Номер провадження: 11-кп/813/2326/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

23 грудня 2020 року м. Одеса

Суддя-доповідач Одеського апеляційного суду ОСОБА_2 , розглянувши апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на вирок Приморського районного суду м. Одеси, від 17 вересня 2020, стосовно ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.191 КК України, у кримінальному провадженні № 0002841, внесеному до ЄРДР 26.08.2020 року,-

встановив:

Зміст оскарженого судового рішення.
Оскарженим вироком суду затверджено угоду, укладену 26 серпня 2020 року про визнання винуватості між обвинуваченим ОСОБА_5 , та прокурором Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_6 , у присутності захисника ОСОБА_7 у кримінальному провадженні, який зареєстрований у Єдиному реєстрі досудових розслідувань за №0002841, внесеному до ЄРДР 26.08.2020 року.

ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.191 КК України, та призначити йому покарання за указаною частиною указаної статті 3 /три/ роки позбавлення волі, з позбавленням права займати посади безпосередньо пов`язані зі зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих матеріальних цінностей на підприємствах, в установах, організаціях будь-яких форм власності строком на 1 (один) рік.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_5 від відбування основного покарання, з випробуванням строком на 2 /два/ роки, з покладанням обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК України строком на 2 /два/ роки.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
19 жовтня 2020 року на вказаний вирок ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що оскаржений вирок є незаконним та підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неповного судового розгляду, зокрема зазначає, що у вироку суду презюмується факт вчинення останнім злочинів, хоча він не є учасником даного кримінального провадження і стосовно нього судовий розгляд не проводився, тобто вказане судове рішення стосується його прав та інтересів.

Крім того, 20 жовтня 2020 року на вказаний вирок ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що оскаржений вирок є незаконним та необґрунтований, і таким, що суперечить вимогам Конституції України та КПК України.

За таких обставин ОСОБА_4 просить скасувати вирок Приморського районного суду м. Одеси, від 17 вересня 2020, стосовно ОСОБА_5 , та призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції.

Мотиви апеляційного суду.
Перевіривши апеляційні скарги, суддя-доповідач дійшов висновку про те, що апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 необхідно повернути з таких підстав.

Положеннями п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначена одна з основних засад судочинства забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Частиною 2 вказаної норми процесуального закону гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому КПК України, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.

Згідно з вимогами статей 398, 399 КПК України питання про те, чи подана апеляційна скарга на вирок чи ухвалу суду першої інстанції особою, яка має права її подавати, розглядається і вирішується суддею-доповідачем суду апеляційної інстанції до прийняття рішення про відкриття апеляційного провадження.

Відповідно до вимог п. 2) ч. 3 ст. 399 КПК України, апеляційна скарга повертається, якщо її подала особа, яка не має права подавати апеляційну скаргу.

Коло осіб, які мають право подати апеляційну скаргу, визначено ст. 393 КПК України. Пунктом 10 цієї норми передбачено, що апеляційну скаргу мають право подати інші особи у випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 475 КПК України, вирок на підставі угоди може бути оскаржено у порядку, передбаченому цим Кодексом, на підставах, передбачених ст. 394 цього Кодексу.

Згідно з ч. 4 ст. 394 КПК України, вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржено: 1) обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно на підставах: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, установлених частинами 4, 6, 7 ст. 474 цього Кодексу, в тому числі не роз`яснення йому наслідків укладання угоди; 2) прокурором виключно на підставах: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з ч. 4 ст. 469 цього Кодексу угоди не може бути укладено.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 3 березня 2016 року (справа № 5-347кс15), конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи касаційному порядку, яке має бути реалізовано, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження; і при цьому відсутність «інших осіб» у вичерпному переліку суб`єктів оскарження, передбаченому ст. 394 КПК України, за умови, що судове рішення стосується їх прав, свобод та інтересів, не є перешкодою в доступі до правосуддя та звернення до суду вищої інстанції, що передбачено ч. 2 ст. 24 КПК України.

Об`єднана Палата Верховного Суду у постанові, від 18 травня 2020 року (справа № 639/2837/19), сформулювала висновок, відповідно до якого суддя-доповідач суду апеляційної інстанції при вирішенні згідно вимог ст. 398 КПК України питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою іншої особи (захисника чи представника іншої особи) на вирок на підставі угоди, має впевнитися, що у тексті вироку зазначено такі дані, які прямо вказують на дану конкретну особу, або визнані встановленими такі обставини, які дозволяють апеляційному суду (судді-доповідачеві) з впевненістю ідентифікувати іншу особу; крім того, вирок має стосуватися прав, свобод та інтересів цієї іншої особи.

Враховуючи викладені обставини, суддя-доповідач звертає увагу на те, що у ОСОБА_3 право на оскарження вироку щодо ОСОБА_5 може виникнути тільки у випадку, якщо вирок стосується його - ОСОБА_3 прав, свобод та інтересів.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що вироком Приморського районного суду м. Одеси, від 17 вересня 2020, затверджено угоду, укладену про визнання винуватості між обвинуваченим ОСОБА_5 , та прокурором Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_6 . Суд першої інстанції визнав встановленими ті обставини, що ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.191 КК України - розтрату чужого майна особою, якій воно було ввірене, за попередньою змовою групою осіб, зокрема з невстановленою особою №6.

