення підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 цього Закону щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права.

Крім цього, у підпункті 37.1.3 пункту 37.1. статті 37 вищезазначеного Закону передбачено іншу підставу для відмови у відшкодуванні невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на його отримання, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди.

Таким чином, у зазначеній нормі втілено загальний принцип недопустимості формального підходу до вирішення питання про здійснення або нездійснення компенсації і надання пріоритету зовнішній формі юридично значущих дій або бездіяльності над їх змістом і наслідками. Адже підставою для відмови у відшкодуванні визнаються не будь-які порушення регламентованої цим законом процедури, а лише ті, що призвели до неможливості встановлення обставин, які мають істотне значення для вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для здійснення виплат і визначення їх розміру.

Водночас у межах кримінального провадження за ст. 286 КК України факт, обставини ДТП, особа, винна у її настанні, характер і розмір завданої шкоди встановлюються судом як обставини, що мають істотне значення для кримінальної справи і належать до предмету доказування. Тобто в цьому разі незвернення потерпілого безпосередньо до МТСБУ або страховика жодним чином не перешкоджає з`ясуванню обставин, з якими законодавець пов`язує підстави для виплати відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 19 червня 2019 року у справі №465/4621/16-к дійшла висновку про те, що для задоволення в межах кримінального провадження цивільного позову потерпілого до страховика чи МТСБУ про стягнення шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України, попереднє звернення потерпілого до страховика чи МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному статтею 35 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» , не є обов`язковим.

Між тим, доводи апеляційної скарги представника страхової компанії про те, що витрати на проведення поминального обіду не відносяться до витрат на поховання, які повинні бути компенсовані, що свідчить про безпідставність стягнення в цій частині є слушними.

Так, відповідно до п. 27.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Відповідно до частини 1 статті 1232 ЦК України спадкоємці повинні відшкодовувати розумні витрати, які зазнав один з них, або інша особа на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця.

У відповідності до статті 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» від 10 липня 2003 року під похованням померлого слід розуміти комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що витрати на проведення поминальних обідів, які проводяться після поховання, в даних цивільно-правових відносинах між страховиком та потерпілими особами не підлягають відшкодуванню згідно з вимогами закону.

Вирішуючи питання про стягнення витрат на проведення поминального обіду зі страхової компанії на користь ОСОБА_15 , суд першої інстанції не звернув уваги на вищевикладені вимоги закону та дійшов до передчасного висновку про необхідність задоволення даних позовних вимог.

Крім того, згідно з положеннями ч. 2 ст. 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

При вирішенні цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, встановити учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, з`ясувати розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.

Цих вимог закону при вирішенні цивільних позовів ОСОБА_14 , ОСОБА_13 та ОСОБА_15 , ОСОБА_12 до ПАТ «Страхова компанія «Країна», у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 суд першої інстанції не дотримався.

Визначаючи розмір завданої матеріальної шкоди родичам загиблих осіб у даній справі, суд першої інстанції зробив формальний висновок про повне доведення суми в розмірі 21 575 грн., витраченої цивільними позивачами ОСОБА_14 та ОСОБА_13 на поховання та ритуальну послуги, що підтверджується відповідними товарними чеками, накладної та акту-замовлення на загальну суму 21 575 грн. та про повне доведення суми в розмірі 75 060,43 грн., витраченої потерпілим ОСОБА_15 на лікування та поховання загиблої ОСОБА_17 , що підтверджується відповідними чеками, квитанціями, довідкою про перебування на лікуванні ОСОБА_17 .

Однак, дійшовши до таких висновків, суд першої інстанції належним чином не з`ясував та всебічно не дослідив відповідних доказів завданої шкоди, не зазначив та не перерахував з чого саме складається сума завданої шкоди у розмірі 21 575 грн. та 75 060,43 грн. відповідно, не перевірив чи відносяться усі заявлені позивачами суми до витрат на поховання чи попереднє лікування загиблих, а тому суд апеляційної інстанції позбавлений можливості перевірити обґрунтованість стягнення зазначених сум у відповідності до вимог чинного законодавства.

