ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3277/20 Справа № 192/2296/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2020 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
обвинуваченої ОСОБА_8 ,
захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
потерпілої ОСОБА_11 ,
представника потерпілої ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, та представника потерпілої ОСОБА_12 на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000674 24 жовтня 2018 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с. Григор`ївки Дніпропетровської області, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано невинуватою за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку із недоведеністю вчинення нею кримінального правопорушення, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2020 року ОСОБА_8 визнано невинуватою за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку із недоведеністю вчинення нею кримінального правопорушення.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 до ОСОБА_8 про стягнення моральної шкоди залишено без розгляду.
Органом досудового розслідування ОСОБА_8 було висунуто обвинувачення в тому, що вона 06 жовтня 2018 року приблизно о 19.20 годині, перебуваючи на території фермерського господарства, розташованого в АДРЕСА_3 , в ході виниклої сварки з ОСОБА_11 , на грунті особистих неприязних відносин, керуючись раптово виниклим злочинним умислом, направленим на заподіяння легких тілесних ушкоджень, котрий виник з вказаних мотивів, умисно нанесла один удар долонею лівої руки в праву сторону обличчя та один удар дверцятами автомобіля по правому плечу ОСОБА_11 , чим заподіяла потерпілій ОСОБА_11 тілесні ушкодження у вигляді 2-х синців - на правій щоці з переходом на проекцію нижньої щелепи праворуч у середню третину, по передньо-зовнішній поверхні правого плеча у верхній третині, садна в передвушній області праворуч, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати у зв`язку з неповнотою судового розгляду, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням кримінального закону та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Обґрунтовуючи свої вимоги прокурор вказує, що органами досудового розслідування були вжиті всі передбачені законом заходи для повідомлення обвинуваченої про підозру: виходили за місцем мешкання, проте остання там не перебувала; 29 серпня 2019 року направили поштою на адресу: АДРЕСА_4 ; 29 серпня 2019 року підозра направлена до виконавчого комітету Солонянської селищної ради та отримано ОСОБА_13 . Зазначає, що обвинувачену оголошено у розшук на підставі листа Державної прикордонної служби України від 20 серпня 2019 року, відповідно до якого ОСОБА_8 перетнула державний кордон. Звертає увагу, що обвинувачена та захисники були ознайомлені з матеріалами провадження та жодних заперечень чи зауважень щодо вручення підозри, оголошення її у розшук чи зупинення досудового розслідування надано не було. Вказує, що судом не враховано поведінку засудженої під час досудового розслідування, яка виїхала за межі території України без повідомлення слідчого. Зазначає, що суд критично віднісся до показань свідків сторони обвинувачення, які були безпосередніми свідками подій, та взяв до уваги показання свідків сторони захисту, які знаходились на відстані 20-30 метрів від місця події, та зазначали, що не бачили безпосередньо обставин спричинення тілесних ушкоджень. Вважає, що допит малолітнього свідка ОСОБА_14 завдало шкоди інтересам малолітнього. Вказує, що на технічному носії інформації відсутній запис судового засідання від 19 червня 2020 року. Звертає увагу, що прізвище обвинуваченої ОСОБА_15 , проте суд зазначає прізвище обвинуваченої ОСОБА_15 .
В апеляційній скарзі представник потерпілої просить вирок суду скасувати, постановити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватою за ч. 1 ст. 121 КК України, призначити відповідне покарання та задовольнити цивільний позов потерпілої.
Обґрунтовуючи свої вимоги вказує, що потерпіла як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду давала однакові та послідовні показання щодо нанесення їй тілесних ушкоджень. Зазначає, що потерпіла та свідок ОСОБА_16 відмовились від проведення третього слідчого експерименту з тих підстав, що вже було проведено 2 слідчих експерименти, її показання, надані під час цих слідчих дій, були перевірені експертом під час проведення експертизи. Вважає, що суд безпідставно не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_16 , оскільки перебування в автівці ніяким чином не свідчить про те, що він не бачив подію злочину, а дружні відносини із потерпілою не свідчать про надання ним хибних показань. Звертає увагу, що свідок ОСОБА_17 - чоловік обвинуваченої, проте суд не ставиться до його показань критично. Вважає, що судом необгрунтовано не взято до уваги показання свідків ОСОБА_18 та малолітнього ОСОБА_14 , а також перекручено показання свідка ОСОБА_19 . Зазначає про необхідність критичного ставлення до показань свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_21 . Вказує на відсутність порушення строків досудового розслідування. Зазначає, що суд безпідставно послався на телефонні розмови слідчого з підозрюваною в той час, коли остання перебувала за кордоном, оскільки останні не досліджувались судом.
В запереченнях на апеляційні скарги прокурора та представника потерпілої захисник ОСОБА_10 просить залишити апеляційні скарги без задоволення, а вирок суду без зміни.
Щодо апеляційної скарги прокурора зазначає, що 16 серпня 2019 року ОСОБА_8 разом із захисником в черговий раз прибула на усний виклик до слідчого, який протримав їх декілька годин, не проводячи при цьому жодних процесуальних дій (досудове розслідування на той момент тривало біля 10 місяців, при цьому більш ніж півроку ОСОБА_8 до слідчого не викликали), після чого вручив повістку на 19 серпня 2019 року (в порушення вимог закону, менше ніж за три дні, при цьому напередодні вихідних) та в той же день ОСОБА_8 попередила слідчого про виїзд за кордон до Італії, про що ще в червні повідомляла його, а тому, на думку адвоката, у ОСОБА_8 були поважні причини неприбуття на виклик. Звертає увагу, що ОСОБА_8 також 16 серпня 2019 року направила до слідчого листа про неможливість явки, де зазначила нову адресу мешкання, який слідчий отримав 20 серпня 2019 року. Вказує, що органу досудового розслідування було відомо, що ОСОБА_8 не проживає за місцем реєстрації, і обвинувачена під час знаходження за кордоном спілкувалась зі слідчим шляхом телефонних розмов та жодних викликів з 16 серпня 2019 року по 28 жовтня 2019 року не отримувала, а лише 28 жовтня 2019 року їй було вручено повістку про виклик до слідчого на 01 листопада 2019 року, коли і було вручено повідомлення про підозру. Вказує, що прокурор в апеляційній скарзі замовчує про заяву ОСОБА_13 про неможливість вручення ОСОБА_8 підозри, так як остання за місцем реєстрації не проживає. Звертає увагу, що рапорти від 29 серпня 2019 року та доручення від 29 серпня 2019 року про невстановлення місця знаходження обвинуваченої всупереч вимогам закону не зареєстровані, відсутній супровідний лист про їх направлення, крім того наявні в матеріалах справи недатовані рапорти ОСОБА_22 , в яких підпис очевидно відрізняється від підпису у вищезазначених рапортах. Зазначає, що слідчий в порушення ст. 280 КПК України не направив стороні захисту копію постанови про оголошення у розшук та слідчим було відмовлено захиснику у можливості з нею ознайомитись. Звертає увагу, що на момент виклику 16 серпня 2019 року обвинуваченої на 19 серпня 2019 року підозра ОСОБА_8 вручена не була. Вважає, що факт того, що суд виклав у вироку позицію сторони захисту, не свідчить у його зацікавленості. Звертає увагу, що прокурором взагалі не зазначено, яку саме шкоду було завдану малолітньому свідку під час допиту у суді першої інстанції та в чому вона полягає, оскільки допит відбувався у відповідності до вимог закону. Зазначає, що неправильне зазначення у вироку прізвища обвинуваченої є лише помилкою, а не підставою для скасування вироку суду.
Щодо апеляційної скарги представника потерпілої захисник зазначає, що потерпіла змінювала показання, що слідує з протоколів допиту потерпілої під час досудового розслідування та наданих у суді першої інстанції. Вказує, що у зв`язку з відмовою потерпілої від проведення додаткового слідчого експерименту залишився не зрозумілим той факт, який чином можливо спричинити тілесні ушкодження від дверцят автомобіля, якщо потерпіла вдягнута у куртку, а самі дверцята мають незначний хід, та взагалі механізм спричинення тілесних ушкоджень дверцятами. Звертає увагу, що саме відмова свідка ОСОБА_16 від проведення додаткового слідчого експерименту і поставила під сумнів його показання, крім того вони суперечать показанням самої потерпілої щодо механізму спричинення тілесних ушкоджень дверцятами. Вважає, що свідок ОСОБА_16 зацікавлений у результатах розгляду справи, оскільки під час вільної розповіді акцентував увагу, що не дивився в телефон, при цьому обвинувачена під час допиту на досудовому розслідуванні вказувала саме на те, що свідок дивився у телефон. Вважає, що суд правильно критично оцінив показання свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_23 , які не були безпосередніми очевидцями події, а твердження свідка ОСОБА_19 про те, що вона не бачила свідків ОСОБА_21 та ОСОБА_20 на місці події, не свідчить про те, що їх там не було.

Позиції інших учасників судового провадження.

Прокурор у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги сторони обвинувачення підтримав в повному обсязі, апеляційну скаргу представника потерпілої підтримав частково.

Представник потерпілої та потерпіла у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги представника підтримали в повному обсязі, апеляційну скаргу прокурора підтримали частково.

Обвинувачена та її захисник вважали апеляційні скарги прокурора та представника потерпілої необґрунтованими, заперечували проти їх задоволення.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, думку учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом цієї норми в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі і поданих у судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.

В силу ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях і усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Суд зобов`язаний неухильно дотримуватися вимог Конституції України, міжнародних договорів, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, тобто з урахуванням рішень Конституційного Суду України та практики Європейського суду з прав людини, ст. 62 Конституції України (презумпція невинуватості) та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» від 06 грудня 1998 року Європейський Суд наголошує про те, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцією, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (п. 150, п. 253).

Згідно із ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, покладений на слідчого та прокурора.

Згідно із ч. 1 ст. 94 КПК України суд повинен оцінювати докази на основі всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів- з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги, а доводи апеляційних скарг прокурора та представника потерпілої є безпідставними.

Ухвалюючи виправдувальний вирок, суд першої інстанції у судовому засіданні відповідно до вимог кримінального процесуального закону перевірив зібрані під час досудового розслідування докази винуватості виправданої, на які посилалися органи досудового розслідування, та, згідно зі ст. 94 КПК України, оцінив їх з точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, надав належну оцінку як окремим доказам, так і їх сукупності, навів детальний аналіз досліджених доказів.

Зокрема, суд першої інстанції керуючись законом, оцінив всі докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для ухвалення виправдувального вироку. Обґрунтував, дослідивши і проаналізувавши, зокрема й показання ОСОБА_8 , яка вину не визнала та пояснила, що жодних тілесних ушкоджень потерпілій не наносила.

Згідно ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Статтею 23 КПК України закріплено, що суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Зі змісту вироку суду першої інстанції вбачається, що, дослідивши докази, зібрані по даному кримінальному провадженню, суд прийшов до висновку, що стороною обвинувачення не доведено вчинення інкримінованого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 ККУкраїни.
Посилання в апеляційних скаргах на те, що у вироку суд припустився вибіркової, неналежної оцінки доказів у їх сукупності, надання переваги одним доказам та безпідставного відхилення інших не знайшло свого підтвердження під час апеляційного перегляду.

Так, у оскаржуваному вироку суду наведені показання обвинуваченої ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_24 , ОСОБА_23 , ОСОБА_17 , ОСОБА_19 , ОСОБА_21 , ОСОБА_20 та їм надано відповідна оцінка.

Так, допитана в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_8 вину не визнала та пояснила, що жодних тілесних ушкоджень потерпілій не наносила.

Свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_19 , ОСОБА_21 , ОСОБА_20 , які були безпосередніми очевидцями описаних подій, під час допиту у суді першої інстанції зазначили, що ОСОБА_8 не наносила жодних ударів потерпілій ОСОБА_11 .

Суд апеляційної інстанції не знаходить підстав сумніватися в достовірності цих показань обвинуваченої та свідків, вони є логічними, послідовними і узгодженими як між собою, так і з іншими письмовими доказами у провадженні.

При цьому, всупереч доводам в апеляційній скарзі представника потерпілого пояснення свідка ОСОБА_19 у вироку викладені так, як були зазначені останньою під час допиту у суді першої інстанції.

