Дата документу 01.07.2020 Справа № 333/4746/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 333/4746/18 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. №11-кп/807/1280/20 Доповідач 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката ОСОБА_7 ,

розглянула 1 липня 2020року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 червня 2020 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 185,ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, в провадженні Комунарського районного суду м.Запоріжжя перебуває на розгляді кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України.

Прокурор у судовому засіданні заявив клопотання про продовження строку тримання відносно обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою зв`язку з тим, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу не зникли.

Ухвалою Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 16 червня 2020 року задоволено клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 терміном на 60 днів з одночасним визначенням застави у розмірі 35 240 гривень. Приймаючи таке рішення, суд врахував обставини, передбачені ст.178 КПК України, а також доведеність прокурором під час розгляду клопотання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених ч.1 ст.176 КПК України, не може запобігти наведеним під час розгляду клопотання ризикам.
В апеляційній скарзі ОСОБА_8 , не погоджуючись з оскаржуваною ухвалою, зазначає, що за два роки тримання під вартою він все усвідомив, захворів гепатитом С та страждає на хронічні захворювання. Вказує, що вину у вчинених злочинах визнає, крім злочину за ч. 2 ст. 186 КК, оскільки вважає, що даний злочин слід кваліфікувати як спроба крадіжки. Звертає увагу на міцні соціальні зв`язки та постійне місце проживання. На його думку, прокурором не доведено існування ризиків, зокрема, щодо впливу на свідків та потерпілих та спроб ухилитися від суду. Просить застосувати до нього запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту.

У зв`язку із відсутністю клопотання про забезпечення участі апелянта при апеляційному розгляді та відсутністю питань щодо погіршення становища апелянта, колегія суддів вважає за можливе розглянути провадження за відсутністю обвинуваченого ОСОБА_8 , що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405 КПК України.

Позиції учасників судового провадження.
Захисник підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Прокурор висловив заперечення вимогам апеляційної скарги.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою стосовноОСОБА_8 суд першої інстанції фактично обґрунтував своє рішення щодо необхідності продовження застосування даного виду заходу забезпечення кримінального провадження досягненням дієвості цього провадження через недопущення переховування обвинуваченого та запобіганню вчиненню інших кримінальних правопорушень.

Згідно з вимогами ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання наявним ризикам.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Положенями ст. 331, ст. 199 КПК України регламентовано порядок продовження строку тримання обвинуваченого під вартою.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Вказаних вимог кримінального процесуального закону місцевий суд дотримався.
З огляду на заявлені обвинуваченим доводи щодо не визнання вини за ч. 2 ст. 186 КК України та стадію кримінального провадження, в якому ОСОБА_8 вже висунуто обвинувачення і триває судовий розгляд у суді першої інстанції, колегія суддів не досліджує питання, пов`язані з оцінкою доказів з точки зору їх належності, допустимості та достатності, а перевіряє лише висновки суду на предмет наявності ризиків та існування вагомих підстав для продовження тримання особи під вартою.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо продовження існування ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.
Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду та вчинення іншого кримінального правопорушення, колегія суддів бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.
Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні багатьох епізодів злочинної діяльності (ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України), зокрема і тих, що класифіковані як тяжкі, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні.
Однак, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.
У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.
Одночасно суд враховує, щоОСОБА_8 офіційно не працевлаштований, тобто не має законного джерела доходу, що у своїй сукупності додатково засвідчує існування ризику переховування обвинуваченого від правосуддя.
До того ж, ОСОБА_8 раніше неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів, однак знову притягується до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічних злочинів проти власності, що свідчить на користь встановленого судом ризику вчинення іншого кримінального правопорушення.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на даний час не змінилися, та не зменшилися.
Посилання ОСОБА_8 на хронічні захворювання вже були предметом розгляду в суді першої інстанції як такі, що не перешкоджають утриманню особи під вартою, а нових доводів з приводу погіршення стану здоров`я апелянтом не надано.

Крім того, як під час розгляду справи місцевим судом, так і під час апеляційного розгляду, не здобуто даних, які б безумовно свідчили про неможливість тримання ОСОБА_8 під вартою, а також не отримано відомостей щодо інших обставин, які б переважили встановлені ризики негативної процесуальної поведінки.

За умов сукупності обставин щодо наявності ризиків, які не зменшилися та продовжують існувати, відомостей стосовно особи обвинуваченого, обрання ОСОБА_8 іншого більш м`якого запобіжного заходу, як того просили захисник та обвинувачений, на думку колегії суддів, є невиправданим.

Крім того, судова колегія зауважує, що зміст оскаржуваного рішення засвідчує застосування відносно ОСОБА_8 альтернативного запобіжного заходу у виді застави, що буде діяти у разі внесення визначеного розміру, який не можна вважати непомірним, оскільки саме такий розмір застави, з огляду на тяжкість висунутого обвинувачення та репутацію ОСОБА_8 через негативні дані стосовно його особистості, достатньою мірою гарантуватиме виконання останнім покладених на нього процесуальних обов`язків.

Такі висновки відповідають практиці Європейського суду з прав людини, відповідно до якої розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні. Згідно ухвали, суд врахував дані про особу обвинуваченого, обставини кримінального провадження, тяжкість вчиненого, а тому правильно визначив ОСОБА_8 саме такий розмір застави, що відповідає вимогам ч.5 ст. 182 КПК України та практиці ЄСПЛ, відповідно до якої суб`єкти владних повноважень повинні приділити стільки ж уваги встановленню відповідної застави, як прийняттю рішення про те, чи є необхідним подальше утримання під вартою (Іванчук проти Польщі п. 66).

Отже, доводи апеляційної скарги щодо зміни запобіжного заходу з наведених підстав є неспроможними.

На думку судової колегія, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченого та відсутність процесуальної необхідності застосування на даний час більш м`якого запобіжного заходу.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, а тому ухвалу суду необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 16 червня 2020 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4