Житомирський апеляційний суд
Категорія ст.422 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
підозрюваного ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , діючого в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Богунського районного суду м.Житомира від 27 листопада 2020 року,

в с т а н о в и в:
Цією ухвалою задоволено клопотання слідчого СВ Житомирського ВП ГУНП в Житомирській області ОСОБА_9 та застосовано до підозрюваного ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 26.01.2021 року включно.
В обґрунтування прийнятого рішення слідчий суддя послався на наявність обґрунтованої підозри та доведеність стороною обвинувачення наявності ризиків того, що підозрюваний ОСОБА_8 може переховуватись від органів досудового розслідування та суду, впливати на свідків та вказано на недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання встановленим ризикам, з урахуванням особи підозрюваного та тяжкості покарання, що загрожує йому у разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу слідчого судді, як незаконну та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 . АВ обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що суд при обранні запобіжного заходу дійшов помилкового висновку щодо обґрунтованості підозри оголошеної ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінального правопорушення. Вказує, що на час вирішення клопотання жоден із висновків експертизи виготовлений не був, висновок судово-медичного експерта від 26.11.2020 №2270 не містить відповідей на ряд питань, заява ОСОБА_8 від 27.11.2020 року, в якій останній дав зізнавальні покази щодо нібито вчиненого ним злочину є недопустимим доказом у кримінальному провадженні у зв`язку з суттєвим порушенням права на захист, а тому вважає, що у сторони обвинувачення відсутні відомості які б безпосередньо вказували на причетність ОСОБА_8 до вчинення інкримінованого злочину. Аргументує свої вимоги також тим, що слідчим суддею не враховано відсутність доказів у сторони обвинувачення існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України. Зазначає, що слідчим не обґрунтовано необхідність допиту свідків після подачі клопотання, не долучено до клопотання ні вказівок прокурора про необхідність проведення тих чи інших слідчих або процесуальних дій, ні плану здійснення досудового розслідування. Крім того, вказує, що наведена судом мотивація наявності підстав для застосування запобіжного заходу є абстрактною, обґрунтовується виключно тяжкістю покарання, яке може бути застосовано щодо ОСОБА_8 у разі доведення його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника ОСОБА_7 та підозрюваного ОСОБА_8 на підтримку поданої апеляційної скарги, заперечення прокурора щодо задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали судового провадження, а також ухвалу слідчого судді в межах, передбачених, ст.404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню з таких підстав.
Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, в порядку Глави 18 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування такого запобіжного заходу, або відмови у його задоволенні.
Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Статтею 177 КПК України визначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
Слідчий суддя, суд, при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, згідно із ст.178 КПК України та зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваній особі у разі визнання її винною у вчиненні кримінального правопорушення, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, при застосуванні щодо ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою дотримався вказаних вимог кримінально-процесуального закону.
Як вбачається з матеріалів провадження, Житомирським ВП ГУНП в Житомирській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0003985 від 19 листопада 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України.
Згідно клопотання слідчого поліції, ОСОБА_8 підозрюється в тому, що 19.11.2020 приблизно о 12 годині 00 хвилин, він перебував на своєму робочому місці, що за адресою: місто Житомир, вулиця Домбровського, 28, а саме у одному з офісних приміщень стоматології «ІМАКС».
В цей час, місці та за вказаних обставин у ОСОБА_8 , на ґрунті довготривалих неприязних відносин з ОСОБА_10 виник злочинний умисел направлений на умисне вбивство останньої.
Реалізуючи свій злочинний умисел направлений на протиправне позбавлення життя ОСОБА_10 та бажаючи настання смерті останньої, ОСОБА_8 , заздалегідь заготовленим предметом, що приніс з собою, зовні схожим на металеву фомку, який тримав у руці, безперешкодно зайшов до приміщення квартири, що за адресою: АДРЕСА_1 , в якій проживає ОСОБА_10 .
В подальшому ОСОБА_8 помітив ОСОБА_10 , яка сиділа поблизу вікна спиною до вхідних дверей зазначеної квартири. Підійшовши до останньої наніс два удари зазначеною вище металевою фомкою в ділянку правої вісочної долі голови. Від завданих ударів потерпіла ОСОБА_10 впала на підлогу. Після цього ОСОБА_8 , продовжуючи свої злочинні дії спрямовані на умисне вбивство ОСОБА_10 схопив з поверхні столу канцелярські ножиці та наніс одне проникаюче ушкодження в ділянку правого ока.
В результаті протиправних дій ОСОБА_8 , ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження у вигляді забійної рани правої вушної раковини та двох забійних ран волосистої частини голови праворуч із масивним забоєм м`яких тканин та наявністю в ній уламків кісток, багатоуламкового перелому кісток склепіння черепу праворуч з переходом на основу, масивного розриву твердої мозкової оболонки з ушкодженням речовини мозку та множинними розривами його кори, пластинчатої субдуральної гематоми лобної ділянки праворуч; проникаючого поранення правого очного яблука, правої орбіти з ушкодженням лобної частки правої півкулі головного мозку, яка відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.
Після цього ОСОБА_8 , розуміючи, що виконав всі дії спрямовані на протиправне позбавлення життя ОСОБА_10 , місце скоєння злочину залишив тримаючи знаряддя вчинення злочину при собі.
Таким чином ОСОБА_8 , виконав усі дії, які вважав за необхідне для доведення злочину до кінця, однак злочин не було закінчено з причин, що не залежали від його волі, у зв`язку з тим, що ОСОБА_10 була своєчасно надана швидка медична допомога.
27 листопада 2020 року ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України (а.20-21).
При вирішенні вказаного клопотання, слідчим суддею встановлено, що докази, надані слідчим, свідчать про існування обґрунтованої підозри в даному кримінальному провадженні, яка дає підстави вважати, що підозрюваний ОСОБА_8 причетний до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України.
Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими самими переконливими як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи суто висунення обвинувачення, що здійснюється на наступній стадії процесу («Мюррей проти Сполученого Королівства», № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року)). Наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла вчинити злочин, однак те, що можна вважати «обґрунтованим», залежить від усіх обставин справи («Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства», №№12244/86,12245/86, 12383/86 від 30 серпня 1990 року).
З врахуванням викладеного, колегія суддів відхиляє апеляційні доводи захисника ОСОБА_7 щодо необґрунтованості підозри у зв`язку з відсутністю відповідей у висновку експерта №2270 від 26.11.2020 року на ряд поставлених перед експертом питань та не виготовленням на час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу жодного висновку експерта по іншим призначеним експертизам. При цьому апеляційний суд зазначає, що стороною захисту конкретно не зазначено на які саме питання не надана відповідь експертом, які саме питання висвітлено частково в ході виконання судово-медичної експертизи від 26.11.2020 року та в якій частинні вказані обставини спростовують обґрунтованість підозри ОСОБА_8 . Крім того, апеляційній суд вважає, що зазначені стороною захисту обставини свідчать лише про те, що на даний час досудове розслідування триває, при цьому на початковій стадії розслідування суд, оцінюючи обґрунтованість підозри, не повинен пред`являти до наданих стороною обвинувачення доказів тих самих вимог, як при формулюванні остаточного обвинувачення при направленні справи до суду.
На даному етапі колегія суддів має встановити доведеність того, що підозрюваний міг вчинити кримінальне правопорушення і є підстави для здійснення подальшого досудового розслідування, яке не обов`язково має закінчитись складанням обвинувального акту. А тому, захисник на даному початковому етапі досудового розслідування ставить більш високі вимоги та критерії оцінювання доказів, які, на його думку, мають бути наведені стороною обвинувачення на підтвердження пред`явленої підозри.
На переконання апеляційного суду, обґрунтована підозра ОСОБА_8 підтверджується зібраними в ході досудового розслідування доказами, а саме: висновком експерта №2270 від 26.11.2020 року (а.6-9), протоколом допиту свідка ОСОБА_11 (а.14-16); заявою ОСОБА_8 (а.17-19), протоколом обшуку від 27.11.2020 (а.23-27); протоколом допиту потерпілої ОСОБА_12 (а.30-31); протоколом допиту свідка ОСОБА_13 (а.32-35).
Матеріали судового провадження свідчать, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права підозрюваного, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості саме для встановлення вини чи її відсутності у особи у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї запобіжного заходу.
Наявні у провадженні докази, на думку апеляційного суду, вказують на обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_8 злочину, у об`ємі як вимагає закон, на момент вирішення питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, виходячи із критеріїв «розумної підозри», тобто наявності фактів і іншої інформації, яка могла б переконати об`єктивного спостерігача в тому, що ОСОБА_8 міг вчинити злочин, передбачений ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України.
Посилання захисника підозрюваного на необґрунтованість підозри та недопустимість як доказу письмової заяви ОСОБА_8 від 27.11.2020 року, в якій останній дав визнавальні пояснення щодо злочину відносно ОСОБА_10 , не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та спростовуються матеріалами судового провадження. Зазначена письмова заява ОСОБА_8 підлягає відповідній перевірці та оцінці під час досудового розслідування.
Відповідно до ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
Перевіряючи обґрунтування слідчого судді щодо наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а саме того, що ОСОБА_8 може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків у цьому ж кримінальному провадженні, колегія суддів встановила належне обґрунтування наявності ризиків, зважаючи не тільки на тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваному у разі визнання його винним у вчиненні кримінальних правопорушень, а й характеру та ступеня суспільної небезпечності кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_8 , фактичних обставин провадження та даних про особу підозрюваного.
Апеляційний суд звертає увагу на практику Європейського Суду з прав людини, в якій суд неодноразово зазначав, що ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицький проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).
Як вбачається з матеріалів провадження, інкриміноване ОСОБА_8 кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України, згідно з положеннями ст.12 КК України є особливо тяжким злочином, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років.

Згідно із позицією Європейського суду з прав людини, зазначена обставина сама по собі може бути мотивом та підставою для підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування чи суду, тому колегія суддів погоджується з тим, що тяжкість можливого покарання може спонукати підозрюваного переховуватися від суду. Це твердження узгоджується з практикою ЄСПЛ, зокрема у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. У рішенні по справі «Летельє проти Франції» Європейський суд з прав людини визначив, що тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.
Наведені вище обставини дають достатні підстави стверджувати про наявність ризику переховування підозрюваного ОСОБА_8 від органів досудового розслідування та суду.
Також апеляційний суд відхиляє доводи захисника ОСОБА_7 про відсутність ризику впливу на свідків та потерпілу. Апеляційний суд враховує, що більшість свідків та потерпіла у кримінальному провадженні є працівниками стоматології «ІМАКС», в якій працює ОСОБА_8 та працівниками перукарні, яка знаходиться в одному приміщенні із вказаною стоматологією, у зв`язку з чим підозрюваний має робочі, дружні або приятельські стосунки із вказаними особами, а тому може здійснювати незаконний вплив на них.
Апеляційний суд бере до увагу і особу підозрюваного ОСОБА_8 , який хоча і не є раніше судимою особою, проте притягувався до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.124 КК України та був звільнений ухвалою суду від 23.05.2019 року від кримінальної відповідальності на підставі ст.46 КК України.
При встановленні наявності вказаного ризику, слід також враховувати, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від свідків під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст.225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею, крім того, відповідно до ч.4 ст.95 КПК України суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

За таких обставин ризик впливу на свідків та потерпілих існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків, потерпілих та дослідження їх судом.
Безпідставними є також доводи захисника про не долучення до матеріалів клопотання вказівок прокурора про необхідність проведення тих чи інших слідчих або процесуальних дій, плану здійснення досудового розслідування, обґрунтування необхідність допиту свідків після подачі клопотання, оскільки відповідно до вимог, які пред`являються до клопотання слідчого про застосування запобіжних заходів та встановлені ст.184 КПК України, до клопотання має бути подано копії матеріалів, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу. Вимоги про надання до суду документів, про які зазначає захисник в поданій апеляційній скарзі, законодавцем не передбачено.
Апеляційний суд також погоджується з висновками слідчого судді про недостатність інших, більш м`яких запобіжних заходів запобігти вищевказаним ризикам. На переконання апеляційного суду, докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження, вказують на те, що на даній стадії досудового розслідування існує обґрунтована підозра, яка разом з існуючими ризиками, конкретними обставинами справи та з урахуванням особи підозрюваного, виключає можливість обрання відносно підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу.
При цьому апеляційний суд приймає до уваги, що суд своїм рішенням повинен забезпечити не лише права підозрюваного, але й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі Амбрушкевич проти Польщі).
Матеріали провадження не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування підозрюваного під вартою та стороною захисту в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ретельно перевірив доводи прокурора про доцільність застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а також доводи підозрюваного та його захисника про безпідставність застосування вказаного запобіжного заходу, належно з`ясував обставини, які мають значення для вирішення питання про застосування даного запобіжного заходу та дійшов правильного висновку про обрання підозрюваному ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що застосувавши до підозрюваного запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя на законних підставах не визначив йому розмір застави, що відповідає вимогам ч.4 ст.183 КПК України.
За вказаних обставин, ухвала слідчого судді є законною та обґрунтованою, підстави для її скасування відсутні.
Керуючись ст.ст.404, 407, 422 КПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Богунського районного суду м.Житомира від 27 листопада 2020 року, якою застосовано до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 26.01.2021 року включно без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: