У Х В А Л А

Іменем України

07.08.2020 року смт.Томаківка Дніпропетровської області

Томаківський районний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду смт.Томаківка кримінальне провадження, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000277 від 25.06.2020 р. стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м.Олександрівськ, Пермської області, із середньою освітою, пенсіонера, одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який постійно проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.197-1 КК України,

ВСТАНОВИВ:

відповідно до обвинувального акту, обвинувачений ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.197-1 КК України, а саме: самовільне зайняття земельної ділянки вчинене щодо земель в охоронних зонах.

Статтею 14 Конституції України встановлено, що земля є основним національним багатством, яке перебуває під особливою охороною держави.

Відповідно до ч.2 ст.54 Земельного кодексу України, навколо історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій, музеїв просто неба, меморіальних музеїв-садиб, пам`яток культурної спадщини, їх комплексів (ансамблів) встановлюються зони охорони пам`яток із забороною діяльності, що шкідливо впливає або може вплинути на додержання режиму використання таких земель.
Відповідно до частини 1 статті 79 Земельного кодексу України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до частини 3 статті 79 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Відповідно до ч.1 ст.150 Земельного кодексу України до особливо цінних земель відносяться землі історико-культурного призначення.
Відповідно до частини 1 статті 211 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи несуть кримінальну відповідальність за самовільне зайняття земельних ділянок.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», самовільне зайняття земельної ділянки - це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо земельної ділянки.

Відповідно до пункту «а» частини 1 статті 112 Земельного кодексу України, охоронні зони створюються навколо особливо цінних природних обєктів, обєктів культурної спадщини, гідрометеорологічних станцій тощо з метою охорони і захисту їх від несприятливих антропогенних впливів.

Відповідно до статті 1 Закону України Про охорону культурної спадщини об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність.
Окрім того, вищевказаною нормою законодавства визначено, що нерухомий обєкт культурної спадщини - обєкт культурної спадщини , який не може бути перенесений на інше місце без втрати його цінності з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, мистецького, наукового чи художнього погляду та збереження своєї автентичності.
Положеннями ч.2 ст.2 Закону України Про охорону культурної спадщини визначено, що археологічні обєкти культурної спадщини рештки життєдіяльності людини (нерухомі обєкти культурної спадщини: городища, кургани, залишки стародавніх поселень, стоянок, укріплень, військових таборів виробництв, іригаційних споруд, шляхів, могильники, культові місця та споруди, їх залишки чи руїни, мегаліти, печери, наскельні зображення, ділянки історичного культурного шару, поля давніх битв, а також пов`язані з ними рухомі предмети), що містяться під земною поверхнею та під водою і є невідтворним джерелом інформації про зародження і розвиток цивілізації.
Відповідно до ч.2 ст.13 Закону України Про охорону культурної спадщини об`єкт культурної спадщини до вирішення питання про його реєстрацію як пам`ятки вноситься до Переліку обєктів культурної спадщини і набуває правового статусу щойно виявленого обєкта культурної спадщини, про що відповідний орган охорони культурної спадщини в письмовій формі повідомляє власника цього обєкта або уповноважений ним орган (особу), переліки обєктів культурної спадщини затверджуються рішеннями відповідних органів охорони культурної спадщини.
Відповідно до пункту 4 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України від 16 грудня 2004 року № 2245-ІV об`єкти, включені до списків (переліків) пам`яток історії та культури республіканського чи місцевого значення відповідно до Закону Української РСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури», до вирішення питання про їх включення (невключення) до Реєстру вважаються пам`ятками відповідно національного чи місцевого значення.

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України «Про охорону культурної спадщини» до спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини належать, зокрема, обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації.

Відповідно до частини 6 статті 3 Закону України «Про охорону культурної спадщини», рішення (розпорядження, дозволи, приписи, постанови) органів охорони культурної спадщини, прийняті в межах їхньої компетенції, є обов`язковими для виконання юридичними і фізичними особами.

Відповідно до частини 4 статті 23 Закону України «Про охорону культурної спадщини» відсутність охоронного договору не звільняє особу від обов`язків, що випливають із цього Закону.

Відповідно до статті 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» на охоронюваних археологічних територіях, у межах зон охорони пам`яток, забороняються зокрема, ландшафтні перетворення, меліоративні, земляні роботи без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини.

Відповідно до стаття 43 Закону України «Про охорону культурної спадщини» за незаконне проведення археологічних розвідок, розкопок, інших земляних чи підводних робіт на об`єкті археологічної спадщини, а також за умисне незаконне знищення, руйнування або пошкодження об`єктів культурної спадщини чи їх частин винні особи притягаються до кримінальної відповідальності відповідно до закону.
Відповідно до розпорядження голови районної державної адміністрації від 13.05.2013 №110-р «Прo oxopoнy пам`яток археології Томаківського району» визначено, що земельні ділянки, на яких розташовані пам`ятки археології, належать до земель історико-культурного призначення.

Відповідно до інформації наданої Томаківською РДА за обліковим №116 об`єктів культурної спадщини (археології) по Томаківському району Дніпропетровської області включено курган, розташований на відстані 0,75 км на схід від північно-східної околиці села с.Червоноукраїнка, датований ІІ тис. до н.е. місцевого значення, виявлений (відкритий) у 1981 р. археологами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , щодо якого встановлено охоронну зону 64х64м. Вказаний об`єкт взято під охорону держави на підставі Закону України «Про охорону культурної спадщини» від 16.04.1987 р. під назвою «курган №2426».

Також встановлено, що у користуванні ОСОБА_4 знаходиться земельна ділянка з кадастровим номером :01:004:0077 з цільовим призначенням «2.1 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», площею 6,850 га, розташована на схід від північно-східної околиці села с.Червоноукраїнка, Томаківського району Дніпропетровської області. Вказана земельна ділянка належить громадянці України ОСОБА_7 на праві власності, зареєстрованого на підставі державного акту на право приватної власності на землю.

В контурі абрису земельної ділянки, за фактичними межами земельної ділянки №:01:004:0077, яка перебуває у користуванні ОСОБА_4 , на земельній ділянці державної власності знаходиться об`єкт культурної спадщини курган №2426, навколо якого встановлена охоронна зона та відповідний сервітут, про що наявна позначка в кадастровому плані земельної ділянки, долученого до технічної документації зазначеної земельної ділянки.

Крім того, відповідно до кадастрового плану зовнішніх меж земельної ділянки наданої у приватну ОСОБА_7 з кадастровим номером земельної ділянки №:01:004:007712 внесено відомості щодо розташування об`єкта історико-культурного призначення.

Крім цього встановлено, що ОСОБА_7 уклала з ОСОБА_4 договір підряду від 01.09.2019 на виконання робіт по засіванню соняшника весною 2020, в межах земельної ділянки № :01:004:007712, яку перебуває у власності ОСОБА_7 , та на якій знаходиться об`єкт культурної спадщини курган № 2426, навколо якого встановлена охоронна зона та відповідний сервітут, про що ОСОБА_4 був письмово попереджений.

В порушення вищевказаних вимог законодавства, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у квітні 2020 року (точної дати в ході досудового розслідування не встановлено), незважаючи на попередження з боку ОСОБА_7 , в силу змісту договору підряду від 01.09.2019 р. та додатку до нього в вигляді кадастрового плану зовнішніх меж земельної ділянки з зазначенням на ньому меж охоронних зон кургану, достовірно знаючи про наявність на території земельної ділянки №:01:004:007712, об`єкту археології курган №2426 з визначеною 64 метровою охоронною зоною, а також про заборону ведення земельних робіт на території земельної ділянки в межах охоронної зони та насипу кургану - об`єкта культурної спадщини, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків і бажаючи їх настання, особисто, використовуючи сільськогосподарську техніку невстановленої моделі та оснащення, порушивши в процесі посіву насіння соняшника межі земельної ділянки сільськогосподарського призначення, з метою виконання умов договору підряду в більших обсягах та подальшого отримання прибутку, шляхом посіву насіння соняшника в ґрунтовий покрив земельної ділянки в межах охоронної зони кургану, самовільно зайняв земельну ділянку площею 0,1493 га державної форми власності, що знаходиться в охоронній зоні кургану №2426 та розташована за межами земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим номером № :01:004:007712.

Дії обвинуваченого ОСОБА_4 суд кваліфікує ч.2 ст.197-1 КК України за ознаками самовільне зайняття земельної ділянки вчинене щодо земель в охоронних зонах.

В судовому засіданні ОСОБА_4 свою вину у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.197-1 КК України, визнав повністю, у вчиненому щиро покаявся, крім того, сприяв розкриттю вказаного кримінального правопорушення, а також з метою усунення завданої шкоди огороджено межі кургану, у тому числі його охоронну зону, та заявив клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку з дійовим каяттям.

Прокурор проти клопотання обвинуваченого про звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку з дійовим каяттям не заперечував, оскільки останній, вперше вчинив злочин невеликої тяжкості, крім того, щиро покаявся.

Відповідно до ст.45 КК України, особа яка вперше вчинила злочин невеликої тяжкості звільняється від кримінальної відповідальності, якщо вона після вчинення злочину щиро покаялась, активно сприяла розкриттю злочину, і повністю відшкодувала завдані нею збитки або усунула заподіяну шкоду.

Обвинувачений ОСОБА_4 раніше не судимий, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 197-1 КК України, яке відноситься до категорії злочинів невеликої тяжкості.

Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.284 та ч.1 ст.285 КПК України особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 286 КПК України звільнення від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення здійснюється судом. Якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що ОСОБА_4 вперше вчинив злочин невеликої тяжкості, будучи раніше не судимим, має постійне місце проживання, за місцем проживання характеризується позитивно, після вчинення кримінального правопорушення щиро покаявся в своїх діях, активно сприяв слідству з метою розкриття злочину, крім того, ним з метою усунення завданої шкоди - огороджено межі кургану, у тому числі його охоронну зону, а також заявив клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку з дійовим каяттям, суд вважає, що за таких обставин є всі підстави для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку з дійовим каяттям та закриття кримінального провадження.

На підставі ст.45 КК України, керуючись ст.ст.284,285,286,288,314,369,372 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Звільнити ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.197-1 КК України, у зв`язку із дійовим каяттям.

Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000277 від 25.06.2020 р., стосовно ОСОБА_4 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.197-1 КК України - закрити у зв`язку з дійовим каяттям.

Запобіжний захід стосовно ОСОБА_4 не обирався.

Речові докази у справі відсутні.

Цивільний позов не заявлено.

Витрати на залучення експерта відсутні.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду через Томаківський районний суд Дніпропетровської області протягом семи днів з моменту її проголошення.

Суддя: ОСОБА_1

07.08.2020