КРИМІНАЛЬНЕ СУДОЧИНСТВО Справа№ 170/324/19
Провадження № 1-кп/170/14/20
Шацький районний суд Волинської області
В И Р О К
і м е н е м У к р а ї н и

03 вересня 2020 року смт. Шацьк

Шацький районний суд Волинської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

представника потерпілого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, внесене до ЄРДР 05.04.2019 року за № 0000049, про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився та проживає в АДРЕСА_1 , українця, з сердньою спеціальною освітою, не одруженого, не працюючого, не військовозобов`язаного, не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення (кримінального проступку), передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,

в с т а н о в и в:
05 квітня 2019 року, близько 12 год., ОСОБА_4 , перебуваючи на території господарства, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , в результаті конфлікту, що раптово виник на ґрунті особистих неприязних відносин з ОСОБА_6 , повалив останнього на землю та сидячи на ньому зверху пальцями рук надавив останньому на ділянку очей, в результаті чого заподіяв ОСОБА_6 тілесні ушкодження у вигляді осадження в ділянці обох повік правого та лівого ока, що згідно висновку судово-медичної експертизи за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Допитаний в судовому засіданні по суті пред`явленого обвинувачення ОСОБА_4 свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні не визнав, суду надав покази про те, що 05.04.2019 року, біля 11 год., він разом із ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , поїхали автомобілем в с. Пулемець, Шацького району, Волинської області для того, щоб забрати свої речі, які залишилися там після 8 років його перебування у цивільному шлюбі з ОСОБА_10 . Брат залишився чекати в автомобілі, а він з ОСОБА_9 зайшли на подвір`я вказаного домогосподарства. Там перебував ОСОБА_6 , який сказав, що нічого не віддасть. ОСОБА_4 хотів обійти потерпілого, однак останній став сердитим на накинувся на нього. ОСОБА_6 хотів здійснити удар кулаком правої руки, але він відхилився, тоді потерпілий вдарив лівою рукою його по голові. Після цього він схопив ОСОБА_6 за ноги та повалив його на спину, сів на нього зверху та натискав пальцями рук між переніссям і очами щоб його стримати. Коли ОСОБА_6 сказав, що йому боляче то він відпустив його, вони встали і потерпілий сказав, що буде звертатися в поліцію. ОСОБА_9 не намагався нікому допомагати та не розбороняв їх. Обвинувачений просив виправдати його, оскільки він захищався від ОСОБА_6 , тобто перебував в стані необхідної оборони. Цивільний позов обвинувачений не визнав.

Незважаючи на невизнання ОСОБА_4 своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення (кримінального проступку), передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, його вина повністю підтверджується зібраними в ході досудового розслідування та дослідженими в судовому засіданні доказами.

Так потерпілий ОСОБА_6 в судовому засіданні надав покази, що 05.04.2019 року, на початку 12 год., він вдома порався по господарству. На подвір`я зайшли двоє людей. ОСОБА_4 почав бігати по хлівах та все відкривав, кричав, що то все його. Потерпілий взяв його за плечі і відпихнув, попросив вийти. Інший чоловік просив ОСОБА_4 приїхати наступного разу, коли буде ОСОБА_11 , та забрати свої речі. Після цього ОСОБА_4 накинувся на нього, ОСОБА_6 схопив його за шию, щоб він заспокоївся. Але обвинувачений повалив його, сів на нього та почав душити за горло і великими пальцями рук натискати на очі. Потерпілий почав кричати, однак ОСОБА_4 не звертав на це увагу. Через деякий час обвинувачений відпустив його і він сказав, що буде викликати поліцію. Тоді ОСОБА_4 та інший чоловік втекли. Після даного конфлікту він звертався в лікарню, де були зафіксовані отримані ним тілесні ушкодження. Потерпілий просив суворо покарати обвинуваченого та задовольнити його позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_4 моральної шкоди та витрат за надання правової допомоги адвокатом.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні надав суду покази про те, що в день конфлікту, точної дати не пам`ятає, він разом з ОСОБА_8 та ОСОБА_4 , на прохання останнього, приїхали в с. Пулемець щоб забрати речі ОСОБА_4 . На подвір`ї домогосподарства перебував невідомий йому чоловік. Обвинувачений з тим чоловіком розпочали розмовляти, спочатку спокійно а потім на підвищених тонах. Незнайомець хотів схопити ОСОБА_4 за голову, однак останній відвернувся та схопивши його за ноги повалив на спину, після чого сів зверху та стримував його. За що ОСОБА_4 тримав потерпілого свідок не бачив, оскільки він перебував за 8-10 м від учасників конфлікту, крім того обвинувачений знаходився до нього спиною. Після цього він сказав ОСОБА_4 , що вже хватить і вони пішли до автомобіля.

Крім того, вина ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення (кримінального проступку), передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України підтверджується також дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, зокрема:

-рапортами начальника СРПП № 3 Шацького ВП Любомльського ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_12 про те, що 05.04.2019 року зі служби 102 надійшло повідомлення від ОСОБА_6 та повідомлення від лікаря про те, що під час бійки ОСОБА_4 наніс ОСОБА_6 тілесні ушкодження;

-протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 05.04.2019 року у якому зафіксовано повідомлення ОСОБА_6 про те, що 05.04.2019 року о 12 год. на подвір`ї біля будинку за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_4 заподіяв йому тілесні ушкодження;

-повідомленням № 87 чергового лікаря від 05.04.2019 року начальнику Шацького ВП Любомльського ВП ГУНП у Волинській області про отримання ОСОБА_6 тілесних ушкоджень: забою грудної клітки зліва, осадження обох очей;

-висновком експерта № 40 від 23.04.2019 року про те, що виявлені у ОСОБА_6 тілесні ушкодження у вигляді осадження в ділянці обох повік правого та лівого ока носять ознаки легких тілесних ушкоджень;

-протоколом проведення слідчого експерименту з фототаблицями від 16.05.2019 року проведеного за участю ОСОБА_4 , відповідно до якого він детально розказав та показав як повалив потерпілого на спину, сів на нього зверху, схопив обома руками ОСОБА_6 за голову та пальцями рук надавлював йому в ділянці обох очей;

-протоколом проведення слідчого експерименту з фототаблицями від 16.05.2019 року проведеного за участю ОСОБА_6 , відповідно до якого останній детально розказав та показав як ОСОБА_4 повалив його на землю на спину, сів зверху, придушував його до землі та великими пальцями рук надавлював йому на очі;

-протоколом проведення слідчого експерименту з фототаблицями від 16.05.2019 року проведеного за участю свідка ОСОБА_9 , відповідно до якого свідок розказав та показав як ОСОБА_4 , схопивши потерпілого за ноги, повалив його на спину, сів на нього та придушував до землі. Крім того, в даному протоколі зазначено, що свідок показав, що пальці обвинуваченого знаходилися на обличчі ОСОБА_6 .

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У своєму рішенні «Коробов проти України» від 21.10.2011 року Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Також, оцінюючи вищенаведені докази, суд приходить до висновку, що вони є належними, допустимими, достовірними, а сукупність зібраних доказів є достатніми для прийняття рішення по кримінальному провадженню.

Крім того, суд критично відноситься до тверджень обвинуваченого ОСОБА_4 про те, що він натискав ОСОБА_6 пальцями рук між переніссям і очами з метою захисту тобто виключно в стані необхідної оборони, захищаючись від насильства, застосованого потерпілим, з огляду на таке.

Із роз`яснень, що дані в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 1 "Про судову практику у справах про необхідну оборону" слідує, щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, суди повинні враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини. Якщо суд визнає, що в діях особи є перевищення меж необхідної оборони, у вироку слід зазначити, в чому саме воно полягає.

Питання про спрямованість умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події. Визначальним при цьому є і суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Закріплене в ст. 36 КК України право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (ч. 2 ст. 27 Конституції України).

Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому, перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами, наприклад: наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 КК України необхідна оборона це правомірний захист інтересів особи від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Відповідно до ч. 3 ст. 36 КК України перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Тобто, перевищення меж необхідної оборони має місце там, де заподіяна посягаючому тяжка шкода ( смерть або тяжкі тілесні ушкодження) лише за наявності умислу до заподіяння такої шкоди. Водночас сторона захисту стверджувала, що обвинувачений не мав на меті спричинювати тілесні ушкодження потерпілому, а тільки захищався від посягань потерпілого.

Верховний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо правозастосування ст. 36 КК (справи № 5-31кс14, № 5-34кс14, № 5-125кс15). У цих справах Верховний Суд України зазначав, що сутність необхідної оборони полягає у правомірному заподіянні шкоди особі, яка здійснює суспільно небезпечне посягання, особою, яка реалізує своє право на захист інтересів, що охороняються законом. Визначальним для поняття необхідної оборони є правомірність захисту і протиправність посягання.

Протиправність у кримінально-правовому розумінні є однією з ознак злочину поряд із суспільною небезпечністю, караністю, винністю і суб`єктом. Протиправність розуміється як юридичне втілення суспільної небезпечності. В теорії кримінального права загально визнано, що суспільно небезпечне посягання, щодо якого можлива необхідна оборона, - це діяння, що передбачене як злочин однією зі статей Особливої частини КК.

Разом із тим, необхідна оборона не допускається проти правомірних дій інших осіб, навіть якщо ними заподіюється шкода інтересам, що охороняються законом.

