Справа №:755/4748/17
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" серпня 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
секретаря судового засідання ОСОБА_2
за участю прокурора ОСОБА_3
обвинуваченого ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні питання доцільності продовження строку дії застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у межах кримінального провадження, відомості відносно якого внесені до ЄРДР №0001488 за обвинуваченням:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бежів, Черняхівського району, Житомирської області, українця, громадянина України, неодруженого, маючого на утриманні неповнолітнього сина 2011 року народження, не працюючого, з середньо освітою, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

у судовому засіданні суд поставив на обговорення питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 .
При обговоренні питання прокурор просив продовжити строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 мотивуючи тим, що ризики які були при обранні запобіжного заходу передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України не зменшились.
Обвинувачений ОСОБА_4 заперечував проти продовження йому запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Вислухавши думку учасників та дослідивши матеріали судового провадження, суд приходить до наступного:
відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
За приписами статті 177 КПК України підставою як для застосування, так і для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають суду достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною 1 цієї статті.
Згідно положень ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, крім ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується; наявність судимостей у обвинуваченого; дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше, а також інші обставини зазначені в законі.
При вирішені даного питання, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, про те, що суд своїм рішенням повинен забезпечити не лише права обвинуваченого, але й високі стандарти охорони суспільних прав та інтересів, та потребує від суду більшої суворості в оцінці порушених цінностей суспільства.
Відповідно до п. 79 рішення Європейського суду з прав людини "Харченко проти України" (Заява N 40107/02) Суд нагадує, що питання про те, чи є тривалість тримання під вартою обґрунтованою, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин, підстав, якими національні органи мотивували свої рішення, та належно задокументованих фактів, на які посилався заявнику своїх клопотаннях про звільнення з-під варти. Таке, що продовжується, тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи (див., серед інших джерел, рішення у справі "Лабіта проти Італії" ( 980_009 ) (Labita v. Italy), [GC], N 26772/95, п. 153, ECHR 2000-IV).
Відповідно до положень ст.ст. 5, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (надалі - Конвенція) нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення. Обмеження, дозволені згідно з цією Конвенцією щодо зазначених прав і свобод, не застосовуються для інших цілей ніж ті, для яких вони встановлені.
У своєму клопотанні прокурор, посилається на те, що на даний час ризики продовжують існувати, такі як вчинення обвинуваченим дій спрямованих на ухилення від суду та перешкоджанню судового розгляду, а також вчинення інших кримінальних правопорушень, у зв`язку з чим просить продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів.
Суд вважає, що зазначені у клопотанні прокурора ризик вчинення інших злочинів обвинуваченим ОСОБА_4 є переконливими.
Крім того, суд приходить до висновку про доведеність ризиків переховування обвинуваченого ОСОБА_4 від суду, оскільки встановлено, що останній систематично не з`являвся у судові засідання без поважної причини, до нього неодноразово застосовувались примусові приводи, що у свою чергу свідчить про його легковажне та безвідповідальне ставлення до кримінального провадження та про його намір перешкоджати належному проведенню судового розгляду.
Тобто, наведені у клопотанні прокурора ризики, запобігання яких є метою та підставою застосування запобіжних заходів, з моменту застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою не зменшилися та продовжують існувати до теперішнього часу.
Переконливих доказів на підтвердження обставин, які б вказували на зменшення або зникнення ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які приймались до уваги при обранні суду не подавалось.
Таким чином, приймаючи до уваги, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відповідає характеру та тяжкості діяння, яке інкримінується обвинуваченому, суд приходить до висновку про відсутність на даний час підстав для зміни обвинуваченому запобіжного заходу.
З урахуванням вищевикладеного, суд вважає недостатнім застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання наявним ризикам, у зв`язку з чим клопотання прокурора підлягає задоволенню.
Крім цього, враховуючи, що до ОСОБА_4 у цьому кримінальному провадженні було обрано запобіжний захід у вигляді застави, однак обвинувачений покладені на нього обов`язки не виконав та ухилився від суду, суд вважає, що повторне застосування альтернативного виду запобіжного заходу у виді застави, як і збільшення її розміру не буде стримуючим фактором для обвинуваченого та не здатна забезпечити виконання ним покладених на нього обов`язків.
Керуючись ст.ст. 177, 178, 199, 331, 372, 376, 392 КПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у в ДУ «Київський слідчий ізолятор» Міністерства Юстиції України строком на 60 днів, тобто до 25 жовтня 2020 року включно.
Копію ухвали вручити обвинуваченим, прокурору, направити начальнику ДУ «Київський слідчий ізолятор» Міністерства Юстиції України.
Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом семи днів з дня її оголошення.
Визначити час проголошення повного тексту ухвали 28 серпня 2020 року о 14-00 год.

Суддя