Житомирський апеляційний суд
Справа №284/66/19 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч. 2 ст. 286 КК України Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря: ОСОБА_5
прокурора: ОСОБА_6 , ОСОБА_7
обвинуваченого: ОСОБА_8
захисника: ОСОБА_9
потерпілої: ОСОБА_10
представника потерпілої: ОСОБА_11

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження №0000120 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , представника потерпілої ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 , на вирок Народицького районного суду Житомирської області від 19 лютого 2020 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , директора ТОВ «ДДД», раніше не судимого, засуджено

- за ч. 2 ст. 286 КК України на 5 (п`ять) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
В силу ст.ст. 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням і встановлено йому іспитовий строк в 3 роки, якщо він протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 матеріальну шкоду в розмірі 26 299,40 грн., моральну шкоду в розмірі 320000 гривень, витрати на правову допомогу в розмірі 19 100 гривень та витрати, пов`язані із прибуттям представника до місця досудового розслідування та судового провадження у розмірі 7700 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави витрати за проведення експертиз в розмірі 2288 грн.
Речові докази: автомобіль Тоуоtа Сгеstа р.н.з. НОМЕР_1 - повернуто власнику ОСОБА_8 , карту пам`яті з відеореєстратора автомобіля Тоуоtа Сгеstа р.н.з. НОМЕР_1 залишено в матеріалах справи.
Запобіжний захід обвинуваченому не обирався.

встановила:

Згідно вироку, ОСОБА_8 достовірно знаючи і усвідомлюючи з 2013 року про те, що він хворіє на гіпертонічну хворобу II ступеня, що в своїх клінічних перебігах може супроводжуватися короткочасними (секунди, хвилини) потьмаренням чи втратою свідомості, та яка відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України №299 від 24.12.1999 року входить до Переліку захворювань і вад, при яких особа не може бути допущена до керування транспортними засобами категорії «В» (п.25 вказаного Переліку), в порушення вимог п.1.5 та 2.3(д) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 (далі за текстом Правил), створив своїми діями загрозу безпеці дорожнього руху, що виразилось у наступному.
Так, у порушення вимог пунктів 1.10 «Дорожні умови», «Дорожня обстановка», п.2.9(б), 12.1 Правил, 09.05.2018 року, у вранішній час, виїхавши із с.Славенщина Народицького району Житомирської області, на належному йому на праві власності технічно справному автомобілі Тоуоtа Сгеstа р.н.з. НОМЕР_1 , у хворобливому стані, самостійно не визначив, що його стан загрожує безпеці дорожнього руху та може створити загрозу безпеки дорожнього руху, як для нього, так і для інших учасників дорожнього руху.
Продовжуючи рух на вищевказаному транспортному засобі, близько 12 години 34 хвилин, в цей же день, рухаючись поблизу буд. №225 вул.Свято - Миколаївської смт.Народичі Житомирської області у смузі руху у напрямку центра смт.Народичі, водій ОСОБА_8 проявляючи злочинну недбалість, не передбачаючи можливості настання небезпечних наслідків, хоча повинен був і міг їх передбачити в силу хворобливого стану, зумовленого наявною в нього хворобою, короткочасно втратив свідомість під час руху, що призвело до втрати керування транспортним засобом, зміни напрямку руху транспортного засобу праворуч та здійснення наїзду на пішоходів ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які рухалися попереду у попутному напрямку правим краєм проїзної частини, та яких водій ОСОБА_8 об`єктивно спроможний був виявити.
У результаті даної дорожньо - транспортної пригоди, потерпіла ОСОБА_12 отримала тілесні ушкодження у виді тупої поєднаної травми тіла, яка супроводжувалася переломом хребта, множинними переломами ребер, розривом атланто-потиличного з`єднання, які знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Потерпіла ОСОБА_13 отримала тілесні ушкодження у виді тупої поєднаної травми тіла у вигляді черепно-мозкової травми, закритої травми грудної клітки, закритої травми лівої верхньої кінцівки, закритої травми кісток тазу та лівої нижньої кінцівки, які відносяться до тілесного ушкодження середньої тяжкості.
Потерпіла ОСОБА_14 отримала тілесні ушкодження у виді закритої травми грудної клітки у вигляді компресійного перелому 6-го грудного хребця, які відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості.
Порушення водієм ОСОБА_8 вимог пунктів 1.5 та 2.3(д), 2.9(6), 1.10, 12.1 Правил знаходяться у прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортої пригоди та її наслідками.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати та постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Вказує, що ОСОБА_8 винуватим себе у порушенні ПДР та вчиненні кримінального правопорушення не визнав. Ним було визнано сам факт події, частково відшкодована шкода, як власником джерела підвищеної небезпеки.