Крім того, судом першої інстанції не надано жодної оцінки, а також не враховано при визначенні розміру моральної шкоди того, що ТОВ Дінат-С на вказану позивачем ОСОБА_15 банківську картку перераховано грошові кошти на загальну суму 20 000 грн., що підтверджується квитанціями від 22.03.2019 року, 29.03.2019 року та 03.04.2019 року, які було подано до суду разом із відзивом на цивільний позов представником ТОВ Дінат-С, на користь ОСОБА_14 перераховано 15 000гривень, що підтверджується квитанцією від 18.03. 2019 року , при цьому ОСОБА_15 та ОСОБА_14 в судовому засіданні підтвердили отримання вказаних коштів.

Доводи апеляційної скарги представника ТОВ Дінат-С про те, що цивільна відповідальність ТОВ Дінат-С на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в ПАТ СК-Країна, а покладання обов`язку з відшкодування зокрема моральної шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності, є обґрунтованими.

Так, дійсно, згідно страхового полісу ТОВ Дінат-С застрахував транспортний засіб автобус «I-VAN А07А2-44», д/н НОМЕР_1 за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів в ПАТ СК-Країна. Поліс діяв на день вчинення ДТП 15 березня 2019 року.

Відповідно до п. 27.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами, тоді як суд помилково вважав що в даному випадку відшкодовується 5 процентів від матеріальної шкоди, тоді як вказана норма діє тільки щодо спричинення шкоди здоров`ю, тоді як у кримінальному провадженні заподіяно смерть двох осіб, а тому застосовуються вимоги п. 27.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Враховуючи зазначене, максимальний розмір моральної шкоди, який може бути виплачений страховою компанією становить 12 х 4173 грн. ( розмір місячної мінімальної заробітної плати на день події) = 50 076 грн.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що внаслідок вчинення ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК, родичам загиблих було заподіяно моральної шкоди.

Згідно із ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1 липня 2004 року № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 14-176цс18 (справа № 755/18006/15-ц), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України № 1961-IV порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.

Згідно зі ст. 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо згідно з цим договором або Законом України № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у ст. 37) чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди та сумою страхового відшкодування.

Таким чином, покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону України № 1961-IV).

Вирішуючи питання стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції не звернув уваги на положення п. 27.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та помилково виходив з того, що моральна шкода підлягає стягненню з ПАТ «СК «Країна» у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю.

Всупереч викладеному, незважаючи на наявність договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про необхідність стягнення з ТОВ Дінат-С на користь цивільних позивачів понесеної моральної шкоди саме у таких, визначених судом розмірах, що суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності та покладає на ТОВ Дінат-С надмірний тягар по відшкодуванню заданої шкоди.

Вищезазначені вимоги закону залишились поза увагою суду першої інстанції, який невірно визначився з порядком відшкодування потерпілим, заподіяної злочином шкоди.

За вищезазначених обставин, результат розгляду судом цивільного позову по суті не відповідає загальним правилам вирішення вимог про відшкодування шкоди, що є істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, а тому в цій частині вирок підлягає скасуванню.

Разом з цим, колегія суддів позбавлена можливості ухвалити в частині вирішення цивільного позову нове рішення, а тому, керуючись загальними засадами кримінального провадження передбаченими ст. 7 КПК України, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування вироку суду в частині вирішення цивільних позовів та призначення з цього приводу нового судового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, інші доводи апеляційних скарг не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, а тому підстав вважати, що в решті вирок суду не відповідає вимогам ст. ст. 370, 374 КПК України, колегія судів не вбачає.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу захисника обвинуваченого залишити без задоволення, апеляційні скарги представника цивільного відповідача ТОВ Дінат-С - адвоката ОСОБА_8 та представника цивільного відповідача Акціонерного товариства Страхова компанія Країна - адвоката ОСОБА_9 задовольнити частково, а вирок суду в частині вирішення цивільних позовів скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства, а в решті вирок суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу представника цивільного відповідача ТОВ Дінат-С - адвоката ОСОБА_8 , задовольнити частково.
Апеляційну скаргу представника цивільного відповідача Акціонерного товариства Страхова компанія Країна - адвоката ОСОБА_9 , задовольнити частково.
Вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2020 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, скасувати в частині вирішення цивільних позовів і призначити в новий розгляд в порядку цивільного судочинства.
В решті вирок суду залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржено до Кримінального касаційного суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення ухвали апеляційного суду.

Судді Дніпровського
апеляційного суду:

_________ ___________ _____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4