Номер провадження:1-кп/521/745/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2020 року Малиновський районний суд міста Одеси у складі:
головуючого: ОСОБА_1 ,
при секретарі До. Т. Ч.
за участю прокурора ОСОБА_2
потерпілого ОСОБА_3
обвинуваченого ОСОБА_4
розглянувши у підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт по кримінальному провадженню номер 0001923, відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 190, ч.2 ст.15, ч.4 ст.27, ч.3 ст. 369 КК України, -

В С Т А Н О В И В

До Малиновського районного суду міста Одеси з апеляційного суду Одеської області після визначення підсудності надійшло кримінальне провадження за обвинувальним актом у кримінальному провадженні номер 0001923, відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 190, ч.2 ст.15, ч.4 ст.27, ч.3 ст. 369КК України.

Обвинувачений ОСОБА_4 заперечував проти призначення судового розгляду за обвинувальним актом та наполягав на задоволені поданого раніше ним клопотання про повернення обвинувального акту прокурору.

Прокурор у підготовчому судовому засіданні вважав за можливе призначити судовий розгляд за вказаним вище обвинувальним актом, оскільки на його думку він відповідає вимогам статті 291 КПК України, та заперечував проти задоволення клопотання ОСОБА_4 про повернення обвинувального акту, щодо недоліків на які посилався у своєму клопотанні обвинувачений, прокурор зазначив, що вони можуть бути усунуті під час судового розгляду.

Потерпілий підтримав думку прокурора.

Заслухавши, доводи обвинуваченого, який підтримав клопотання, думку прокурора та потерпілого, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені у клопотанні суд дійшов висновку, що воно підлягає задоволенню на таких підставах.

Що стосується інкримінованого прокурором обвинуваченому ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 190 КК України, то судом встановлено наступне.

Відповідно до ст. 12 КК України, кримінальні правопорушення поділяються на кримінальні проступки і злочини. Кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі.
Санкція статті 190 ч.1 КК України, передбачає покарання у вигляді штрафу від двох тисяч до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк від двохсот до двохсот сорока годин, або виправними роботами на строк до двох років, або обмеженням волі на строк до трьох років. Тобто, злочин який інкримінується обвинуваченому ОСОБА_4 передбачений ч. 1 ст. 190 КК України, відповідно до змін Кримінального Кодексу визначений як кримінальний проступок.
Обвинувальний акт у вказаному кримінальному провадженні не призначений до судового розгляду. Всі учасники судового провадження знаходяться в стадії підготовчого провадження. Таким чином всі умови Закону дотриманні.
Частиною 1 ст. 334 КПК України передбачено, що матеріали кримінального провадження, у тому числі матеріали щодо кримінального проступку та щодо злочину, можуть об`єднуватися в одне провадження або виділятися в окреме провадження ухвалою суду, на розгляді якого вони перебувають, згідно з правилами, передбаченими статтею 217 цього Кодексу.

Отже, питання об`єднання в одне провадження або виділення в окреме провадження вирішується судом на стадії судового розгляду, натомість це кримінальне провадження перебуває на стадії підготовчого провадження.

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 217 КПК України не можуть бути об`єднані в одне провадження матеріали досудових розслідувань щодо кримінального проступку та щодо злочину, крім випадків, коли це може негативно вплинути на повноту досудового розслідування та судового розгляду.

Згідно з підпунктом 3 пункту 4 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 2617-VІІІ у кримінальних провадженнях за сукупністю злочинів, один або декілька з яких визначені як кримінальні проступки, в яких до набрання чинності цим Законом особам повідомлено про підозру, але не прийнято процесуальне рішення, передбачене частиною другою статті 283 цього кодексу, слідчий за погодженням із прокурором виділяє в окреме провадження матеріали щодо кримінального проступку, якщо це можливо без шкоди для подальшого досудового розслідування та судового розгляду, та здійснює дізнання в порядку, встановленому главою 25 КПК України. Кримінальне провадження щодо злочину продовжує здійснюватися в порядку, визначеному цим Кодексом.

Підпунктом 5 пункту 4 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 2617-VІІІ визначено, що обвинувальні акти у кримінальних провадженнях про злочини, що визначені як кримінальні проступки, які направлені до суду до набрання чинності цим Законом і не призначені на момент набрання ним чинності до судового розгляду, повертаються прокурору для внесення з урахуванням вимог глави 25 КПК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 згідно з обвинувальним актом висунуто обвинувачення, зокрема щодо злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.4 ст.27, ч.3 ст. 369 КК України, та кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, який визначений як кримінальний проступок, обвинувальний акт не призначено до судового розгляду, а вирішення питання про об`єднання в одне кримінальне провадження проступку та злочинів входить згідно з підпунктом 3 пункту 4 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 2617-VІІІ до компетенції органів досудового розслідування.

Щодо кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_4 за ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 369 КК України підбурювання до закінченого замаху на надання службовій особі неправомірної вигоди за не вчинення службовою особою в інтересах третьої особи дій з використанням службового становища, то судом встановлено наступне.
Пунктом 3 частини 3 статті 314 КПК України передбачено, що у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу.
Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист в кримінальному судочинстві» від 24.10.2003р. №8, суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб пред`явлене особі обвинувачення було конкретним за змістом. Зокрема, воно повинно містити данні про злочин, у вчиненні якого обвинувачується особа, час, місце та інші обставини його вчинення, наскільки вони відомі слідчому.

В ст. ст. 55, 62, 63 Конституції України містяться положення щодо наявності у обвинуваченого прав на захист у суді, та на доведення його вини в законному порядку.
Окрім того, у відповідності до положень ст.2 КПК України, одним із завдань кримінального провадження є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.
Таким чином, зазначеними нормами закону прямо передбачена обов`язковість застосування належної правової процедури при притягненні особи до кримінальної відповідальності, що є забезпеченням її права на захист, гарантованого Конституцією України, а також передбаченого ст.42 КПК України, що, зокрема, стосується процедури складання обвинувального акту, після отримання якого обвинувачений має право знати у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують.
Згідно положень п. 5 ч.2, ч.4 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт повинен містити такі відомості: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Згідно з вимогами п. 13 ч. 1 статті 3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом, тобто останнє повинно бути конкретним і особа має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують.
Для формулювання обвинувачення необхідно встановити всі елементи складу кримінального правопорушення (суб`єкт, об`єкт, суб`єктивна та об`єктивна сторона) та викласти зазначене у відповідному процесуальному документі. Саме в межах висунутого обвинувачення має здійснюватись судовий розгляд, як це передбачено вимогами статті 337 КПК України.
У своїй постанові від 24.11.2016 ( справа №5-328 К/С-16) про перегляд судових рішень з підстави, передбаченої п.2 статті 445 КПК України, Верховний суд України звернув увагу на те, що важливим є виклад в обвинувальному акті саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та реалізації права на захист.
Зі змісту цього ж судового рішення випливає правовий висновок Верховного Суду України про те, що наведені в обвинувальному акті фактичні дані в своїй сукупності мають давати повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.
Таке наведення фактичних обставин Верховний Суд України у своєму рішенні називає конкретністю обвинувачення.
Перевіривши зміст обвинувального акту, суд вважає, що обвинувачення викладене в ньому, не містить чіткого (конкретного) викладення всіх фактичних обставин кримінальних правопорушень, які, згідно положень ст.91 КПК України підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення.
Так, в сформульованому обвинуваченні не викладені всі фактичні обставини події, за якою ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні двох інкримінованих злочинів, а саме конкретно не зазначені місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінальних правопорушень. Однак, в обвинуваченні містяться тільки загальні посилання, без конкретизації цих обставин.
Також, в сформульованому обвинуваченні зазначеним діям ОСОБА_4 була дана правова кваліфікація за двома нормами закону України про кримінальну відповідальність, а саме за ч.1 ст.190 (відповідно до змін Кримінального Кодексу визначений як кримінальний проступок), а також за ч.4 ст.27, ч.2 ст. 15, ч.3 ст. 369 КК України, однак пред`явлене обвинувачення не містить чіткого формулювання із зазначенням конкретних дій, у вчиненні яких ОСОБА_4 обвинувачують, зокрема відсутнє чітке розмежування дій, передбачених статтями 190 та 369 КК України із зазначенням форми вини, мотиву і мети вчинення злочинів. Усупереч наведеному, викладені обставини щодо кожного злочину є ідентичними.
Із змісту обвинувального акту вбачається, що в ньому відсутні кваліфікуючі ознаки кожного з інкримінованих злочинів, які містяться в диспозиціях цих норм кримінального закону, та на підставі яких викладені в обвинуваченні діяння, згідно положень ст.11 КК України, визначаються як злочини.
Так, в обвинувальному акті вказано, що ОСОБА_4 , отримав грошові кошти від ОСОБА_3 в адміністративній будівлі суду,
Однак, при дослідженні даного обвинувального акту судом було встановлено, що у ньому не вказано де конкретно ОСОБА_4 їх отримав, також не зазначено до чи після отримання постанови ОСОБА_3 передавав грошові кошти ОСОБА_4 .
Крім того, шахрайство вважається закінченим з моменту переходу чужого майна у володіння винного або з моменту отримання ним права розпоряджатися таким майном, проте в обвинувальному акті не вказано добровільно чи за чиїмсь проханням ОСОБА_3 , передавав грошові кошти обвинуваченому.
Суд, також звертає увагу на те, що в обвинувальному акті, не зазначено, з урахуванням положень ст. 27 КК України, якого саме співучасника ОСОБА_4 схилив до вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст. 369 КК України, чи встановлена ця особа.
Такі недоліки обвинувального акту роблять обвинувачення, висунете ОСОБА_4 неконкретним, що порушує його право на захист, зокрема право бути детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього ( Стаття 6 параграф 3 (а) Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод), а суд позбавляють можливості зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою ( постанова Верховного Суду України від 24.11.2016 у справі №5-328 К/С-16).
Європейський суд з прав людини ( у справі «Абрамян проти Росії) більш ґрунтовно тлумачить зазначену норму, вказуючи на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу, так як деталі вчинення злочину можуть відігрівати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи. Оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомлений про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення ( рішення від 19.12.1989 р. у справі « Камінські проти Австрії» № 9783/82 п.79).
Правова кваліфікація дій обвинуваченого повинна містити не тільки посилання на окрему статтю та її частини, а й точне формулювання, зокрема об`єктивної сторони та кваліфікуючих ознак. Це є наслідком або неконкретного формулювання обвинувачення, або, як правило відсутності такого формулювання.
Відсутність в обвинувальному акті формулювання обвинувачення та правової кваліфікації дій обвинуваченого унеможливлює якісний і повний її захист і, як наслідок, має бути беззаперечною підставою для скасування вироку.
Відповідно до вимог ч.3 ст.374 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд зобов`язаний у вироку вказати формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу, вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.
Слід зауважити, що, як випливає зі змісту ч.2 ст.337 КПК України, а також зі змісту ст.338 КПК України, зміна прокурором обвинувачення, шляхом якої можуть бути усунуті вказані недоліки під час судового розгляду, є його правом, а не обов`язком, і будь-які процесуальні важелі спонукання прокурора до реалізації такого права судом під час судового розгляду, чинним КПК України не передбачено, більш того, з огляду на положення ст.26 КПК України, є порушенням принципу диспозитивності, що є неприпустимим.
Єдиним законним процесуальним важелем примушення прокурора до усунення вказаних недоліків, законом визначено повернення обвинувального акту, як це передбачає п.3 ч.3 ст.314 КПК України.
Таким чином, доводи зазначені в клопотанні обвинуваченого знайшли своє підтвердження, отже вони призведуть до порушення права обвинуваченого на захист від обвинувачення, так як він не розуміє від чого має захищатись.
На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що обвинувальний акт не відповідає зазначеним вимогам кримінального процесуального закону, що порушує передбачене законодавством право обвинуваченого на захист та не належне застосування до нього законної правової процедури при притягненні до кримінальної відповідальності.
Крім того, варто звернути увагу і на те, що ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 25 лютого 2019 року обвинувальний акт по кримінальному провадженню номер 0001923, відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 190, ч.2 ст.15, ч.4 ст.27, ч.3 ст.369 КК України був повернутий прокурору, з підстав невідповідності вимогам КПК України. Ухвалою колегії суддів Одеського апеляційного суду від 21 червня 2019 року, ухвала Малиновського районного суду міста Одеси від 25 лютого 2019 року залишена без змін.
Незважаючи на вказані недоліки обвинувального акту у судових рішеннях, прокурор фактично взагалі не усунув їх, чим фактично не виконав судові рішення, які набрали законної сили і є обов`язковими для виконання.
Таким чином, призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту, який не відповідає наведеним вище вимогам закону, може призвести до порушення права на захист.
З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими не відповідають викладеному в даному обвинувальному акті формулюванню обвинувачення та перевірений обвинувальний акт підлягає безумовному поверненню прокурору, відповідно до вимог п.3 ч.3 ст.314 КПК України.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 314, 376 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Клопотання ОСОБА_4 про повернення обвинувального акту прокурору задовольнити.
Повернути обвинувальний акт по кримінальному провадженню номер 0001923, відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 190, ч.2 ст.15, ч.4 ст.27, ч.3 ст. 369 КК України до Одеської обласної прокуратури у зв`язку з невідповідністю його вимогам КПК України, для усунення виявлених недоліків.

Ухвала суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.
Ухвала суду, може бути оскаржена протягом семи днів з дня її проголошення, через суд, який ухвалив судове рішення.
Копія ухвали негайно після її проголошення вручається учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1