Справа № 180/1631/19
У Х В А Л А

29 липня 2020 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора Марганецького відділу Нікопольської місцевої прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_5 , захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , перекладача ОСОБА_8 , розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі обвинувальний акт у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000246 від 07.05.2019 р. за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 5 ч. 2 ст. 115, ч.ч. 1, 2 ст. 125, ч. 1 ст. 263 КК України, у якому Марганецький відділ Нікопольської місцевої прокуратури Дніпропетровської області здійснює процесуальне керівництво, відповідно до вимог ст. 36 КПК України, -

встановив:

06.07.2020 року до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000246 від 07.05.2019 р. за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 5 ч. 2 ст. 115, ч.ч. 1, 2 ст. 125, ч. 1 ст. 263 КК України.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 03.07.2020 визначено підсудність вказаного кримінального провадження за Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.
Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд, зокрема, має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.
Положення ст. 291 наведеного Кодексу встановлюють, що обвинувальний акт складається слідчим, після чого затверджується прокурором, у випадку погодження з ним останнього, а у самому обвинувальному акті, наряду з іншим, повинні бути викладені: фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими; правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частину статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення, а за ч. 4 цієї ж норми закону, надання до суду інших документів до початку судового розгляду забороняється.
З огляду на ст.ст. 110, 283 зазначеного Кодексу, всі рішення органів досудового розслідування, прокурора є процесуальними рішеннями, які оформлюються постановами та обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчинення кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відомості про що вносяться прокурором до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Відповідно до ст. 7 вказаного Кодексу, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження до яких, зокрема, відносяться: верховенство права, законність, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, безпосередність дослідження показань, речей і документів, диспозитивність судового провадження, а згідно зі ст. 2 цього Кодексу, завданнями кримінального провадження, наряду із захистом особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, є охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, застосування до них лише належної правової процедури.
За приписами ч. 1 ст. 337 означеного Кодексу, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, а за змістом п. 13 ч. 1 ст. 3 цього ж Кодексу, обвинуваченням є твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленим цим Кодексом.
Отже, за наведених вимог Кримінального процесуального закону, суд в підготовчому судовому засіданні має перевірити обвинувальний акт на предмет його відповідності не тільки положень ст. 291 цього закону, а й дотримання слідчим чи прокурором під час складення обвинувального акту засад кримінального провадження.
При цьому, КПК України у ч. 2 ст. 1 встановлює, що кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України, завданням яких, зокрема, є охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду, застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК України).
За змістом ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, а юрисдикція їх поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, ключову роль у забезпеченні ефективного захисту прав і свобод громадян на національному рівні відведено саме судам.
Згідно з частиною першою статті 8 Основного Закону України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. За юридичними позиціями Конституційного Суду України верховенство права, будучи одним з основних принципів демократичного суспільства, передбачає судовий контроль над втручанням у право кожної людини на свободу; конституційне право людини на судовий захист є гарантією усіх прав і свобод людини і громадянина, а також коли за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості та забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац дев`ятий пункту 9 мотивувальної частини Рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003, абзац чотирнадцятий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004).
У практиці Європейського суду з прав людини сформовано, серед іншого, характеристики незалежності суду, одна з яких полягає в тому, що суд має сприйматися як незалежний орган; щодо ознак безсторонності суду, то він повинен сприйматися таким з об`єктивного погляду з достатніми гарантіями для виключення будь-яких легітимних сумнівів з цього приводу (пункти 125, 126 рішення від 6 жовтня 2011 року у справі «Агрокомплекс проти України»).
У п. 3.2 Рішення Конституційного суду України від 30 червня 2009 р. № 16-рп/2009 у справі № 1-17/200930 зазначено, що до повноважень судів загальної юрисдикції відноситься судовий контроль за забезпеченням дотримання законності в діяльності правоохоронних органів в період досудового слідства. Метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав та свобод людини та громадянина.
Згідно Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 (абзац перший пункту 5 мотивувальної частини): «Конституційне право на судовий захист належить до невідчужуваних та непорушних. Кожен під час розгляду будь-якої справи, в тому числі кримінальної, щодо діяння, у вчиненні якого обвинувачується, має право на правосуддя, яке відповідало б вимогам справедливості».
