Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

06 серпня 2020 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі :
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю:
прокурора ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
захисника-адвоката ОСОБА_6 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000174 за апеляційною захисника-адвоката ОСОБА_6 на вирок Гощанського районного суду Рівненської області від 26 вересня 2019 року стосовно
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Курозвани Гощанського району Рівненської області, громадянина України, із неповною середньою освітою, одруженого, маючого на утриманні трьох малолітніх дітей, не працюючого, раніше не судимого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,
в с т а н о в и л а :

Вироком Гощанського районного суду Рівненської області від 26 вересня 2019 року ОСОБА_5 визнано винним та засуджено за ч.2 ст.286 КК України на 3 роки 6 місяців позбавлення волі.
На підставі ч.2 ст.86 КК України, п."в" ст.1 Закону України "Про амністію у 2016 році" ОСОБА_5 звільнено від відбування основного покарання у виді позбавлення воді на строк 3 роки.
Запобіжний захід ОСОБА_5 до вступу вироку в законну силу ухвалено не обирати.
Судом задоволено цивільні позови потерпілих - постановлено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 та ОСОБА_9 по 100 000 грн. відшкодування моральної шкоди.
Також ухвалено стягнуто з ОСОБА_5 в дохід держави процесуальні витрати на залучення експертів у даному кримінальному провадженні у розмірі 8906 грн. 40 коп. та 3000 грн. судового збору.
Судом вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Цим вироком ОСОБА_5 визнаний винним та засуджений за те, що він 17.08.2017 р., у темну пору доби, приблизно о 00 год. 10 хв., керуючи технічно несправним вантажним автомобілем «УРАЛ 375Д», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по перехідно-швидкісній смузі (гальмування) для розвороту транспортних засобів автодороги Київ-Чоп, зі сторони м. Житомир в напрямку м. Рівне, з увімкненим ближнім світлом фар, в порушенням вимог пункту 2.3 б Правил дорожнього руху (далі - ПДР), проявив неуважність до дорожньої обстановки, на 294 км + 800 м вищевказаної автодороги, поблизу с. Терентіїв Гощанського району Рівненської області, маючи намір виконати маневр розвороту ліворуч, неправильно оцінив дорожню обстановку, що склалася, в порушення вимог пунктів 10.1. та 10.4. ПДР, перед виїздом на зустрічну смугу руху, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкоди або небезпеки іншим учасникам руху, і що смуга, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для розвороту відстані, не надав переваги у русі зустрічному транспортному засобу, раптово та в безпосередній близькості виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення із автомобілем «Renault Trafic», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_10 , який рухався у зустрічному напрямку, з увімкненим ближнім світлом фар, зі швидкістю приблизно 100 км/год., та не мав технічної можливості уникнути зіткнення.
У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир вказаного автомобіля «Renault Trafic», ОСОБА_11 загинув на місці події.
Порушення ОСОБА_5 ПДР, а саме пункту 10.1., що вимагає перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, та пункту 10.4, який вимагає, що водій перед поворотом ліворуч повинен дати дорогу зустрічним транспортним засобом, перебувають у прямому безпосередньому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настання суспільно-небезпечних наслідків.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_6 просить вказаний вирок змінити - відмовити у задоволенні цивільного позову потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 до ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди, а процесуальні витрати на залучення експертів - віднести на рахунок держави.
На обґрунтування своїх вимог апелянт зазначив, що суд безпідставно стягнув з ОСОБА_5 на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів, оскільки обвинувачений на даний час ніде не працює та має на утриманні трьох малолітніх дітей.
Не погоджується захисник і з рішенням суду щодо задоволення цивільних позовів потерпілих. Зокрема він зазначив, що станом на 17.08.2017 року ОСОБА_5 працював водієм в ССВК «Діброва» і автомобіль марки «УРАЛ 375Д», реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керував його підзахисний на момент виникнення ДТП 17.08.2017 року, перебував у власності ССВК «Діброва». Тому, на переконання апелянта, у даному випадку відповідачем повинна бути саме юридична особа ССВК «Діброва» як власник джерела підвищеної небезпеки.
На підтвердження даної обставини захисник зазначив, що ОСОБА_5 16 серпня 2017 року було видано адміністрацією ССВК «Діброва» товарно-транспортну накладну для транспортування деревини замовнику, тобто він виконував трудові обов`язки. Пізно ввечері він повертався з роботи до місця перебування автомобіля в нічний час - гараж в с.Курозвани Гощанського району, і в цей час о 00 год. 10 хв. 17.08.2017 року сталася ДТП. Крім того, під час судового розгляду було встановлено, що саме ССВК «Діброва» є власником вказаного автомобіля, адже було досліджено трудову книжку ОСОБА_5 , копію технічного паспорту транспортного засобу тощо.
Апелянт вказав на те, що судом було відмовлено у клопотанні сторони захисту щодо виклику і допиту в якості свідка директора ССВК «Діброва» ОСОБА_12 щодо організації та періоду роботи водія автомобіля марки «УРАЛ 375Д».
Тому, на переконання захисника, суд першої інстанції ухвалив незаконне рішення щодо задоволення цивільних позовів потерпілих.

У запереченнях на апеляційну скаргу, представник потерпілих адвокат ОСОБА_13 просив даний вирок залишити без змін, зазначивши, що під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції не було встановлено жодних доказів, що ОСОБА_5 під час ДТП виконував свої трудові обов`язки.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника-адвоката ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_5 на підтримання вимог апеляційної скарги, міркування прокурора ОСОБА_4 про залишення вироку без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить висновку, що апеляційна скарга задоволенняню не підлягає.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за викладених у вироку обставин, є вірним, відповідає фактичним обставинам даного провадження і підтверджений наявними у справі доказами, що в апеляційній скарзі не оспорюється.

Згідно вимог ч.1 ст.404 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Так, частиною 2 ст.124 КПК встановлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.
Тобто вказана норма закону імперативно визначає обов`язок, а не право суду, стягнути з обвинуваченого у разі визнання його винуватим підтвердженні процесуальні витрати на залучення експерта у кримінальному провадженні.
При цьому, чинний КПК, навіть з врахуванням матеріального стану обвинуваченого, не передбачає можливості віднесення даного виду процесуальних витрат на рахунок держави.
Таким чином, апеляційні вимоги захисника в цій частині не ґрунтуються на законі.

Щодо доводів апелянта про відмову у задоволенні апеляційних вимог потерпілих у зв`язку з необхідністю стягнення моральної шкоди з ССВК «Діброва», колегія суддів зазначає наступне.
Так, ч.3 ст.404 КПК встановлює, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Захисник-адвокат ОСОБА_6 заявив клопотання про долучення до матеріалів кримінального провадження нових письмових доказів та їх дослідження, зокрема товарно-транспортної накладної, специфікації-накладної на відпуск лісоматеріалів необроблених, та заяви ОСОБА_14 , а також про виклик та допит у якості свідка ОСОБА_14 , зазначаючи, що вказані докази були здобуті стороною захисту вже після ухвалення оскаржуваного вироку.
У судовому засіданні захисник підтримав своє клопотання про долучення письмових доказів та не наполягав на задоволенні клопотання про виклик та допит зазначеного свідка.
З огляду на вказане, та враховуючи вимоги ч.3 ст.404 КПК, колегія суддів дійшла до висновку про задоволення клопотання захисника в частині долучення до матеріалів кримінального провадження нових письмових доказів.
Разом з тим, товарно-транспортна накладна №441 від 16 серпня 2017 року та специфікація-накладна на відпуск лісоматеріалів необроблених №152 від 16 серпня 2017 року, не підтверджують факт виконання обвинуваченим ОСОБА_15 своїх посадових обов`язків під час вчинення даної дорожньо-транспортної пригоди.
Зокрема, вказані накладні були видані на перевезення лісоматеріалів водієм ОСОБА_5 саме 16 серпня 2017 року, однак подія інкримінованого ОСОБА_5 злочину відбулась 17 серпня 2017 року о 00 год. 10 хв.
Водночас, стороною захисту не надано жодних документів, у яких був би вказаний робочий графік ОСОБА_5 як водія ССВК «Діброва», визначені умови його праці тощо, тобто даних, які б беззаперечно підтверджували факт виконання ним своїх посадових обов`язків наступної доби, після видачі вищевказаних накладних на перевезення лісоматеріалів.
Щодо заяви від імені ОСОБА_14 , у якій він вказував про те, що ОСОБА_16 привіз йому дрова 16.08.2017 р. пізно ввечері, то колегія суддів зауважує наступне.
За визначенням ст.84 КПК, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Згідно ст.85 КПК, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Як визначено ст.86 КПК, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Водночас, за приписом ч.1 ст.95 КПК, показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження. Частина 8 цієї норми визначає, що сторони кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право отримувати від учасників кримінального провадження та інших осіб за їх згодою пояснення, які не є джерелом доказів, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
При цьому, відповідно до ст. 65 КПК свідок як суб`єкт кримінального процесу - це фізична особа, стосовно якої є відомості, що вона володіє інформацією про обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, у зв`язку з чим вона викликана на допит. Ця особа не повинна бути причетна до вчинення кримінального правопорушення.Процесуального статусу свідка така особа набуває з моменту виклику її для допиту у визначеному законом порядку
Разом з тим, ОСОБА_14 не був визнаний свідком ні під час досудового розслідування, ні під час розгляду провадження у суді першої інстанції. Окрім того, з матеріалів кримінального провадження не вбачається, що сторона захисту заявляла клопотання про його допит під час судового розгляду, та не наполягала на задоволенні такого клопотання під час апеляційного розгляду.
Крім того, долучена захисником заява від імені ОСОБА_14 нотаріально не завірена, до неї не долучено доказів її написання саме ОСОБА_14 .
Тому, зважаючи на вказане, колегія суддів приходить висновку, що ця заява не може розцінюватись як доказ у даному кримінальному провадженні на підтвердження фактів та обставин, які підлягають встановленню.
Так, ч.2 ст.1187 ЦК України передбачає, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
При цьому, ч.1 ст.1172 ЦК України встановлює, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Тобто, при вирішенні питання про відшкодування шкоди володільцем джерела підвищеної небезпеки, необхідно враховувати і положення статті 1172 ЦК України.
Зокрема, як роз`яснив Верховний Суд України у п.8 постанови Пленуму «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 №4 (зі змінами), за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу, якщо спеціальною нормою закону не встановлено іншого.
Отже відповідальність юридичної особи, як володільця джерела підвищеної небезпеки, настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяно шкоду, перебуває в трудових відносинах із цією організацією, і шкоду було заподіяно нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд, ухвалюючи вказаний вирок, дотримався вимог як кримінального процесуального закону, так і правильно застосував матеріальний закон в частині вирішення цивільних позовів потерпілих, а тому підстав для його зміни та задоволення апеляційних вимог сторони захисту не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Вирок Гощанського районного суду Рівненської області від 26 вересня 2019 року стосовно ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_6 без задоволення.
Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3