Крім того, у разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Відтак, як встановлено судом, ОСОБА_4 поваливши ОСОБА_6 на спину на землю, сидячи на ньому та натискаючи йому пальцями рук на життєво важливі органи потерпілого очі, явно не діяв в стані необхідної оборони, оскільки на думку суду для припинення конфлікту було достатньо в тій ситуації стримувати потерпілого за руки, а не спричинювати йому тілесні ушкодження.

Також невизнання обвинуваченим ОСОБА_4 своєї вини за ч. 1 ст. 125 КК України суд розцінює як намагання уникнути від кримінальної відповідальності за скоєне, оскільки його вина підтверджується переліченими вище доказами у їх сукупності.

За таких обставин, провівши всебічне, повне та неупереджене дослідження всіх обставин даного кримінального провадження, оцінивши сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд поза розумним сумнівом вважає доведеним, що ОСОБА_4 вчинив умисні дії, які виразились у нанесенні умисного легкого тілесного ушкодження ОСОБА_6 , і кваліфікує його дії за ч. 1 ст. 125 КК України.

Відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України та п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд, призначаючи покарання, повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення злочину і тяжкості наслідків, що настали.

При обранні міри покарання суд враховує вимоги ч. 2 ст. 50 КК України, відповідно до якої покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, а також вимоги ст. 65 КК України, відповідно до яких суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті КК відповідно до положень Загальної частини Кодексу, ураховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставин, які згідно ст. 66 КК України, пом`якшують покарання обвинуваченого не встановлено.

Обставин, які згідно ст. 67 КК України, обтяжують покарання обвинуваченого не встановлено.

При призначенні покарання ОСОБА_4 суд враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності та посередньо характеризується за місцем проживання, не працевлаштований, а тому ОСОБА_4 слід призначити покарання у виді громадських робіт у межах санкції частини статті, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення (кримінальний проступок).

Суд вважає, що дане покарання буде необхідним і достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

До початку судового розгляду представником потерпілого адвокатом ОСОБА_7 було заявлено цивільний позов до обвинуваченого про стягнення на користь ОСОБА_6 10000 грн. моральної шкоди та витрат за надання правової допомоги у розмірі 5000 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що через протиправні дії обвинуваченого потерпілий зазнав тяжких наслідків, пов`язаних порушенням усталеного способу життя. Крім того, в судовому засіданні ОСОБА_6 пояснив, що він працює ветеринарним лікарем у пункті пропуску «Пулемець», тому змушений був ходити на роботу з тілесними ушкодженнями, що спричиняло йому певні незручності, оскільки багато людей бачили його ушкодження. З аслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши подані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення цивільного позову. Відповідності до вимог ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій правопорушенням завдано шкоди, має право під час кримінального провадження пред`явити цивільний позов. Згідно роз`яснень, що містяться в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При вирішенні цивільного позову про відшкодування моральної шкоди,суд враховує вимоги ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода, яка заподіяна ОСОБА_13 , полягає у фізичному болю та в душевних стражданнях, які він був змушений терпіти через отримані тілесні ушкодження, зміну усталеного ритму свого життя. Оскільки вина обвинуваченого у заподіянні ОСОБА_6 легких тілесних ушкоджень, а відтак - у заподіянні моральної шкоди, повністю доведена, виходячи з вимог ст. 128 КПК України, враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнав потерпілий, а також те, що обвинувачений офіційно не працевлаштований і у суду немає даних щодо його матеріального стану, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд визначає розмір відшкодування моральної шкоди для потерпілого у 3000 грн., та вважає, що визначена сума моральної шкоди відповідає обсягу та характеру спричинених страждань потерпілому та характеру вимушених змін у його життєвих стосунках. Крім того, потерпілим заявлено вимогу про відшкодування витрат понесених ним на правову допомогу в сумі 5000 грн. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 118 КПК України процесуальні витрати складаються із витрат на правову допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яких доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року № 33210/07 і 41866/08). При вирішенні питання про стягнення витрат на правову допомогу, суд враховує складність справи, обсяг наданої правової допомоги адвокатом та приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 2000 грн. витрат за правову допомогу, що відповідає ступеню складності справи, часу витраченого адвокатом на надання правової допомоги та обсягу наданих послуг. Запобіжний захід обвинуваченому не обирався. Речові докази у кримінальному провадженні відсутні. Керуючись ст.ст. 373, 374 КПК України, суд у х в а л и в: ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначити йому покарання у виді громадських робіт на строк 150 (сто п`ятдесят) годин. Цивільний позов адвоката ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про відшкодування ОСОБА_6 моральної шкоди та витрат на правову допомогу, - задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 3000 (три тисячі) гривень у відшкодування заподіяної моральної шкоди та 2000 (дві тисячі) гривень витрат на правову допомогу. В решті цивільного позову - відмовити. На вирок суду може бути подано апеляційну скаргу до Волинського апеляційного суду через Шацький районний суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя /підпис/ ОСОБА_1 Згідно з оригіналом Суддя Шацького районного суду Волинської області ОСОБА_1