У Х В А Л А

09 липня 2020 року
м. Київ

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:

головуюча ОСОБА_1 ,
судді ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргузахисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 16 січня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 03 червня 2020 року.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 16 січня 2020 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 Кримінального кодексу України (далі-КК України) і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки. Цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 задоволено частково. Стягнуто із засудженого ОСОБА_5 на користь потерпілого 49 500 грн на відшкодування моральних збитків.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 червня 2020 року апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 16 січня 2020 року стосовно ОСОБА_5 - без змін.
Як установлено судами, 09 жовтня 2017 року приблизно о 21:30 ОСОБА_5 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Chevrolet Nubira» , номерний знак НОМЕР_1 у стані алкогольного сп`яніння, рухаючись у темну пору доби, по сухому, чистому, асфальтобетонному дорожньому покриттю крайньої правої смуги проїзної частини вул. Васильківська, яка розділена на три смуги для руху в обох напрямках, зі сторони станції метро «Васильківська» у напряму станції метро «Голосіївська» у м. Києві зі швидкістю приблизно 60 км/год., наближаючись до буд. № 14 на вул. Васильківській у м. Києві, порушив пункт 2.3 б), 10.1 Правил дорожнього руху України та здійснив наїзд передньою частиною свого автомобіля на пішохода ОСОБА_6 , який знаходився нерухомо па подвійній суцільній лінії дорожньої розмітки на вул. Васильківській у м. Києві. В результаті вказаного пішохід отримав тяжкі тілесні ушкодження та був госпіталізований до Київської міської клінічної лікарні №17.

Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі, як убачається з її змісту, захисник, посилаючись на явну несправедливість покарання через суворість, просить змінити на підставах, передбачених ч.1 ст.438 Кримінального процесуального кодексу України (далі-КПК України) судові рішення стосовно ОСОБА_5 , пом`якшивши захід примусу із застосуванням ст.ст.75,76 КК України.
Аргументуючи заявлену вимогу, зазначає, що суди нижчих інстанцій всупереч ст.ст.50, 65, 66 КК України не врахували всіх наявних у справі обставин, які пом`якшують покарання, зокрема:
-думку потерпілого та його вину у грубому порушенні правил дорожнього руху;
-щире каяття та добровільне відшкодування завданого потерпілому збитку;
-особу винного та можливість виправлення його без відбування покарання відповідно до вимог ст.75 КК України;
-скрутне матеріальне становище засудженого.
Крім того, на думку скаржника, висновки судів про необхідність ізоляції засудженого від суспільства є невмотивованими і цим допущені також істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Мотиви Суду

Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Висновки суду про винуватість та кваліфікація дій ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 286 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.
Твердження захисника в касаційній скарзі щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у зв`язку з неврахуванням судом ряду обставин не відповідають дійсності.
Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Так, при призначенні покарання засудженому ОСОБА_5 місцевим судом враховано те, що він вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до положень ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких, що він раніше не судимий, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має задовільну характеристику з місця проживання, офіційно не працює, а також те, що після вчинення дорожньо-транспортної пригоди він залишив місце події, тривалий час перебував в розшуку та був затриманий на підставі ухвали слідчого судді.
Обставиною,яка обтяжує покарання визнано вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння та встановлено відсутність обставин, які пом`якшують покарання.
Щодо доводів захисника про неврахування судамищирого каяття та добровільного відшкодування завданого потерпілому збитку як обставин, які пом`якшують покарання, то вони є необґрунтованими.

Окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, щире каяття передбачає ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого.
Однак, як правильно зазначено судом апеляційної інстанції, засуджений протягом судового розгляду свою вину не визнавав, вважав потерпілого винним у даній дорожньо-транспортній пригоді, а перерахування на його рахунок грошових коштів у розмірі 500 грн на відшкодування завданого збитку при завершенні розгляду справи, не можна вважати обставиною, яка пом`якшує покарання, в розумінні пункту 2 ч.1 ст. 66 КК України.
Призначене ОСОБА_5 покарання відповідає принципам законності та справедливості, обраний судом захід примусу є достатнім та необхідним для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів. Підстави для застосування положень ст.75 КК України відсутні.
Суд апеляційної інстанції перевірив усі доводи апеляційної скарги захисника, які аналогічні доводам його касаційної скаргита дійшов обґрунтованого висновку, що суд першої інстанції при призначенні покарання дотримав вимог ст. ст. 50, 65 КК України навів відповідні мотиви на їх спростування, з якими Суд погоджується.
Таким чином, доводи касаційної скарги про невідповідність призначеного покарання особі засудженого та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону є безпідставними.
Інших доводів, які б свідчили про порушення норм матеріального чи процесуального права, що були б підставами для скасування чи зміни судових рішень, засудженим у касаційній скарзі не наведено.
Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 374 КПК України,а ухвала апеляційного суду вимогам ст. 419 КПК України.

Ураховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 16 січня 2020 року та хвалу Київського апеляційного суду від 03 червня 2020 року.
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3