Крім того, суд апеляційної інстанції погоджується з висновоком суду першої інстанції про необхідність критичного ставлення до пояснень потерпілої ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_24 та ОСОБА_23 , з огляду на наступне.

Потерпіла ОСОБА_11 в ході досудового розслідування та судового розгляду неодноразово змінювала покази щодо механізму наненсення їй тілесних ушкоджень, зокрема, відповідно до обвинувального акту ОСОБА_8 нанесла потерпілій один удар долонею лівої руки в праву сторону обличчя та один удар дверцятами автомобіля по правому плечу ОСОБА_11 , як слідує з протоколу проведення слідчого експерименту від 15 листопада 2018 року ОСОБА_11 зазначила, що їй в тому числі було нанесено і два удари долонею лівої руки по обличчю, з висновку спеціаліста № 3169 від 08 жовтня 2018 року вбачається, що в ході проведення судово-медичного обстеження потерпіла взагалі вказала, що 06 жовтня 2018 року дружина мого колишнього чоловіка руками била мене по обличчю, хапала руками за волосся, дверцятами від автомобіля притиснула мене до самого автомобіля, при цьому я пошкодила собі праве плече. При цьому судом було враховано і той факт, що остання під час досудового розслідування відмовилась від проведення додаткового слідчого експерименту щодо перевірки механізму виникнення тілесних ушкоджень, на який вона посилається, за її участю та судово-медичного експерта.

Як встановлено в судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_16 постійно пребував в салоні автівки, окрім того останній знаходиться в дружніх відносинах з потерпілою, і надання ним показів в судовому засідання продиктовано хибним уявленням щодо захисту останньої, а тому суд прийшов до обгрунтованого висновку необхідність критичного ставлення до його показів. При цьому в ході досудового розслідування з метою перевірки вказаних тверджень сторона захисту заявляла клопотання про проведення додаткового слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_16 однак останній теж відмовився, подавши аналогічну з потерпілою заяву.

Свідок ОСОБА_14 є сином потерпілої та ОСОБА_17 , який є чоловіком обвинуваченої, під час допиту у суді першої події не міг чітко вказати механізм нанесення тілесних ушкоджень, зазначив лише щодо нанесення удару ОСОБА_8 по обличчю ОСОБА_11 , а щодо нанесення удару дверцятами йому відомо лише зі слів матері, при цьому із показань свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_21 слідує, що ОСОБА_14 був відсутній в момент конфлікту на місці події, оскільки пішов переносити свої речі до автомобіля ОСОБА_17 , а свідок ОСОБА_19 зазначала, що безпосередньо після конфлікту до неї підійшов ОСОБА_14 , який знаходився у хорошому стані та не був нічим стривожений, що ставить під сумнів його показання щодо того, що він був присутній під час конфлікту, у зв`язку з чим суд критично поставився до його показань.

При цьому, всупереч доводам апеляційної скарги прокурора суд апеляційної інстанції не вбачає порушень під час допиту у суді першої інстанції свідка ОСОБА_14 , оскільки допит малолітнього свідка було проведено у відповідності до вимог КПК України у присутності його законних представників ОСОБА_11 , ОСОБА_17 та педагога, і останні будь-яких зауважень як під час, так і після проведення допиту щодо порушень прав чи інтересів малолітнього свідка не мали. При цьому прокурор в апеляційній скарзі не зазначає, яка саме шкода була завдано малолітньому під час допиту у суді та в чому вона полягає.

Свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_23 не були очевидцями події і не могли підтвердити чи спростувати вину ОСОБА_8 , всі події їм відомі зі слів ОСОБА_11 , а тому суд першої інстанції обгрунтовано не взяв їх до уваги під час прийняття оскаржуваного рішення.

Аналізуючи доводи апеляційних скарг прокурора та представника потерпілого про дотримання органом досудового розслідування вимог КПК України під час оголошення обвинуваченої у розшук та дотримання строків досудового розслідування суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Згідно ст. 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 280 КПК України досудове розслідування може бути зупинене після повідомлення особі про підозру у разі, якщо оголошено в розшук підозрюваного.

З ч. 2 ст. 280 КПК України слідує, що до зупинення досудового розслідування слідчий зобов`язаний виконати всі слідчі (розшукові) та інші процесуальні дії, проведення яких необхідне та можливе, а також всі дії для здійснення розшуку підозрюваного , якщо зупинити досудове розслідування необхідно у зв`язку з обставинами, передбаченими п. 2 ч. 1 цієї статті.

Згідно ч. 1 ст. 281 КК України якщо під час досудового розслідування місцезнаходження підозрюваного невідоме або особа перебуває за межами України та не з`являється без поважних причин на виклик слідчого, прокурора за умови його належного повідомлення про такий виклик, то слідчий, прокурор оголошує його розшук.

Як встановив суд першої інстанції досудове розслідування у даному кримінальному провадженні проводилось на протязі більше одного року, тобто з 24 жовтня 2018 року.

При цьому в матеріалах кримінального провадження наявне повідомлення про підозру, яке складено 29 серпня 2019 року та вручене під підпис ОСОБА_8 лише 01 листопада 2019 року о 12.45 год.

Крім того, 16 серпня 2019 року обвинуваченій ОСОБА_8 було вручено повістку про виклик до слідчого ОСОБА_25 на 10.00 год. 19 серпня 2019 року, на що тогож дня ОСОБА_8 направила до слідчого відділення Солонянського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області листа про неможливість з`явлення на виклик у зв`язку з її тимчасовим виїздом за кордон, зазначивши точну адресу проживання, а саме: АДРЕСА_5 , дату повернення з долученням відповідного виклику.

Відповідно до штампу Солонянського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області вказаного листа органами досудового розслідування було отримано 20 серпня 2019 року.

При цьому 06 вересня 2019 року захисником ОСОБА_10 направлявся як до органу досудового розслідування так і до прокуратури лист (скарга), в якому зокрема також було зазначено адресу проживання обвинуваченої: АДРЕСА_5 .

Крім того, під час перебування ОСОБА_8 за кордоном остання неодноразово спілкувалась зі слідчими ОСОБА_25 та ОСОБА_26 по телефону, що відтверджується записами розмов, які були долучені до матеріалів кримінального провадження.

Всупереч доводам представника потерпілого клопотання про долучення до матеріалів провадження документів, у тому числі, і зазначених роздруківок телефонних розмов, було оголошено захисником 28 січня 2020 року у судовому засіданні у присутності учасників судового провадження.

При цьому судом апеляційної інстанції враховуються вимоги ст. 358 КПК України, які не передбачають обов`язку суду безпосередньо оголошувати усі досліджені докази, лише встановлюють, що протоколи слідчих (розшукових) дій та інші долучені до матеріалів кримінального провадження документи, якщо в них викладені чи посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин кримінального провадження, повинні бути оголошені в судовому засіданні за ініціативою суду або за клопотанням учасників судового провадження та пред`явлені для ознайомлення учасникам судового провадження, а в разі необхідності - також іншим учасникам кримінального провадження.

Як слідує з журналу судового засідання від 28 січня 2020 року та технічного запису до нього суть зазначених роздуківок була вказана захисником під час оголошення клопотання про долучення документів до матеріалів провадження 28 січня 2020 року та клопотання разом з додатками було надано учасникам провадження для огляду, а тому суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для визнання зазначеного доказу недостимим.

При цьому сторона обвинувачення не заперечує фактів телефоних розмов між обвинуваченою та слідчими під час її перебування за кордоном.

Таким чином, органу досудового розслідування були достовірно відомо існуючі засоби зв`язку з останньою, а саме контактний телефон та адреса проживання.

В матеріалах провадження відсутні та стороною обвинувачення під час апеляційного перегляду не надано доказів на підтвердження викликів у будь-якій формі ОСОБА_8 з 16 серпня 2019 року по 28 жовтня 2019 року ані особисто, ані через її близьких родичів, ані через її захисників чи будь-яких інших осіб.

Посилання прокурора та представника потерпілої як на підставу для оголошення обвинуваченої у розшук на наявні в матеріалах провадження рапорти від 29 серпня 2019 року, складені на виконання доручення слідчого ОСОБА_25 оперуповноваженим СКП Солонянського ВП ОСОБА_27 , про те, що він здійснював виїзд за місцем мешкання ОСОБА_8 до буд. АДРЕСА_6 та сусіди йому пояснили, що ОСОБА_8 виїхала за кордон, були предметом безпосереднього дослідження судом першої інстанції та ним надано відповідну оцінку та при цьому зауважено, що вказані рапорти, с кладені оперуповноваженим СКП Солонянського ВП ОСОБА_27 від 29 серпня 2019 року, в порушення Розділу VI Інструкції з організації взаємодії органів досудового розслідування з іншими органами та підрозділами Національної поліції України в запобіганні кримінальним правопорушенням, їх виявленні та розслідуванні, затвердженої Наказом МВС України від 07 липня 2017 року № 575, не мають реєстрації в канцелярії територіального органу, підрозділу поліції, а також супровідного листа за підписом керівника територіального органу, підрозділу, яким виконувалося доручення слідчого та реєстрації в канцелярії, а тому є не допустимими, з якою погоджується і суд апеляційної інстанції.

Крім того, в матеріалах кримінального провадження наявний лист Державної прикордонної служби України від 30 серпня 2019 року, відповідно до якого ОСОБА_8 перетнула державний кордон.

Вматеріалах справи відсутні інші відомості щодо будь-яких спроб органу досудового розслідування здійснювати розшук ОСОБА_8 , або ж здійснити її виклик у встановленому законом порядку для проведення разом з нею процесуальних дій.

При цьому суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що запобіжні заходи в якості заходів забезпечення кримінального провадження до ОСОБА_8 під час досудового розслідування застосовано не було.
30 серпня 2019 року постановою слідчого за погодженням з прокурором досудове розслідування у кримінальному провадженні було зупинено та оголошено розшук підозрюваної ОСОБА_8 .

Разом з тим, всупереч вимогам ч. 4 ст. 280 КПК України органом досудового розслідування не було направлено учасникам провадження копії постанови про зупинення кримінального провадження від 30 серпня 2019 року, що є порушенням права на захист та унеможливило оскарження постанови під час проведення досудового розслідування стороною захисту.

З огляду на викладене, а також враховуючи вимоги ст.ст. 280, 281 КПК України факт перебування особи за кордоном не надає права слідчому оголошувати її у розшук, у зв`язку з чим суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку, що у слідчого не існувало підстав для оголошення у розшук підозрюваної та зупинення досудового розслідування.
При цьому доводи апеляційних скарг про те, що сторона захисту після ознайомлення з матеріалами провадження будь-яких зауважень чи заперечень щодо ненаправлення копії постанови від 30 серпня 2019 року не мала, а тому відсутні підстави вважати, що було порушено право на захист обвинуваченої, є необгрунтованими з огляду на наступне.

24 вересня 2019 року слідчим було ухвалено постанову про залучення захисників ОСОБА_10 та ОСОБА_9 до участі у кримінальному провадженні та задоволено клопотання захисників про ознайомлення з матеріалами провадження.

При ознайомленні з матеріалами провадження стороною захисту було встановлено відсутність частини документів, у тому числі постанови від 30 серпня 2019 року про оголошення у розшук та зупинення кримінального провадження, що підтверджується наявною у матеріалах провадження заявою захисника.

Постановою слідчого від 11 жовтня 2019 року було відмовлено у задоволенні клопотання про ознайомлення з іншими матеріалами кримінального провадження. Ухвалою слідчого судді Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2019 року було відмовлено у відкритті провадження за скаргою захисників на зазначену постанову. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року зазначену ухвалу суду залишено без змін.

Крім того, в матеріалах провадження наявні скарга захисника ОСОБА_9 від 28 січня 2020 року (т. 2 а.с. 120), подана в порядку ч. 2 ст. 303 КПК України на незаконну постанову слідчого про зупинення досудового розслідування та оголошення розшуку підозрюваної від 30 серпня 2019 року.

Вище викладене спростовує доводи апеляційних скарг про відсутність порушень права на захист обвинуваченої.

Відповідно до ч. 1 ст. 278 КПК України письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Проте, в матеріалах кримінального провадження наявне повідомлення про підозру, яке складено 29 серпня 2019 року та вручене під підпис ОСОБА_8 лише 01 листопада 2019 року о 12.45 год. Інших доказів вручення повідомлення про підозру у передбачений законом спосіб в матеріалах кримінального провадження відсутній.

Посилання прокурора про направлення повідомлення про підозру у відповідності до вимог ст.ст. 435, 278 КПК України до виконавчого комітету Солонянської селищної ради та старості с. Григорівка ОСОБА_13 , як органу та представнику органу житлово-експлуатаційної організації за місцем проживання ОСОБА_8 , є безпідставними, оскільки органу досудового розслідування на час складання повідомлення про підозру було достоменно відомо, що ОСОБА_8 за місцем своєї реєстрації не проживає, а знаходиться за кордоном, що підтверджується зокрема листом ОСОБА_8 від 16 серпня 2019 року та листом Державної прикордонної служби України від 30 серпня 2019 року.

При цьому в матеріалах провадження наявна заява ОСОБА_13 , відповідно до якої остання повідомляє, що не має можливості передати ОСОБА_8 повідомлення про підозру, оскільки остання за місцем реєстрації довгий час не проживає.

Відповідно до ч. 1 ст. 219 КПК України строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності або до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 219 КПК України строк досудового розслідування з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня повідомлення особі про підозру у кримінальному провадженні щодо нетяжкого злочину становить 12 місяців .

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 219 КПК України з дня повідомлення особі про підозру досудове розслідування повинно бути закінчене протягом двох місяців.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо після повідомлення особі про підозру закінчився строк досудового розслідування, визначений статтею 219 цього Кодексу, крім випадку повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи.

Згідно з ч. 2 ст. 284 КПК України с лідчий, дізнавач, прокурор зобов`язані закрити кримінальне провадження також у разі, коли строк досудового розслідування, визначений статтею 219 цього Кодексу, закінчився та жодній особі не було повідомлено про підозру.

Суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про те, що кримінальне провадження підлягало закриттю, так як повідомлення про підозру вручено поза межами строку досудового розслідування, оскільки відомості про кримінальне правопорушення внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24 жовтня 2018 року, то строк досудового розслідування до повідомлення про підозру спливає 24 жовтня 2019 року, а повідомлення про підозру ОСОБА_8 вручено під підпис лише 01 листопада 2019 року.

Апеляційний суд враховує приписи чинного законодавства, відповідно до яких та в силу ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно з ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У відповідності до практики Європейського суду з прав людини, яка вказує на необхідність оцінювати докази керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом», зокрема у рішенні ЄСПЛ «Козинець проти України» суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Відповідно до кримінального процесуального законодавства ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, що у свою чергу покладає тягар доведення вини обвинуваченого на прокурора, який і зобов`язаний доводити свою версію подій за цим стандартом. Це означає, що позиція, яка представлена обвинуваченням, має бути доведена в тій мірі, що у «розумної (розсудливої) людини» не може лишатися «розумного сумніву», що обвинувачений винен (ч. 2 ст. 17 КПК України).

Крім цього згідно роз`яснень, які містяться в ч. 2 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», визнання особи винуватою у вчиненні злочину може мати місце лише за умови доведеності її вини.

Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29 червня 1990 року «Про виконання судами України законодавства і постановлення вироку» при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного обвинувальний ухил є неприпустимим, усі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитися на користь підсудного. Коли зібрані в справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливі збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

На думку апеляційного суду, приймаючи рішення про виправдування обвинуваченої ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 125 КК України суд, виходячи із принципу змагальності кримінального провадження та свободи у наданні сторонами суду своїх доказів і доведеності їх переконливості перед судом, прийшов до обґрунтованого висновку, що під час судового розгляду, як стороною обвинувачення так і потерпілим не наведено достатньо доказів винуватості вчинення ОСОБА_8 злочину поза розумним сумнівом.

Доводи прокурора щодо не усунення судом першої інстанції суперечностей у доказах не є слушними, оскільки судом надано оцінку всім доказам сторони обвинувачення, а наявні в них розбіжності обґрунтовано оцінені на користь обвинуваченого.

Також апеляційний суд не погоджується із доводами представника потерпілого щодо сумнівів у показаннях свідка ОСОБА_17 , оскільки судом першої інстанції вони визнані такими, що узгоджуються з показаннями обвинуваченої, а також свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_21 та ОСОБА_20 . Іншими доказами ці обставини не спростовані, а тому в суді апеляційної інстанції підстави для їх іншої оцінки відсутні.

Безпідставні посилання в апеляційній скарзі прокурора і на те, що у матеріалах кримінального провадження відсутній технічний носій інформації, на якому зафіксовано аудіозапис судового засідання від 19 червня 2020 року, оскільки вони спростовуються матеріалами судового провадження.

Що стосується доводів в апеляційній скарзі прокурора про те, що суд порушив вимоги ч. 4 ст. 374 КПК України, а саме: зазначив у вироку, що прізвище обвинуваченої « ОСОБА_15 », тоді як правильно « ОСОБА_15 », що є підставою для скасування оскаржуваного вироку, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 379 КПК України суд має право за власною ініціативою або за заявою учасника кримінального провадження чи іншої заінтересованої особи виправити допущені в судовому рішенні цього суду описки, очевидні арифметичні помилки незалежно від того, набрало судове рішення законної сили чи ні.
Зі змісту вказаної статті вбачається, що однією з гарантій забезпечення правової визначеності, елементом стабільності судового рішення та його законної сили є його незмінність. Суд, який ухвалив (постановив) рішення, після його проголошення, не має права його змінити або скасувати. Допущені в судовому рішенні помилки, внаслідок яких воно стає незаконним і необґрунтованим, виступають підставою для зміни і скасування рішення в апеляційному і касаційному порядку та у зв`язку з нововиявленими обставинами. Вирішуючи питання про виправлення описок чи арифметичних помилок, допущених у судовому рішенні, суд не вправі змінювати зміст судового рішення, він лише усуває неточності щодо встановлених фактичних обставин справи.
Описка - це зроблена судом механічна (мимовільна, випадкова) граматична помилка в рішенні, яка допущена під час його письмово-вербального викладу (помилка у правописі, у розділових знаках тощо).
Як слідує з матеріалів провадження та характеризуючих даних на особу обвинуваченої, зокрема, паспорта громадянина України, прізвище обвинуваченої « ОСОБА_15 ».
Разом з тим, прокурор як в апеляційній скарзі, так і в суді апеляційної інстанції не заперечував, що ОСОБА_8 є тією особою, щодо якої було складено повідомлення про підозру, обвинувальний акт, а також саме вона приймала участь у розгляді провадження в суді першої інстанції.
Обвинувачена ОСОБА_8 та її захисник підтвердили той факт, що дійсно прізвище обвинуваченої « ОСОБА_15 ».
Судом апеляційної інстанції зазначена помилка розцінюється як технічна описка, яка не є суттєвою, оскільки описка лише в одній літері, а саме зазначено « ОСОБА_15 », замість правильного « ОСОБА_15 », та зазначена описка не перешкодила об`єктивному та всебічному розгляду справи та може бути усунута в порядку, передбаченому ст. 379 КПК України.
В цілому, як доводи клопотань, так і апеляційної скарги дублюють пояснення прокурора та потерпілої сторони під час розгляду провадження у суді першої інстанції та зводяться до незгоди з висновками суду, викладеними у вироку, та їх переоцінки на користь сторони обвинувачення.

Таким чином, суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив усі зібрані у провадженні докази, дав їм належну оцінку й обгрунтовано дійшов висновку про відсутність доказів, які б доводили винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Доводи ж прокурора в апеляційній скарзі про те, що деякі обставини провадження всебічно не досліджені, є безпідставними, оскільки на підставах тих доказів, які були предметом перевірки в судовому засіданні, з достатньою повнотою з`ясовано всі обставини зазначеного у вироку кримінального правопорушення.

З огляду на те, що вивченням матеріалів провадження не встановлено даних, які б свідчили про неповноту чи необ`єктивність дослідження судом обставин кримінального провадження, не має підстав вважати, що в ньому допущена суттєва неповнота судового розгляду.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судового рішення, апеляційним судом не встановлено, а тому підстави для задоволення апеляційних скарг відсутні.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, та представника потерпілої ОСОБА_12 залишити без задоволення.
Вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2020 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення ухвали суду.

Судді:

_________________ _________________ _________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4