В рішенні від 18.12.2018 у справі «Абрамова проти України» (Заява № 41988/08) ЄСПЛ вказав (п.40): "Право на доступ до суду має бути «практичним та ефективним», а не «теоретичним або ілюзорним». Це зауваження особливо стосується гарантій, закріплених у статті 6 Конвенції, з огляду на важливе місце, яке займає у демократичному суспільстві право на справедливий суд (див. рішення у справі «Зубац проти Хорватії» [ВП] (Zubac v. Croatia) [GC], заява № 40160/12, пункт 77, від 05 квітня 2018 року та зазначені у ньому справи)".
Таким чином, на підготовчому судовому засіданні має бути надано оцінку порушенням КПК України та відповідно забезпечено своєчасний та ефективний контроль за діяльністю правоохоронних органів під час досудового розслідування та поновлено в правах особу, якщо ці права були порушені.
В судовому засіданні прокурор вважав за можливе призначити обвинувальний акт до судового розгляду, оскільки, він складений відповідно до вимог ст. 291 КПК України, підсудний Жовтневому районному суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, підстав для закриття чи зупинення провадження немає.
Обвинувачений у підготовчому засіданні вважав, що порушені його права, не вручений йому обвинувальний акт, не оголошений переклад обвинувального акту, а також справа не підсудна Жовтневому районному суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, оскільки даний суд не є більш наближений до місця події. Зазначив, що у суді в м. Нікополь є відносно нього дві кримінальні справи, які вважає за необхідне об`єднати . Також вказує, що він не був належним чином ознайомлений із матеріалами справи, обмежений у часі ознайомлення, обвинувачення йому не зрозуміле, не розглянуті всі його клопотання під час досудового розслідування, а тому заперечував проти призначення справи до судового розгляду, просив повернути обвинувальний акт прокурору.
Захисник обвинуваченого підтримав свого підзахисного, просив повернути обвинувальний акт прокурору з підстав невідповідності обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України.
Прокурор заперечував проти задоволення клопотання захисника, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість вказаного клопотання у зв`язку із відповідністю обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України.
Вирішуючи питання про можливість призначення обвинувального акту до судового розгляду, перевіривши виключно зміст обвинувального акту та реєстр матеріалів досудового розслідування, не вдаючись до передчасної оцінки наявності чи відсутності доказів винуватості обвинуваченого на цій стадії кримінального процесу, суд приходить до наступних висновків.
За змістом положень ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває особі обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.
При складенні та затвердженні наданого на розгляд суду обвинувального акту за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 5 ч. 2 ст. 115, ч.ч. 1, 2 ст. 125, ч. 1 ст. 263 КК України стороною обвинувачення допущені істотні порушення норм процесуального законодавства, які у своїй сукупності унеможливлюють призначення вказаного обвинувального акту до судового розгляду, з огляду на наступне:
Згідно до вимог ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити такі відомості: 1) найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; 2) анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 3) анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 4) прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; 5) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; 6) обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; 7) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; 7-1) підстави застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, які прокурор вважає встановленими; 8) розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування); 9) дату та місце його складення та затвердження.
Формулювання обвинувачення (п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України) має містити посилання на обставини, які у відповідності до положень ст. 91 КПК України входять до предмету доказування, зокрема, це подія злочину, форма вини, мотив і мету вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої правопорушенням, обставини, які характеризують особу обвинуваченого.
Вказаний обвинувальний акт не містить посилання на мотив та мету вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 125 КК України, які зазначено в обвинувальному акті.
Так, обвинувачення викладено без зазначення ознаки спрямованості умислу, мотиву дій та мети, по відношенню до потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які є обов`язковими при описуванні кримінальних правопорушень, а фактичні обставини, що характеризують об`єктивну та суб`єктивну сторону є незрозумілими та суперечливими.
В обов`язковому порядку не вказано суб`єктивне ставлення ОСОБА_7 до вчинюваних кримінальних правопорушень та наслідків дій (у т.ч. можливих) до потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .
З урахуванням викладеного в обвинувальному акті зазначено правову кваліфікацію, інкримінованих кримінальних правопорушень, яка не узгоджується із викладеними фактичними обставинами кримінального провадження. Більш того, в розглядуваному обвинувальному акті викладено лише зміст підозри, а також частина тих фактичних обставин правопорушення, у вчинення яких підозрювався ОСОБА_7 та правова кваліфікація саме підозри. При цьому, суд зауважує, що повідомлення про підозру, так само як і виклад фактичних обставин не може одночасно вважатись й формулюванням обвинувачення.
Відсутність у обвинуваченні відносно ОСОБА_7 передбачених чинним законодавством обов`язкових даних, порушують у своїй сукупності його право на захист від конкретного обвинувачення, що є порушенням вимог ст. 87 КПК України.
Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист в кримінальному судочинстві № 8 від 24.10.2003 р., суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб пред`явлене особі обвинувачення було конкретним за змістом. Зокрема, воно повинно містити дані про злочин, у вчиненні якого обвинувачується особа, час, місце та інші обставини його вчинення, наскільки вони відомі слідчому.
Про неконкретність обвинувачення, як порушення права на захист, зазначено у Постанові ККС ВС від 22 березня 2018 року (справа № 521/11693/16-к; провадження № 51-380км17), а саме: ... При цьому суд касаційної інстанції звертає увагу на те, що правильне відображення фактичних обставин кримінального правопорушення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків суду про доведеність винуватості особи, але й для реалізації права на захист. Адже фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правову норму, порушення якої інкриміновано обвинуваченій. Тому наведені у вироку фактичні дані в своїй сукупності мають давати повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.
З огляду на вищевказане, чіткість та конкретність викладення у вироку фактичних обставин скоєного ОСОБА_2 кримінального правопорушення викликає сумнів, а тому вирок місцевого суду не може вважатися таким, що відповідає вимогам процесуального закону....
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у Постанові від 03.07.2019 по справі № 288/1158/16-к:
п.30 « … конституційний обов`язок держави в особі компетентних органів захистити порушені права і свободи постраждалої людини в установленій законом формі, зокрема з дотриманням визначеної КПК процедури встановити дійсні обставини справи і в разі підтвердження факту злочинного діяння надати йому юридичну оцінку відповідно до норм КК України...».
п.33 «Юридична оцінка діяння у межах висунутого обвинувачення належить до кола питань, що вирішуються судом під час ухвалення вироку (пункт другий частини першої статті 368 КПК України...)».
Враховуючи правовий висновок Верховного Суду, викладений у постановах по справам №711/3965/15-к, №145/1573/15-к, 346/5142/17, 200/18903/17, 320/56/15-к: «Кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом України, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.
За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин:
1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності;
2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК України.
Склад злочину - це сукупність об`єктивних та суб`єктивних ознак, що дозволяють кваліфікувати суспільно-небезпечне діяння як конкретний злочин. Кожний склад злочину обов`язково складається з наступних елементів: об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт, суб`єктивна сторона.
Відсутність хоча б одного з цих елементів свідчить про відсутність у діянні особи складу злочину, що виключає кримінальну відповідальність особи».
Згідно до ст. 9 Конституції України міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а сам принцип верховенства права та саме кримінальне процесуальне законодавство у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, зазначено у ст. 8 та ст. 9 ч. 5 КПК України.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішення застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено те, що суди застосовують при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
На обов`язковість застосування норм Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року та практики Європейського суду з прав людини вказав судам Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові Пленуму № 13 від 19.12.2014 року.
Враховуючи, що Україна визнає юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції, то застосування судами цієї Конвенції має здійснюватися з обов`язковим урахуванням практики Європейського суду з прав людини не тільки щодо України, а й щодо інших держав.
Так, Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню обвинувачення особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час судового розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 року у справі «Камінскі проти Австрії), п. 79). Крім того, Європейський суд з прав людини нагадує, що положення зазначеного вище підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення, а також про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див. рішення від 20.04.2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії, п. 34).
Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглянути у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «в» п. 3 ст. 6 Конвенції (рішення від 25.03.1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47). Хоча ступінь "детальності" інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у підпункту "в" п. 3 ст. 6 Конвенції (рішення від 25.07.2000 року у справі „Маттоціа проти Італії).
В рішенні від 26.06.2008 року у справі "Ващенко проти України": «"обвинувачення" для цілей пункту 1 статті 6 може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п.51)».
