Житомирський апеляційний суд
Справа №295/5037/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст. 82 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю: секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника: ОСОБА_7
засудженого: ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 04 червня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про зміну вироку суду та призначення більш м`якого покарання,

встановила:

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 06 червня 2020 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про зміну вироку суду та призначення більш м`якого покарання.

Суд мотивував своє рішення тим, що чинне законодавство України не передбачає можливості зміни засудженим до довічного позбавлення волі покарання на більш м`яке, оскільки не прописані відповідні умови, а заміна покарання в виді довічного позбавлення волі на більш м`яке, що не передбачене законодавством виходить за межі повноважень суду.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 не погоджується з прийнятим рішенням, просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою вирок суду щодо ОСОБА_8 змінити та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років та звільнити його від подальшого відбуття покарання, оскільки цей строк він вже відбув.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує на те, що судовий розгляд клопотання ОСОБА_8 проведено неповно, без дослідження всіх обставин справи.

В своїй апеляційній скарзі захисник посилається на порушення судом, під час розгляду клопотання засудженого Конвенції з прав людини та не відповідності прийнятого рішення практиці ЄСПЛ.

Зазначає, що кримінальне процесуальне законодавство України повинно застосовуватися судом з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 посилаючись на норми законодавства України та практику Європейського суду з прав людини, стверджує, що у суду першої інстанції були усі підстави для задоволення клопотання про заміну йому покарання.

Доводи його апеляційної скарги є аналогічним доводам апеляційної скарги захисника.

Просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою повернути матеріали справи на новий судовий розгляд

Заслухавши доповідача, пояснення захисника ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_8 , які підтримали апеляційні скарги, заперечення прокурора щодо доводів апеляційних скарг, перевіривши матеріали провадження відповідно до вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.

Відповідно до пункту 3 частини першої ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Статтею 51 КК України визначено вичерпний перелік покарань, які судом можуть бути застосовані до осіб, визнаних винуватими у вчиненні злочину, серед яких позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі зазначені як окремі покарання.

Із змісту положення ч. 1 ст. 82 КК України вбачається, що законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням, при цьому заміна більш м`яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена.

Крім того, відповідно до п. 3 ч.4 ст. 82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким щодо осіб, засуджених за вчинення особливо-тяжких злочинів, можливе за умови відбуття ними не менше двох третин строку покарання, такий строк визначається при призначенні покарання у виді позбавлення волі на певний строк відповідно до ст. 63 КК України.

Схожі підстави передбачені у ч.3 ст. 81 КК України для умовно дострокового звільнення від відбування покарання де також визначено як умова звільнення - фактичне відбуття особою, яка вчинила особливо тяжкий злочин не менше двох третин призначеного покарання.

В постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26.04.2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» роз`яснено, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1 ст. 82 КК України, може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Покарання ж у виді довічного позбавлення волі, призначене у відповідності до ст. 64 КК України, не має строкового виміру, тому вирішення питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, є неможливим.

Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11) покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_8 засуджений вироком Чернівецького обласного суду від 15.04.1997 за ст.ст. 93 п.п. «а», «е», 142 ч. 3, 222 ч. 1, 70, КК України до розстрілу з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.

Колегією суддів палати з кримінальних справ ВСУ від 24.06.1997 касаційну скаргу ОСОБА_8 залишено без задоволення.

Ухвалою Чернівецького обласного суду від 15.06.2000, ОСОБА_8 покарання у виді смертної кари розстрілу замінено покаранням у вигляді довічного позбавлення волі у в`язниці.

Вказані судові рішення, якими було встановлено вину та визначено ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі набрали законної сили, а тому вимоги апеляційних скарг сторони захисту про зміну цих судових рішень, призначення більш м`якого покарання, в порядку виконання вироку, передбаченого розділом 8 КПК України не ґрунтуються на вимогах процесуального закону.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц (п. 36) звернула увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України», яке 09 вересня 2019 року набуло статусу остаточного, відповідно до ст. 44 розділу 2 Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст.3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (&194).

8 липня 2020 року Велика Палата Верховного Суду розглянувши кримінальну справу за заявою ОСОБА_9 з підстав встановлення рішенням ЄСПЛ від 12 березня 2019 року у справі «Петухов проти України № 2» зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо правотворення, які належать законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

За таких обставин, коли на даний час у законодавстві України не передбачено можливості умовно дострокового звільнення від відбування покарання чи заміни покарання більш м`яким щодо осіб засуджених до довічного позбавлення волі і усунути цю прогалину в законодавстві суд не вправі рішення суду є обґрунтованим і скасуванню або зміні не підлягає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 04 червня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про зміну вироку суду та призначення більш м`якого покарання - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: