Справа № 308/6748/20
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
31 липня 2020 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , слідчого ОСОБА_3 , підозрюваного ОСОБА_4 , його захисника - адвоката ОСОБА_5 , власника майна ОСОБА_6 , розглянувши клопотання старшого слідчого відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_7 , погоджене прокурором відділу прокуратури Закарпатської області ОСОБА_8 , про накладення арешту у рамках кримінального провадження № 0000088, відомості про яке 14.02.2020 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України,-
В С Т А Н О В И В :

Із внесеного клопотання слідує, 13.03.2020 ОСОБА_9 за попередньою домовленістю зустрівся в готельному комплексі «Золота Гора», що знаходиться за адресою: Ужгородський район, с. Барвінок, урочище «Золота гора», із громадянкою із зміненими анкетними даними ОСОБА_10 , яка була залучена до контролю за вчиненням злочину у формі оперативної закупки після чого вони сіли у автомобіль марки «Ауді», державний номерний знак НОМЕР_1 , яким користувався ОСОБА_9 та поїхали на прогулянку. Близько 20 год. ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на вказаному автомобілі під`їхали до автозаправної станції «ОККО», що знаходиться за адресою: Ужгородський район, с. Баранинці, вул. Гагаріна, 101, де ОСОБА_9 у невстановленої досудовим розслідуванням особи, яка під`їхала на вказане місце на невстановленому автомобілі марки «БМВ», незаконно придбав з метою збуту психотропну речовину, обіг якої обмежено - метамфетамін, вагою 0,1252 грама, яка знаходилась у зеленому зіп-пакеті, після чого там же, сівши назад у автомобіль марки «Ауді», державний номерний знак НОМЕР_1 , незаконно передав її (збув) громадянці ОСОБА_10 , за що отримав від неї грошові кошти у розмірі 7000 гривень купюрами номіналом по 200 гривень кожна у кількості 35 штук.
Дану психотропну речовину ОСОБА_9 , діючи умисно, тобто усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, його наслідки та бажаючи їх настання, керуючись корисливим мотивом та метою протиправного збагачення, незаконно придбав 13.03.2020 у невстановленої досудовим розслідуванням особи, та в подальшому, заздалегідь знаючи, що дана речовина психотропною, 13.03.2020 незаконно збув ОСОБА_10 .
Крім цього, досудовим розслідуванням встановлено, що близько 14.05.2020 15 год., 15 хв., за попередньою домовленістю із ОСОБА_9 громадянка із зміненими анкетними даними ОСОБА_10 , яка була залучена до контролю за вчиненням злочину у формі оперативної закупки, прибула на автомобілі до автозаправної станції «WOG», що знаходиться за адресою: Мукачівський район, с. Клячаново, вул. Мукачівська, 129, де після декількох хвилин очікувань їй зателефонував ОСОБА_9 та повідомив, що незабаром до неї під`їде ОСОБА_11 та продасть їй психотропну речовину - метамфетамін.
В подальшому через п`ять хвилин на вказану автозаправну станцію під`їхав ОСОБА_11 на автомобілі «БМВ» сірого кольору та пересів на водійське місце автомобіля, де перебувала ОСОБА_10 та декілька інших невстановлених осіб. Під час зустрічі ОСОБА_11 , діючи за попередньою змовою із ОСОБА_9 та за його вказівками, збув громадянці ОСОБА_10 психотропну речовину, обіг якої обмежено - метамфетамін, вагою 0,4279 грама, яка знаходилась у фольговому згортку, за що отримав від неї грошові кошти у розмірі 4600 гривень купюрами номіналом по 200 гривень кожна у кількості 23 штуки.
Дану психотропну речовину ОСОБА_9 , діючи за попередньою змовою із ОСОБА_11 , умисно, тобто усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, його наслідки та бажаючи їх настання, керуючись корисливим мотивом та метою протиправного збагачення, незаконно придбав у невстановлений досудовим розслідуванням час за невстановлених обставин, та в подальшому, заздалегідь знаючи, що дана речовина є психотропною, 14.05.2020 незаконно збув її ОСОБА_10 .
Слідчий вказує, що в подальшому встановлено, що до вказаної групи осіб які незаконно збувають наркотичні речовини також причетний ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
10 липня 2020 року на підставі ухвали Перечинського районного суду від 09.07.2020 304/817/20, було проведено обшук, автомобіля марки «Тойота Ленд Крузер « д.н.з. НОМЕР_2 , в ході якого було вилучено вказаний автомобіль.
Зазначає, що вищеперераховане майно, речі та речовини підпадають під ознаки, перераховані в ч. 1 ст. 98 КПК України, а саме були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, набуті кримінально протиправним шляхом, атому є речовими доказами у вказаному кримінальному провадженні.
На підставі наведеного слідчий просить накласти арешт на автомобіль марки «Тойота Лендкрузер» д.н.з. НОМЕР_2 .
Слідчий в судовому засіданні клопотання підтримав та просив його задовольнити.
Захисник підозрюваного адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні проти заявленого клопотання заперечив, та пояснив, що слідчим не надано належних доказів, яким чином вилучений автомобіль «Тойота Ленд Крузер» д.н.з. НОМЕР_2 , має значення речового доказу у даному кримінальному провадженні.
Підозрюваний в судовому засіданні підтримав думку захисника.
Власник майна ОСОБА_6 в судовому засіданні просила у задоволенні клопотання відмовити.
Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали клопотання приходжу до наступного висновку.
За ст. 131 КПК України арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.
Як вбачається з матеріалів клопотання, ГУНП в Закарпатській області здійснюється досудове розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14.02.2020 року за №0000088.

Слідчим суддею встановлено, 09.07.2020 року слідчим суддею Перечинського районного суду Закарпатської області винесено ухвалу про надання дозволу на проведення обшуку автомобіля марки «Тойота Ленд Крузер» д.н.з. НОМЕР_2 .
На виконання вказаної ухвали 09.07.2020 року проведено обшук зазначеного автомобіля, в ході якого було вилучено автомобіль марки «Тойота Ленд Крузер» д.н.з. НОМЕР_2 .
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність та співмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, який звертається з клопотанням про арешт майна, оскільки у відповідності до п. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Згідно з ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій цієї статті.
Слідчим суддею встановлено, що вилучений автомобіль марки «Тойота Ленд Крузер» д.н.з. НОМЕР_2 , зареєстрований за ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Своє клопотання слідчий обґрунтовує тим, що вилучене майно, відповідає вимогам ст. 98 КПК України, разом з тим, слідчим, в порушення вимог вказаних статей, не надано слідчому судді жодного доказу на підтвердження тих обставин, що вказаний в клопотанні автомобіль марки «Тойота Ленд Крузер» д.н.з. НОМЕР_2 , має значення речового доказу у кримінальному провадженні.
Згідно із ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Частина 6 статті 9 КПК України визначає, що у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження.
Статтями 7,16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу №1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.
У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (відповідно до рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льоннрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Тобто, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти.
Статтею 41 Конституції України, а також статтею 16 КПК України передбачені права, які регулюють право власності та захист права власності державою, у статті 1 протоколу № 1 до Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набула чинності для України 11 вересня 1997 року, зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до ст.317 ЦК України зміст права власності включає в себе права володіння, користування та розпорядження власником своїм майном. Під володінням розуміється юридична можливість особи впливу на річ, фактичне панування особи над річчю. Користування полягає у наявності у особи можливості видобувати споживчі властивості речі. Право розпорядження полягає у юридичній можливості власника визначати фактичну і юридичну долю речі.
Застосування будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження,у тому числі і арешт майна, є втручанням у права і свободи особи, проте таке втручання можливе, якщо потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання, обов`язковою ж умовою для такого втручання має бути встановлення обставин, які б не допустили до порушення принципу розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Вимога щодо забезпечення балансу між приватним та публічним інтересом слідує власне зі структури статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема,вживаючи будь-яких заходів, у тому числі заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна подбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться.
Зі змісту наведеного, вбачається, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються щодо обмеження права власності та метою, яку прагнуть досягти органи досудового розслідування.
Слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити достатність підстав для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту
З огляду на викладене слідчий суддя приходить до висновку, що слідчим не доведено, що майно, про арешт якого ставиться питання, має значення доказу в даному кримінальному провадженні і підпадає під критерії, визначені у ст. 98 КПК України, зокрема, не обґрунтовано в достатній мірі, що воно є об`єктом вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі його сліди, і які інші відомості можна отримати за його допомогою, що можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження № 0000088 від 14.02.2020року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України,
Також стороною обвинувачення не доведено існування ризиків, визначених у абзаці другому ч. 1 ст. 170 КПК України або достатність підстав вважати, що такі ризики можуть мати місце, як і не обґрунтовано належним чином мету застосування такого заходу забезпечення в даному кримінальному провадженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
З урахуванням наведеного слідчий суддя дійшов висновку, що у задоволенні внесеного клопотання слідчого про арешт майна слід відмовити.
Керуючись ст. ст. 131, 132, 170, 171, 172, 173, 175, 309 КПК України,

П О С Т А Н О В И В :
Клопотання задовольнити.

У задоволенні клопотання старшого слідчого відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_7 , погоджене прокурором відділу прокуратури Закарпатської області ОСОБА_8 , про накладення арешту у рамках кримінального провадження № 0000088, відомості про яке 14.02.2020 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України, а саме : автомобіль марки «Toyota Land Cruiser», номерний знак НОМЕР_3 , відмовити.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1