Провадження № 11-кп/4820/102/20
Справа № 675/2087/19 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія : ухвала суду Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:
головуючого - судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8

розглянувши в режимі відеоконферензв`язку у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Ізяславського районного суду від 22 жовтня 2019 року, -
в с т а н о в и л а:
Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 22 жовтня 2019 року відмовлено у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Відмовляючи в задоволенні клопотання суд мотивував своє рішення тим, що можливість умовно-дострокового звільнення та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким для осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі ст. 81,82 КК України не передбачена.

В поданій апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою змінити невідбуту частину покарання більш м`яким. Вказує, що суд не застосував положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод норми міжнародного права, яка визнана частиною національного законодавства і є обов`язковою до застосування.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на підтримання доводів апеляційної скарги, думку прокурора про законність та обґрунтованість ухвали суду, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційного скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає з таких підстав.

Вироком судової палати з кримінальних справ Апеляційного суд Черкаської області від 28.01.2002 року ОСОБА_7 засуджено до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна за вчинення злочинів, передбачених ст.ст.69, 190-1, 223 ч.2 КК України (1960 року), ст.187 ч.4 КК України (2001 року).

Вказаний вирок в частині щодо ОСОБА_7 залишено в силі ухвалою Верховного Суду України від 09.07.2002 року.

Ухвалою Ізяславського районного суду від 17.08.2016 року в строк відбування покарання ОСОБА_7 зараховано строк його попереднього ув`язнення з 12.04.1998 року по 09.07.2002 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

У пунктах 3 та 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким" роз`яснено, що відповідно до ч. 1 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді виправних робіт, обмеження або позбавлення волі на певний строк, а також до військовослужбовців, які засуджені до службових обмежень чи тримання в дисциплінарному батальйоні. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1 ст. 82 КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі на певний строк.
Покарання ж у виді довічного позбавлення волі, призначене у відповідності до ст. 64 КК України, не має строкового виміру, тому вирішення питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання чи заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, є неможливим.
Відповідно до ч.1 ст. 64 КК України довічне позбавлення волі призначається за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не знайде можливим застосувати покарання у виді позбавлення волі на певний строк.
На даний час караність діянь, вчинених ОСОБА_7 , будь-яким законом не усунута.
Судом першої інстанції вірно зазначено, що на даний час заміна призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі можлива лише виключно у порядку ст.87 КК України, тобто шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Ч.2 ст. 87 КК України встановлено, що актом помилування Президента України може бути здійснена заміна засудженій особі до довічного позбавлення волі на покарання в виді позбавлення волі на строк не менше 25 років, стосовно індивідуально визначеної особи, а згідно ст. 151 ч. 7 КВК України засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.
Суд першої інстанції, проаналізувавши норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини прийшов до обґрунтованого висновку, з яким погоджується колегія суддів, що чинне законодавство України передбачає можливість заміни невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким лише шляхом помилування засудженого, а підстави для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким поширюються лише на покарання у виді позбавлення волі на певний строк і до покарання у виді довічного позбавлення волі не можуть бути застосовані.

Доводи апелянта в апеляційній скарзі та його захисника в апеляційному суді, що довічне позбавлення волі суперечить нормам Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, не можуть бути враховані.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц (п. 36) звернула увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України. У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст.3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (§194).

Однак, на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі не реформована, зміни до законодавства не внесені, тому на даний час відсутні підстави для заміни призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням, про що вірно було зазначено судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі. Відсутні такі повноваження і в суду апеляційної інстанції.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає ухвалу суду першої інстанції законною, обґрунтованою та вмотивованою, а тому підстав для зміни чи скасування судового рішення немає.
Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:
Ухвалу Ізяславського районного суду від 22 жовтня 2019 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким - залишити без зміни, а апеляційну скаргу засудженого без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді