ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3224/20 Справа № 171/1510/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:
головуючого судді-доповідача ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря
судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)
обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)
захисника ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції)
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали контрольного провадження у кримінальному провадженні №0000518 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2020 року в частині обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , за ч. 3 ст. 185 КК України, -
В С Т А Н О В И В:
Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.
Ухвалою Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2020 року задоволено клопотання прокурора та застосовано щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 19.11.2020 року, та визначено розмір застави в розмірі 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що відповідає сумі 65910,00 (шістдесят п`ять дев`ятсот десять) гривень у національній грошовій одиниці, яка може бути внесена як самим обвинуваченим так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем).
В обґрунтування прийнятого рішення судом першої інстанції зазначено, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено покарання від трьох до шести років позбавлення волі, обвинувачений раніше притягувався до кримінальної відповідальності, немає постійного місця роботи чи навчання, суспільно-корисною працею не зайнятий, що може спонукати його до вчинення інших корисливих злочинів для отримання матеріальних цінностей. Окрім того, станом на даний час судовий розгляд по суті даного кримінального провадження не розпочато, потерпіла по справі не допитана, а також суд враховує тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України, віднесене до тяжких злочинів, що свідчить про існування ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме переховування від суду, незаконний вплив на потерпілу у даному кримінальному провадженні, вчинення іншого кримінальне правопорушення.
Таким чином, суд прийшов до висновку про застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки жоден із більш м`яких запобіжних заходів, не може запобігти зазначеним ризикам.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі захисник просить скасувати ухвалу суду першої інстанції про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Свої вимоги захисник обґрунтовує тим, що прокурором взагалі не доведено обставин, що виправдовують обрання відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки він має постійне місце проживання, де позитивно характеризується, страждає низкою тяжких хронічних захворювань, на утриманні має малолітню дитину, яку сам виховує і матеріально забезпечує, та інше.
Таким чином, до обвинуваченого ОСОБА_7 слід застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту для надання можливості матеріального забезпечення малолітньої дитини.

Позиції учасників судового провадження.
Обвинувачений та його захисник підтримали апеляційну скаргу і з підстав, зазначених у ній просили її задовольнити, скасувати ухвалу суду першої інстанції.
Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, посилався на її безпідставність, а ухвалу суду вважав законною та обґрунтованою і просив залишити її без змін, а скаргу без задоволення.

Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, думки сторін кримінального провадження, перевіривши надані матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Рішенням Конституційного суду України від 13.06.2019 року №4-р/2019 визнано таким, що є неконституційним положення ч. 2 ст. 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, яка постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Виходячи зі змісту диспозицій стст.177, 178, 194, 196, 199 КПК, терміни «обрання запобіжного заходу» та «продовження запобіжного заходу» використовуються як синонімічні за своїм правовим значенням.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 331 КПК України: - вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу; - незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до матеріалів справи, в провадженні Апостолівського районного суду Дніпропетровської області перебуває кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000518 за обвинуваченням ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.

Прокурором в судовому засіданні суду першої інстанції, яке розглядалось 21.09.2020 року було заявлено клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 з тих підстав, що існує обґрунтована підозра у вчиненні ОСОБА_7 кримінального правопорушення та наявні ризики, які дають достатні підстави суду, вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України.

Розглядаючи вказане клопотання прокурора, для прийняття законного та обґрунтованого рішення в порядку ст. 199 КПК України, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави та умови, за яких обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є можливим.

Під час апеляційного розгляду ухвали суду встановлено, що зазначені вимоги закону при розгляді клопотання були дотримані в повному обсязі.

Згідно з вимогами п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського Суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

При обґрунтуванні рішення про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно враховувати вимоги ст. 199 КПК України, статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) та положень, встановлених у рішеннях Європейського Суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.

Європейський Суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обрання обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відповідає не лише особі обвинуваченого, а й характеру та тяжкості діянь, які йому інкримінуються та не надає можливості перешкоджання інтересам правосуддя, зокрема, і ухиленню обвинуваченого від суду, ризик чого є реальним та дійсним. Судом першої інстанції не було встановлено обставин, які б свідчили про необхідність застосування обвинуваченому ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу.

Колегія суддів вважає, що вирішуючи клопотання про обрання обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, судом правильно встановлено, що воно є доцільним, зважаючи на те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, яке відноситься до тяжкого злочину, за який передбачено покарання від трьох до шести років позбавлення волі. Усвідомлюючи ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, з метою уникнення притягнення до кримінальної відповідальності за їх вчинення, усвідомлюючи невідворотність покарання, є ризики того, що ОСОБА_7 може переховуватись від суду та буде продовжувати вчиняти інші кримінальні правопорушення, зважаючи на те, що ОСОБА_7 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, немає постійного місця роботи чи навчання, суспільно-корисною працею не зайнятий, а також впливати на потерпілу, оскільки станом на даний час судовий розгляд по суті даного кримінального провадження не розпочато, потерпіла по справі не допитана.

Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника про те, що не доведено обставин, що виправдовують обрання відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, є необґрунтованими, оскільки зазначені вище ризики встановлені в ухвалі суду та підтверджується наданими судом першої інстанції матеріалами, що свідчить про необхідність застосування відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Будь-який більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити належний розгляд провадження, а перебування його на волі буде суперечити інтересам суспільства, що і є беззаперечною підставою для застосування відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою, що визначено в рішенні Європейського суду за скаргою «Ферарі-Браво проти Італії».

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Крім того, у справі Москаленко проти України, Європейський суд з прав людини зазначив, що органи судової влади неодноразово посилалися на імовірність того, що до заявника може бути застосоване суворе покарання, враховуючи тяжкість злочинів, у скоєнні яких він обвинувачувався. У цьому контексті Суд нагадує, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Суд визнає, що, враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує.

Підстав для застосування судом до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, колегія суддів не вбачає, з огляду на вищевикладені обставини.

Щодо доводів захисника про те, що обвинувачений ОСОБА_7 має постійне місце проживання, де позитивно характеризується, має на утриманні має малолітню дитину, яку сам виховує і матеріально забезпечує, то вони не можуть бути прийняті до уваги, оскільки апеляційний суд вказані обставини та особу обвинуваченого враховує в сукупності з іншими обставинами, однак з метою запобігти вищезазначеним ризикам, беручи до уваги тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого ОСОБА_7 обвинувачується, можливу міру покарання, судом першої інстанції було обґрунтовано застосовано щодо нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Крім того, позитивні характеристики обвинуваченого не можуть бути визнані судом самостійною підставою для обрання більш м`якого запобіжного заходу та не спростовують наявність встановлених судом ризиків.

Посилання захисника в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_7 має низку тяжких хронічних захворювань, не є слушними, оскільки будь-якими документами вказані дані не підтверджуються, а також колегія суддів вважає їх такими, що не зменшують заявлені у кримінальному провадженні ризики переховування від суду, вчинення інших кримінальних правопорушень та можливого впливу на потерпілу.

Отже, приймаючи рішення про обрання обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, дані про особу обвинуваченого, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Будь-яких порушень КПК України при постановленні оскаржуваної ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому, за наслідками апеляційного розгляду, колегія суддів вважає необхідним ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2020 року в частині обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , за ч. 3 ст. 185 КК України - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4