Як видно із обвинувального акту та відповідно обвинувачення, яке інкримінується, незрозумілою, дивною та не встановленою слідством є ситуація з: правовою кваліфікацією (має місце закінчений склад кримінального правопорушення чи замах та який саме, відносно потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 );потерпілими по певній статті КК України кримінального провадження;усвідомленням обвинуваченим своїх дій щодо вчинення кримінальних правопорушень та наслідків (у т.ч. можливих);часом вчинення умисного вбивства та часом завдання тілесних ушкоджень тощо, що в комплексі унеможливлює прийняття судом законного, обґрунтованого, об`єктивного та справедливого рішення по суті справи.
Правова кваліфікація дій особи в обвинувальному акті повинна містити не тільки посилання на окрему статтю і частину цієї статті кримінального закону, а й точне формулювання у тому числі, об`єктивної та суб`єктивної сторони, а також кваліфікуючих ознак конкретного кримінального правопорушення.
Відсутність в обвинувальному акті формулювання обвинувачення та правової кваліфікації дій особи унеможливлює якісно і в повній мірі здійснювати захист від пред`явленого обвинувачення, що, безперечно, порушує право особи на захист.
Право на захист не може бути порушеним на будь-якій стадії кримінального провадження, що є завданням кримінального провадження, відповідно до положень ст. 2 КПК України.
Враховуючи викладене, суд має забезпечити реалізацію права на захист та передбачених законом процедур не тільки під час судового розгляду, в тому числі й під час підготовчого судового засідання.
Оскільки вказані відомості, які входять до формулювання обвинувачення, обов`язково зазначаються в обвинувальному акті, їх обсяг, доцільність та достовірність є гарантією права обвинуваченого на захист від пред`явленого обвинувачення.
Крім того, відповідно до обвинувального акту ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 125 ч. 1 та ст. 125 ч. 2 КК України.
Відповідно до ст. 12 КК України кримінальні правопорушення, передбачені ч.ч. 1, 2 ст. 125 КК України являються кримінальними проступками.
Пунктом 5 частини 4 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» від 22.11.2018 року № 2617-VIII, який набрав чинності 01.07.2020 року, встановлено, що обвинувальні акти, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру у кримінальних провадженнях про злочини, що визначені як кримінальні проступки, які направлені до суду до набрання чинності цим Законом і не призначені на момент набрання ним чинності до судового розгляду, повертаються прокурору для внесення з урахуванням вимог глави 25 Кримінального процесуального кодексу України.
Враховуючи те, що дане кримінальне провадження не призначеного до судового розгляду на момент набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» від 22.11.2018 року, суд приходить до висновку про необхідність повернути обвинувальний акт прокурору у тому числі і для виконання вимог глави 25 КПК України.
Аналіз змісту ч.ч. 1, 2 ст. 91, ч. 2 ст. 291 та ч. 1 ст. 337 КПК України, з урахуванням вищеописаних фактів, дає підстави зробити висновок, що в обвинувальному акті мають бути викладені всі фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та які підлягають доказуванню у конкретному кримінальному провадженні, з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження, оскільки, в судовому розгляді саме цими обставинами кримінального правопорушення має визначатися фактична сторона меж перевірки висунутого обвинувачення.
З урахуванням викладеного, в даний час необхідно повернути прокурору обвинувальний акт та додані до нього матеріалами, як такі, що не відповідають вимогам, встановленим нормами КПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст.ст. 3, 6, 8, 9, 19, 55 Конституції України, ст.ст. 3, 7, 110, 291, 283, 314 КПК України колегія суддів, -
постановила:

Обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000246 від 07.05.2019 р. за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 5 ч. 2 ст. 115, ч.ч. 1, 2 ст. 125, ч. 1 ст. 263 КК України повернути прокурору.
Запобіжний захід ОСОБА_7 у виді тримання під вартою залишити без змін.
Копії ухвали направити процесуальному керівнику, який за посадою є прокурором Марганецького відділу Нікопольської місцевої прокуратури Дніпропетровської області, а також надати для відома іншим заінтересованим особам.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження та подання апеляції до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, протягом 7 днів з дня проголошення.
Повний текст ухвали суду проголошений о 10-00 годині 30 липня 2020 року.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3