Вказує, що ОСОБА_8 про наявну у нього гіпертонічну хворобу 2 ступеню та енцефалопатію 2 ступеню не знав, так як записи про наявність такої хвороби зберігаються в медичних картках в м.Одеса, де він проходив лікування.

ОСОБА_8 пояснив, що він звертався за допомогою до лікарів і перебував на обліках через хворобу суглобів. Про наявність хвороб про які йдеться у вироку, він дізнався лише після ознайомлення з висновками СМЕ, які містяться в матеріалах справи.

Зазначає, що відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України №299 від 24.12.1999 року, гіпертонічна хвороба 2 ступеню входить до Переліку захворювань і вад, при яких особа не може бути допущена до керування транспортними засобами категорії «В» (п.25 вказаного Переліку), даний наказ є відомчим. Він виданий для посадових осіб, які надають право на керування транспортними засобами певній особі, тобто особа не може бути допущена до керування транспортним засобом. ОСОБА_8 має посвідчення водія з 1995 року. Водійське посвідчення у нього не вилучалось.

Проходження медичного обстеження не було обов`язковим, тому ОСОБА_8 не може відповідати за те, про що він не знав і знати не міг.

Крім того, суд у своєму вироку як додаткове покарання визначив позбавлення ОСОБА_15 водійських прав на три року, а не вилучення взагалі посвідчення, так як його хвороба підпадає під дію наказу Міністерства охорони здоров`я України №299 від 24.12.1999 року.

Крім того, з вироку вбачається, що ОСОБА_8 постійно перебував у хворобливому стані, що суперечить показам допитаного в судовому засіданні експерта ОСОБА_16 , який пояснив, що хворобливий стан не може бути постійним.

Відповідно до пояснень, ОСОБА_8 не відчував якогось дискомфорту у здоров`ї, не відчував жодного погіршення стану здоров`я, а свідомість він втратив раптово. Його покази підтверджуються записом з відео реєстратора автомобіля, яким він керував.

В апеляційній скарзі прокурор не оспорюючи фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, правильності кваліфікації дій обвинувачуваного та доведеності його вини, вважає, що вирок є незаконним та підлягає скасуванню з підстав невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

На думку прокурора, рішення суду в частині застосування до ОСОБА_8 положень ст. ст. 75, 76 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням - належним чином не мотивоване, є необґрунтованим та безпідставним, а призначене покарання таким, що очевидно не відповідає особі засудженого та тяжкості скоєного злочину.

Зазначає, що звільняючи засудженого від призначеного покарання з випробуванням, суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_8 вчинив хоча і необережний, але тяжкий злочин, внаслідок чого заподіяно невідворотну шкоду - одна особа загинула, а ще двом потерпілим були спричинені середньої тяжкості тілесні ушкодження, а також його відношення до вчиненого. Так, ОСОБА_8 достовірно знав і усвідомлював з 2013 року про те, що хворіє на гіпертонічну хворобу II ступеня, та що дана хвороба в своїх клінічних перебігах може супроводжуватися короткочасними (секунди, хвилини) потьмаренням чи втратою свідомості, про що йому повідомив лікуючий лікар ОСОБА_17 та призначив відповідне лікування. Разом з тим, нехтуючи не лише особистою безпекою, а й безпекою інших людей, що в кінцевому результаті і призвело до загибелі людини, будучи в хворобливому стані, сів за кермо автомобіля та здійснив наїзд на пішоходів.

Також, суд не врахував думку потерпілої ОСОБА_10 , яка просила призначити покарання пов`язане з позбавленням волі і позицію публічного обвинувача.

Просить вирок стосовно ОСОБА_8 скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_8 винним за ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.

В апеляційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_11 , який діє в інтересах потерпілої ОСОБА_10 , не оспорюючи правильність встановлення судом обставин та кваліфікацію дій засудженого ОСОБА_8 , вважає вирок суду занадто м`яким.

Зазначає, що внаслідок неправомірних дій обвинуваченого ОСОБА_8 , потерпіла ОСОБА_12 загинула, ще двом особам були спричинені тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.

Разом з тим, обвинувачений своєї вини у скоєному не визнав взагалі, вважає, що діяв правомірно, а пригода сталася внаслідок порушення правил дорожнього руху потерпілими.

Вважає, що оскільки усвідомлення та визнання вини є найнеобхіднішою та обов`язковою умовою виправлення особи, зазначений висновок суду щодо можливості звільнення від покарання ОСОБА_8 є хибним.

Як пом`якшуючу вину обвинуваченого обставину суд врахував добровільне часткове відшкодування збитків, однак будь-яких пропозицій щодо відшкодування шкоди, крім рекомендації потерпілій ОСОБА_10 звернутися в страхову компанію, від ОСОБА_8 не надходило.

Крім того, в судовому засіданні обвинувачений пояснив, що позов не визнає.

Просить вирок суду щодо ОСОБА_8 скасувати та ухвалити новий вирок, яким застосувати до ОСОБА_8 більш суворе покарання у вигляді позбавлення волі.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу державного обвинувача та представника потерпілої, пояснення представника потерпілої ОСОБА_11 , потерпілої ОСОБА_10 , які підтримали апеляційні скарги сторони обвинувачення, захисника та обвинуваченого, які підтримали свою апеляційну скаргу та заперечували щодо задоволення апеляційних скарг прокурора та представника потерпілого, перевіривши матеріали провадження відповідно до вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та представника потерпілого підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга захисника ОСОБА_9 не підлягає до задоволення з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про спричинення обвинуваченим ОСОБА_8 потерпілим ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , тілесних ушкоджень середньої ступеня тяжкості та смерті потерпілій ОСОБА_12 внаслідок наїзду транспортного засобу в апеляційних скаргах не оспорюється та не перевіряється.

Суд першої інстанції у своєму вироку проаналізував та надав оцінку доводам сторони захисту, яка стверджувала, що ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення не винний, Правил дорожнього руху не порушував, не знав про наявність у нього захворювання, в момент здійснення ДТП у хворобливому стані не перебував, а також і тим доводам захисту, що Правила дорожнього руху порушили пішоходи.

Дії обвинуваченого ОСОБА_8 судом першої інстанції кваліфіковано за ч.2 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої та середньої тяжкості тілесне ушкодження, з таким висновком погоджується і колегія суддів.

Як вбачається з п.1.5 ПДР України дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.
Згідно п.2.3.(д) ПДР України для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху.
Відповідно до вимог п.2.9(б) ПДР України водієві забороняється керувати транспортним засобом у хворобливому стані, у стані стомлення, а також перебуваючи під впливом лікарських препаратів, що знижують швидкість реакції і увагу.

Згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи №136 від 17.08.2018 року ОСОБА_8 відповідно з записами в представлених на експертизу медичних документів, до подій дорожньо-транспортної пригоди хворів на наступні хронічні захворювання: опорно-рухової системи - анкилозуючим спондилоартритом, центральна форма, повільно прогресуючий перебіг, активність ІІст., І-ІІ рентген-стадія; двобічним сакроілеїтом І-IIст., в поєднанні з хронічним подагричним артритом і остеоартрозом переважно колінних суглобів II рентген-стадія; вторинними цервікотораколюмбалгії з м`язово-тонічним компонентом; центральної нервової системи - дисциркулятроною енцефалопатією ІІст; серцево-судинної системи - ішемічною хворобою серця, гіпертонічною хворобою ІІ ст., 3 ст., серцева недостатність ІІАст; обміну речовин - аліментарним конституційним ожирінням ІІ-ІІІст.; дисциркуляторна енцефалопатія ІІст та гіпертонічна хвороба ІІст в своїх клінічних перебігах можуть супроводжуватися короткочасним (секунди, хвилини) потьмаренням чи втратою свідомості; відповідно до п. 25 переліку захворювань і вад, при яких особа не може бути допущена до керування транспортними засобами категорії «В», передбаченим наказом МОЗ України №299 від 24.12.1999 року наявність гіпертонічної хвороби II ст. є протипоказом до керування зазначеним транспортним засобом; ознак симуляції та агравації щодо втрати ним свідомості не було (а.с.231-236 том 1).