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, стверджує, що зі змісту вироку можливо ідентифікувати, що саме він є невстановленою особою №6, а вироком суду презюмується факт вчинення останнім злочинів, хоча він не є учасником цього кримінального провадження і стосовно нього судовий розгляд не проводився, тобто вказане судове рішення стосується його прав та інтересів.

Перевіривши текст вироку, в порядку ст. 398 КПК України, суддя-доповідач дійшов висновку про те, що вирок, на який подано апеляційну скаргу, не містить жодної інформації, яка дискредитує ОСОБА_3 , порушує принцип презумпції невинуватості, чи інші права останнього, у зв`язку з чим відсутні підстави для відкриття провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на вирок суду щодо ОСОБА_5 .

Крім того, будь-яких ознак, за якими можна було б ідентифікувати безіменних осіб, про співучасть з якими йдеться у вироку щодо ОСОБА_5 , цей вирок не містить.

Те, що у вироку зазначені такі фактичні обставини, займана посада невстановленої особи №6, не дозволяє ідентифікувати особисті дані цієї особи без проведення судового розгляду щодо неї з дослідженням відповідних доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ч. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено у встановленому законом порядку.

У національному законодавстві презумпцію невинуватості як один з основних конституційних принципів судочинства відображено в ч. 1 ст. 62 Конституції України та ч. 1 ст. 17 КПК України. Згідно із цими правовими нормами особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Крім цього, чинний КПК України не звільняє сторону обвинувачення від обов`язку доказування відповідних обставин у кримінальному провадженні щодо однієї особи в разі наявності судового рішення стосовно іншої особи.

Згідно правового висновку щодо застосування норм права, викладеному у постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19 листопада 2019 року (справа № 759/10575/16-к), обставини, встановлені вироком суду на підставі угоди про визнання винуватості або про примирення, не можуть мати преюдиціального значення при розгляді кримінального провадження щодо іншої особи.

По-перше, чинний КПК України не містить норми, яка би вказувала на преюдиціальне значення таких вироків для доказування фактичних обставин кримінального правопорушення в межах іншого кримінального провадження щодо інших осіб (ст. 90 КПК України вказує лише на преюдиціальне значення рішення національного чи міжнародного суду, яким встановлено порушення прав і свобод людини, для вирішення питання щодо допустимості тих чи інших доказів).

По-друге, обставини вчинення злочину, встановлені у вироку на підставі угоди, не встановлюються на підставі повного та всебічного дослідження доказів у межах змагальної процедури за участю всіх фігурантів інкримінованого правопорушення, а набувають значення правової презумпції в силу визнання цих обставин сторонами угоди та затвердження її судом.

По-третє, надання вироку на підставі угоди преюдиціального значення у кримінальному провадженні щодо інших осіб порушуватиме гарантії ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 23 лютого 2016 року у справі «Навальний і Офіцеров проти Росії» (Navalnyy and Ofitserov v Russia, заяви № 46632/13 і № 28671/14) наголосив, що обставини, встановлені у провадженні, в якому не беруть участь інші обвинувачені, не повинні мати преюдиціальне значення для їх справ. Статус доказів, використаних в одній справі, повинен залишатися суто відносним, а їх сила обмежуватися даними конкретного провадження.

З огляду на наведене суддя-доповідач дійшов висновку про те, що вирок Приморського районного суду м. Одеси, від 17 вересня 2020 року, стосовно ОСОБА_5 не порушує прав, свобод та інтересів ОСОБА_3 , а тому він не має права на оскарження ухвали суду першої інстанції на підставі ч. 2 ст. 24, п. 10) ч. 1 ст. 393 КПК України.

Що стосується апеляційної скарги ОСОБА_4 , то останній взагалі не навів в апеляційній скарзі доводів на підтвердження свого права на апеляційне оскарження вироку Приморського районного суду м. Одеси, від 17 вересня 2020 року, стосовно ОСОБА_5 .

Зазначений вирок не порушує прав, свобод та інтересів ОСОБА_4 , в зв`язку з чим ОСОБА_4 не є особою, яка має право на апеляційне оскарження цього вироку, відповідно до вимог ст.393 КПК України.

Враховуючи викладені обставини, а також вимоги п.2) ч.3 ст.399 КПК України, суддя-доповідач дійшов висновку про необхідність повернення апеляційних скарг ОСОБА_3 та ОСОБА_4 оскільки зазначені апеляційні скарги подані особами, які не мають права подавати апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 393, 399 КПК України, суддя-доповідач

ухвалив:
Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на вирок Приморського районного суду м. Одеси, від 17 вересня 2020, стосовно ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.191 КК України, у кримінальному провадженні № 0002841, внесеному до ЄРДР 26.08.2020 року, - повернути апелянтам.

Копію ухвали разом з апеляційними скаргами невідкладно надіслати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 3 місяців з моменту отримання копії ухвали.

Суддя Одеського апеляційного суду ОСОБА_2