СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 1-кс/759/3795/20
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2020 року слідчий суддя Святошинського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши клопотання представника власника майна ОСОБА_3 про скасування арешту майна у досудовому розслідуванні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004427 від 21 червня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, накладеному ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 26.05.2020 року -

ВСТАНОВИВ:

Вказаною ухвалою задоволено клопотання слідчого СВ Святошинського УН ГУНП у м. Києві ОСОБА_4 про накладення арешту на майно, а саме, на автомобіль марки «Land Rover», моделі «Range Rover Універсал-В», 2016 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1 з реєстраційним номером НОМЕР_2 із тимчасовим позбавленням права осіб, у володінні яких перебуває вказане майно, використовувати майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та будь яким чином відчужувати його.

Не погоджуючись з таким рішенням представника власника майна адвокат ОСОБА_3 21.07.2020 звернувся до суду з клопотанням про скасування арешту майна по кримінальному провадженню №0004427 від 21.06.2019 року накладеному ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 26.05.2020 року на автомобіль марки «Land Rover», моделі «Range Rover Універсал-В», 2016 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційним номером НОМЕР_2 , який належить на праві власності ОСОБА_5 .

03.09.2020 року адвокат ОСОБА_3 надав до суду уточнення до клопотання про скасування арешту майна накладеному ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 26.05.2020 року, у досудовому розслідуванні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004427 від 21 червня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, яким просить суд частково скасувати арешт з даного автомобіля, який був накладений на підставі ухвали слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 26.05.2020 року, а саме, скасувати арешт в частині заборони використовувати та розпоряджатися даним автомобілем.

Представник зазначає, що ухвалою Київського апеляційного суду від 12.02.2020 року, справа № 11-сс/824/968/2020 зазначено, що вказаний автомобіль ОСОБА_5 набув на законних підставах, а отже ОСОБА_5 є добросовісним набувачем даного майна.

Досудове розслідування у кримінальному провадженні №0004427 від 21.06.2019 року триває вже більше року, та на теперішній час в даному кримінальному проваджені ОСОБА_5 , не повідомлено про підозру.

Так саме, у рамках вказаного кримінального провадження за постановою слідчого ОСОБА_4 27.12.2019 року проведено почеркознавчу експертизу (висновок експерта № 17-3/1981), на вирішення даної експертизи слідчім поставлені питання: чи виконанні рукописні підписи у договорі комісії № 6200/19/0088881 від 15.05.2019, акту приймання передачі ТЗ № 6200/19/0088881 від 15.05.2019, акту технічного стану ТЗ № 6200/19/0088881 від 15.05.2019 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . За результатам вказаної експертизи встановлено, що підписи у зазначених документах виконані не ОСОБА_6 та не ОСОБА_7 , а іншою особою.

При укладені договору купівлі-продажу № 6200/19/008881 від 15.05.2019 року ОСОБА_5 були надані всі необхідні документи, які підтверджували повноваження ТОВ «ПРОГРЕС АВТОТРЕЙД КИЇВ» на укладення даного договору, тому даний автомобіль набутий останнім на законній підставі, а отже, ОСОБА_5 є добросовісним набувачем.

Стаття 388 ЦК України визначає поняття «добросовісний набувач», яким є набувач майна, яке за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати.

Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 року по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.

Згідно з ч 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Обставини які можуть стверджувати, що ОСОБА_5 може приховати, пошкодити, псувати, втратити, знищити або зробити інші противоправні дії у відношенні автомобіля марки «Land Rover», моделі «Range Rover Універсал-В», 2016 року випуску, в клопотанні старшого слідчого СВ Святошинського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_4 про арешт майна не наведені.

Також представник зазначає, що потреба у застосуванні арешту майна в частині тимчасового позбавлення прав осіб у володінні яких перебуває вказане майно в праві заборони користування та розпорядження ОСОБА_5 автомобілем марки «Land Rover», моделі «Range Rover Універсал-В», 2016 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційним номером НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 15.05.2019 року який належить йому на праві власності, на теперішній час відпала та взагалі відсутня.

Представник власника майна ОСОБА_3 надав до суду заяву про розгляд клопотання без його відсутності, клопотання підтримав в повному обсязі.

Прокурор на судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд клопотання без його відсутності.

Вивчивши матеріали клопотання, слідчий суддя приходить до висновку про задоволення клопотання виходячи з наступного.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимого КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

У відповідності до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом є тимчасове позбавлення права підозрюваного, обвинуваченого, або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку.

Так, згідно з ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Статтею 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановлений цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

К випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

Згідно ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення клопотання.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 22, 26, 170-174, 309, 372, 392, 532 КПК України,

УХВАЛИВ:

Клопотання адвоката ОСОБА_3 який діє в інтересах власника майна ОСОБА_5 задовольнити.

Частково скасувати арешт з автомобіля марки «Land Rover», моделі «Range Rover Універсал-В», 2016 року випуску, чорного кольору, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційним номером НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 15.05.2019 який був накладений на підставі ухвали слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 26.05.2020 року, а саме, скасувати арешт в частині заборони використовувати та розпоряджатися даним автомобілем.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Слідчий суддя ОСОБА_1