З висновку додаткової комісійної судово-медичної експертизи №184 від 11.12.2018 року слідує, що ОСОБА_8 хворіє на наступні хронічні захворювання: центральної нервової системи - дисциркуляторною енцефалопатією ІІст; серцево-судинної системи - ішемічною хворобою серця, гіпертонічною хворобою ІІст., 3 ст., ризик дуже високий, серцева недостатність ІІАст. Дисциркуляторна енцефалопатія ІІст та гіпертонічна хвороба ІІст в своїх клінічних перебігах можуть супроводжуватися короткочасним (секунди, хвилини) потьмаренням чи втратою свідомості. Відповідно до п. 25 переліку захворювань і вад, при яких особа не може бути допущена до керування транспортними засобами категорії «В», передбачених наказом МОЗ України N 299 від 24.12.1999 року наявність гіпертонічної хвороби ІІст є протипоказом до керування зазначеним транспортним засобом. Хворобливий стан це будь-яке порушення життєдіяльності організму, зумовлене наявністю захворювання. Непритомність та короткочасна втрата свідомості є тотожними поняттями і передбачають втрату контролю за діями через гостру недостатність кровообігу в головному мозку через будь-яку причину. (а.с.237-242 том 1).

Допитаний в судовому засіданні, як свідок ОСОБА_17 показав, що ОСОБА_8 , перебуває у нього під наглядом, як лікаря-кардіолога, з 2014 року по даний час. Даному пацієнту встановлено діагнози: гіпертонічна хвороба, стенокардія. Для лікування ОСОБА_8 призначались ліки, які понижують тиск. Останній неодноразово скаржився на головокружіння. ОСОБА_8 був обізнаний про те, що хворіє гіпертонією 2 стадії.

Зазначені докази в своїй сукупності спростовують доводи захисту про те, що ОСОБА_8 не знав про наявність у нього захворювання гіпертонічної хвороби II ступеня, яка в клінічних перебігах може супроводжуватися короткочасним потьмаренням чи втратою свідомості.

З цих доказів вбачається, що ОСОБА_8 з 2013 року лікується від цього захворювання, приймає ліки, що понижують тиск, скаржився на головокружіння та перебував на час ДТП у хворобливому стані.

Тому, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що обвинувачений, знаючи, що страждає на захворювання, які можуть призвести до раптового потьмарення та втрати свідомості проявив злочинну недбалість, самостійно не визначивши, що перебуває у стані, який загрожує безпеці дорожнього руху став керувати транспортним засобом, що призвело до втрати свідомості та наслідків, що встановлені судом.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що причиною настання суспільно небезпечних наслідків - заподіяння смерті та тілесних ушкоджень учасникам дорожнього руху є створення водієм ОСОБА_8 загрози безпеці дорожнього руху, який керував транспортним засобом у хворобливому стані, не маючи при цьому змоги постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним і між діянням останнього та наслідками є причинний зв`язок.

Саме дії обвинуваченого ОСОБА_8 , а не дії потерпілих перебувають у причинному зв`язку з наслідками, оскільки він керуючи технічно справним транспортним засобом, при відсутності небезпеки чи перешкоди для руху, що змушують водія терміново виконувати якісь технічні вимоги ПДР України втратив свідомість, змінив напрямок руху та здійснив наїзд на потерпілих.

Доводи захисту про те, що обвинувачений ОСОБА_8 не винний у вчиненні ДТП, а на дорозі стався нещасний випадок за таких обставин є неспроможними.

Що стосується призначеного ОСОБА_8 покарання то на думку колегії суддів доводи апеляційних скарг прокурора та представника потерпілої підлягають частковому задоволенню.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.

Як випливає зі змісту ст. 75 КК України, застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи з тяжкості злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.

Згідно до роз`яснень, що містяться у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Суд першої інстанції звільняючи ОСОБА_8 на підставі ст. 75 КК України від призначеного покарання на думку колегії суддів не врахував вказані вимоги закону та правові висновки ВСУ.

Так, свій висновок про можливість звільнення від призначеного покарання ОСОБА_8 суд обґрунтував тим, що злочин ним вчинено з необережності та у хворобливому стані, не заперечення ним жодних обставин за яких відбулося ДТП, щирий жаль, часткове добровільне відшкодування завданої шкоди, врахував суд і поведінку потерпілих, які рухалися по проїзній частині дороги, думку потерпілої ОСОБА_13 , яка просила обвинуваченого суворо не карати, позитивні характеристики за місцем проживання та роботи, наявність сім`ї, стан його здоров`я, те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, висновки досудової доповіді Народицького районного сектору з питань пробації про можливість застосування соціально - виховних заходів, що необхідні для впливу на поведінку особи з метою виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень без цілодобового нагляду та контролю в умовах ізоляції, а також відсутність обтяжуючих обставин.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції у даному випадку при призначенні покарання ОСОБА_8 зосередився виключно на оцінці позитивних характеризуючих даних про особу обвинуваченого, його сімейного стану та стану здоров`я, поведінці після вчинення злочину, пом`якшуючих обставинах.

Про те, суд не в повній мірі врахував тяжкість та конкретні обставини справи, а зокрема те, що ОСОБА_8 вчинив тяжкий злочин, наслідком якого є смерть потерпілої та спричинення двом потерпілим середньої тяжкості тілесних ушкоджень, тривале та свідоме ігнорування обвинуваченим вимог ПДР, які забороняють водію керувати транспортним засобом в хворобливому стані та зобов`язують його самостійно визначати чи не перебуває він у такому стані, а обвинувачений тривалий час знаючи про свої захворювання зневажливо ставився до інших учасників руху, постійно наражав їх на небезпеку сідаючи за кермо транспортного засобу, що і в решті призвело до вчинення кримінального правопорушення з такими тяжкими наслідками.

Не може колегія суддів погодитися з висновками суду першої інстанції про визнання обвинуваченим усіх обставин ДТП та висловлення ним щирого жалю, поведінки потерпілих як підстави для застосування положень ст. 75 КК України.

ОСОБА_8 , не визнає своєї вини, вказував, що наслідком ДТП є не його дії по ігноруванню ПДР щодо заборони сідати за кермо у хворобливому стані, а нещасний випадок, який він не міг передбачити, оскільки не знав про своє захворювання, яке може раптово проявитися втратою свідомості, а також зазначав, що якби потерпілі не йшли по проїзній частині дороги він би не здійснив на них наїзд, хоча ДТП сталася у денну пору доби, дії потерпілих не були раптовими чи не очікуваними для нього, він їх бачив завчасно, а наїзд на них стався не внаслідок їх дій, а через втрату ним свідомості через ігнорування свого стану здоров`я.

Що стосується щирого жалю, то такі обставини, враховуючи, що обвинуваченим вина перекладається на потерпілих, на лікарів, які його не інформували про його захворювання, а не проявлялося дійсно та відверто, в наданні критичної оцінки своїм діям, допомозі потерпілій ОСОБА_18 , яка втратила матір, оговтатись від пережитого, компенсувати їй перенесені страждання, чи полегшити душевний біль, то такі висновки на думку колегії суддів не є переконливими аргументами, що свідчать про можливість виправлення обвинуваченого без відбування реального покарання у виді позбавлення волі.
В суді апеляційної інстанції ОСОБА_8 вказав, що нічого не відшкодував потерпілій ОСОБА_18 бо невинний.

Отже, висновок суду у вироку щодо наявності підстав для застосування до обвинуваченого інституту умовного звільнення відповідно до ст. 75 КК було зроблено без урахування всіх обставин, які мають правове значення при вирішенні питання щодо порядку відбування призначеного судом покарання.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції, в частині призначеного покарання підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості, неправильного застосування судом положень ст. 75 КК України з ухваленням нового вироку.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що обвинуваченому ОСОБА_8 слід призначити покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції статті, передбаченої за вчинення кримінального правопорушення, яке буде достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого, а також для запобігання вчиненню ним нових злочинів.

Відповідно до роз`яснень викладених у постанові Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31.03.1995р. розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції при вирішенні питання про відшкодування шкоди у повній мірі врахував характер, обсяг та тривалість душевних страждань потерпілої ОСОБА_10 , яка втратила матір, внаслідок протиправних дій обвинуваченого та правильно визначив розмір відшкодування потерпілій моральної шкоди в сумі 320000 гривень виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, а розмір матеріальної шкоди в сумі 26299, 40 грн., визначив на підставі доказів про заподіяну шкоду, обґрунтувавши це у судовому рішенні.

На підставі наведеного, керуючись статтями: 100, 404, 405, 407, 420 КПК України, колегія судів,
ухвалила:

Апеляційну скарга захисника ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 та адвоката ОСОБА_11 , який діє в інтересах потерпілої ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Народицького районного суду Житомирської області від 19 лютого 2020 року в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання - скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_8 за ч.2 ст.286 КК України призначити покарання - 3 (три) роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 (три) роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 у виді позбавлення волі рахувати з дня приведення вироку до виконання.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без зміни.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана безпосередньо до Касаційного Кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: