ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2588/20 Справа № 191/787/17 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2020 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 червня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000031 від 05 січня 2017 року, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Кушугум Запорізької області, який проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 129 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 червня 2020 року ОСОБА_7 засуджено до покарання:за ч. 2 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі на строк 9 років; за ч. 1 ст. 129 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.

До набрання вироком законної сили продовжено ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Початок строку відбування покарання ухвалено ОСОБА_7 обчислювати з 12 березня 2019 року.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано в строк відбування покарання строк тримання ОСОБА_7 під вартою з 12 березня 2019 року до дня набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь КЗ Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова витрати, понесені на стаціонарне лікування ОСОБА_9 , в розмірі 6192,60 грн.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.
Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні у смт. Славгороді Синельниківського району Дніпропетровської області умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілої, та погроз вбивством за наступних обставин.

ОСОБА_7 23 грудня 2016 року приблизно о 15-00 год., перебуваючи за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , під час вживання спільно з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 спиртних напоїв, безпідставно обурившись поведінкою ОСОБА_9 та, знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на умисне тяжке тілесне ушкодження ОСОБА_9 , наблизився до неї та, ігноруючи присутність ОСОБА_10 та її вимоги не вчиняти насилля над матір`ю, умисно, з метою спричинення потерпілій тяжких тілесних ушкоджень наніс один удар кулаком правої руки в голову з правої сторони, від чого потерпіла впала на підлогу та залишилася лежати, а ОСОБА_7 через зауваження та вимоги з боку ОСОБА_10 припинити злочинні дії, залишив потерпілу лежати на підлозі та став наближатися до ОСОБА_10 , погрожуючи їй вбивством, на що остання вибігла з будинку, а ОСОБА_7 , тримаючи в руках пилку, намагався наздогнати ОСОБА_10 і, не наздогнавши, повернувся в будинок.

Далі ОСОБА_7 в ніч з 23 грудня 2016 року на 24 грудня 2016 року, точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, перебуваючи за місцем свого мешкання, прокинувся та побачивши, що його мати ОСОБА_9 продовжувала лежати на підлозі в зальній кімнаті будинку, вирішив довести до кінця свій умисел, направлений на спричинення умисних тяжких тілесних ушкоджень потерпілій, та, реалізовуючи його, умисно наніс ОСОБА_9 не менше 8 ударів по голові ногою, взутою у чоловічий черевик коричневого кольору, не менше 1 удару у ділянки шиї та не менше 12 ударів по тулубу, верхніх та нижніх кінцівках.

Своїми умисними злочинними діями ОСОБА_7 спричинив ОСОБА_9 тілесні ушкодження, які у своїй сукупності відносяться до тілесних ушкоджень тяжкого ступеню.

Смерть ОСОБА_9 настала від внутрішньочерепної травми: забою головного мозку; крововиливи під м`які оболонки головного мозку та у його речовин і ускладнилася набряком головного мозку.

Виявлені тілесні ушкодження у ділянці голови розділенню не підлягають, у своїй сукупності відносяться до тілесних ушкоджень тяжкого ступеню та перебувають у причинному зв`язку з настанням смерті.

Крім того, ОСОБА_7 23 грудня 2016 року приблизно о 15-00 год., знаходячись за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , під час вживання спільно з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 спиртних напоїв, безпідставно обурившись поведінкою ОСОБА_9 та знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, наблизився до неї, ігноруючи присутність ОСОБА_10 та її вимоги не вчиняти насилля над матір`ю, умисно, з метою спричинення потерпілій тяжких тілесних ушкоджень, наніс один удар кулаком правої руки в голову з правої сторони, від чого потерпіла впала на підлогу та залишилася лежати. ОСОБА_10 , боячись за життя та здоров`я матері, зробила неодноразові зауваження ОСОБА_7 , через що у останнього виник злочинний умисел, направлений на погрозу вбивством ОСОБА_10 через такі її зауваження на протиправну поведінку, реалізуючи який ОСОБА_7 , перебуваючи у вказаному будинку, залишив ОСОБА_9 лежати на підлозі та став наближатися до ОСОБА_10 , погрожуючи їй вбивством, а остання, зважаючи на обстановку та обставини, які склалася, агресивний стан нападаючого, попередню поведінку стосовно ОСОБА_9 , сприймаючи погрози вбивством на її адресу як реальні, об`єктивно боячись за своє життя та здійснення цієї погрози, швидко вийшла з будинку, в той час як ОСОБА_7 , переслідуючи її, на вулиці біля вхідних дверей у будинок взяв пилку по дереву та, тримаючи її в руках, продовжував висловлювати погрози вбивством, намагався вдарити вказаним предметом потерпілу, тим самим підтверджуючи свій намір на вбивство з метою сприйняття потерпілої ОСОБА_10 погрози вбивством як реальну. Потерпіла ОСОБА_10 , сприймаючи погрози вбивством як реальні та боячись здійснення цих погроз, втекла від переслідування ОСОБА_7 і останній, не маючи змоги переслідувати потерпілу, повернувся до будинку.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду скасувати як незаконний так призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Обґрунтовуючи свої вимоги вказує, що під час досудового розслідування не було проведено очної ставки між ним та потерпілою, що мало істотне значення для встановлення обставин вчинення злочинів. Вказує, що йому не було надано безоплатного захисника. Звертає увагу, що йому інкримінується нанесення потерпілій 18 ударів, проте на його черевиках було знайдено лише каплю крові, також було знайдено кров на серванті, проте не було проведено експертизу для встановлення її належності потерпілій. Зазначає, що його підписи під час досудового розслідування були отриманні шляхом обману.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений ОСОБА_10 та захисник ОСОБА_8 підтримали вимоги апеляційної скарги обвинуваченого та просили її задовольнити в повному обсязі.
У судовому засіданні прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Згідно з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом.
Вивченням матеріалів кримінального провадження не встановлено даних, які б свідчили про неповноту чи необ`єктивність дослідження органами досудового розслідування та судом обставин кримінального провадження. Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 129 КК України, за які він засуджений, підтверджуються сукупністю доказів, які зібрані з додержанням вимог кримінального процесуального закону та перевірені під час розгляду кримінального провадження, яким суд дав належну оцінку.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження суд першої інстанції, ретельно перевіривши зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку. При цьому констатував, що за встановлених фактичних обставин провадження дії останнього охоплюються складами злочинів, визначених ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 129 КК України. З позицією суду першої інстанції погодився і суд апеляційної інстанції.

Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі аналізу показань допитаних в судовому засіданні потерпілої ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 ; показань самого обвинуваченого ОСОБА_7 , згідно яких він визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України та заперечував свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України; фактичних даних, що містяться у протоколі огляду місця події від 05 січня 2017 року, протоколах проведення слідчих експериментів від 10 січня 2017 року, протоколі огляду трупа від 08 січня 2017 року, висновках судово-медичної та імунологічної експертиз, а також на підставі інших доказів, зміст яких детально відображено у вироку.

Доводи в апеляційній скарзі про його невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Так, відповідно до наданих у судовому засіданні пояснень потерпілої ОСОБА_10 обвинувачений ОСОБА_7 є її рідним братом, проживав він разом з матір`ю ОСОБА_9 , яка неодноразово скаржилася, що обвинувачений її б`є. 23 грудня 2016 року вона була у ОСОБА_9 і вони разом із братом вживали спиртні напої, потім ОСОБА_9 піднялася зі столу і впала на підлогу, а ОСОБА_7 сказав, щоб вона сама піднімалася і наніс ОСОБА_9 удар рукою в область голови. Свідок стала кричати на обвинуваченого, тоді він сказав, що її вб`є, схватив пилку і погнався за нею. Вона боялася брата і сприймала його погрозу вбивством як реальну, у зв`язку з чим втекла додому. 24 грудня 2016 року вона прийшла до ОСОБА_9 додому і побачила, що вона лежала на дивані ОСОБА_7 , по всій її голові були наявні тілесні ушкодження у вигляді синців, гематом. Вона повідомила, що її побив ОСОБА_7 , а через деякий час додому прийшла сусідка ОСОБА_15 з пляшкою самогону і вони разом з нею і братом випили. ОСОБА_9 лежала на дивані і стогнала, а потім впала в кому. Свідок викликала швидку допомогу і ОСОБА_9 увезли до лікарні, а через декілька днів вона померла.

Свідок ОСОБА_11 , допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції, пояснив, що він є співмешканцем ОСОБА_10 , обвинувачений часто застосовував фізичну силу по відношенню до своєї матері ОСОБА_9 , остання навіть декілька разів уходила з дому і проживала окремо, про що йому відомо зі слів померлої ОСОБА_9 . 23 грудня 2016 року ОСОБА_10 повернулася додому від ОСОБА_9 і повідомила, що ОСОБА_7 вдарив останню, оскільки вона не могла піднятися з підлоги. Також розповіла, що ОСОБА_7 погрожував їй вбивством, схватив пилку і гнався за нею, однак вона втекла. 24 грудня 2016 року ОСОБА_10 знову пішла до ОСОБА_9 , вранці зателефонувала і повідомила йому, що ОСОБА_9 увезли в реанімацію з тілесними ушкодженнями.

Під час допиту в судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_12 зазначав, що він є сусідом ОСОБА_7 і неодноразово бачив як обвинувачений ОСОБА_7 ганяв мати у дворі. Також бачив як ОСОБА_7 ганявся за своєю сестрою ОСОБА_10 з пилкою в руках. Що саме відбувалося в будинку померлої ОСОБА_9 24 грудня 2016 року йому невідомо.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні суду першої інстанції пояснив, що він є сусідом ОСОБА_7 та 24 грудня 2016 року лікар попросила його допомогти погрузити ОСОБА_9 у швидку допомогу і він надав допомогу. ОСОБА_9 була ще живою, але без тями, на її обличчі були тілесні ушкодження, а на ОСОБА_7 тілесних ушкоджень він не бачив. Раніше ОСОБА_9 скаржилася на те, що коли ОСОБА_7 перебуває у стані алкогольного сп`яніння, він застосовує до неї фізичну силу.

Допитана в судовому засіданні суду першої інстанції в якості свідка фельдшер ОСОБА_14 , пояснила, що особисто ОСОБА_7 вона не знає, 24 грудня 2016 року її викликали за адресою: АДРЕСА_1 , та коли вона зайшла в будинок, то на дивані побачила жінку похилого віку, яка була без тями, а на її обличчі і голові були тілесні ушкодження. Більше в будинку нікого не було. Жінку відвезли до лікарні, її супроводжувала жінка, яка представилася її донькою. Більше їй нічого невідомо.

Суд апеляційної інстанції не знаходить підстав сумніватися в достовірності цих показань потерпілої та свідків, вони є логічними, послідовними і узгодженими як між собою, так і з іншими письмовими доказами у провадженні.

Під час вивчення матеріалів кримінального провадження також не виявлено даних, які б давали підстави вважати, що потерпіла або свідки з будь-яких причин обмовили чи могли обмовити обвинуваченого у зазначеному злочині.

Із матеріалів провадження істотних суперечностей, які б впливали на правильність установлення фактичних обставин провадження у цих показаннях не вбачається. Деякі розбіжності в показаннях свідчать про індивідуальне сприйняття кожною особою подій, учасником яких вони були, і не впливають на висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 .

Окрім того, винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину підтверджується й наявними в матеріалах провадження письмовими доказами, зокрема, протоколом огляду місця події від 05 січня 2017 року, згідно якого за адресою: АДРЕСА_1 було виявлено та вилучено сліди біологічного походження бурого кольору схожі на кров, виявлені на бильці дивану та постільній білизні, а також чоловіче взуття зі слідами бруду, пилка-ножовка по дереву.

Як слідує з висновку імунологічної експертизи №143 від 06 лютого 2017 року на представлених марлевих тампонах виявлено сліди крові, які можуть належати ОСОБА_9 .

З протоколу огляду трупа від 08 січня 2017 року слідує, що 08 січня 2017 року у присутності понятих та за участю спеціаліста ОСОБА_16 було оглянуто труп ОСОБА_9 .

Відповідно до протоколів проведення слідчих експериментів від 10 січня 2017 року за участю обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_10 з відеозаписами до них обвинувачений ОСОБА_7 в присутності понятих та потерпіла ОСОБА_10 в присутності понятих розповіли та показали механізм спричинення тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_9 , зокрема, обвинувачений підтвердив факт того, що він кинув в ОСОБА_9 чобіт.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №73/9-Е від 02 лютого 2017 року пошкодження виникли за деякий час до настання смерті від тупого предмету або при ударі об такі, якими могла бути рука стиснута в кулак чи нога взута у взуття, ОСОБА_9 , було спричинено не менше 8-9 контактних механічних дій у ділянку голови, не менше 1-2 у ділянку шиї, не менше 12-13 у ділянку тулуба, верхніх та нижніх кінцівок. Смерть настала від внутрішньочерепної травми. Тілесні ушкодження у ділянці голови перебувають у причинному зв`язку з настанням смерті.

Надаючи оцінку цим доказам у сукупності, апеляційний суд вважає їх належними, допустимими, достовірними й достатніми для доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину, та не вбачає підстав визнати наведені у вироку висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, на думку апеляційного суду, прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини (рішення «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року, «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року), та підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого за обставин, викладених ним у скарзі, не має.

В ході судового розгляду у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 підтвердив факт того, що після того, як ОСОБА_10 убігла з будинку ОСОБА_9 , він залишився з нею наодинці та до ранку до них додому ніхто не приходив.

Також матеріалами провадження, зокрема, протоколами слідчих експериментів від 10 січня 2017 року та поясненнями як обвинуваченого, так і потерпілої ОСОБА_10 доведений факт того, що ОСОБА_7 був розлючений на матір і в присутності сестри кинув в неї чобіт і наніс удар рукою в ділянку голови.

Показаннями потерпілої ОСОБА_10 підтверджується факт того, що 23 грудня 2016 року під час вживання спиртних напоїв у ОСОБА_9 тілесних ушкоджень не було, а після того, як ОСОБА_7 погнався за нею з пилкою, вона убігла і в цей день до будинку ОСОБА_9 не поверталася, а прийшла лише вранці 24 грудня 2016 року і побачила на ній тілесні ушкодження. ОСОБА_9 їй повідомила, що тілесні ушкодження їй спричинив ОСОБА_7 .

Згідно висновку судово-медичної експертизи №73/9-Е від 02 лютого 2017 року тілесні ушкодження виникли за деякий час до настання смерті від тупого предмету або при ударі об такі, якими могла бути рука стиснута в кулак чи нога взута у взуття.

Зазначене вище спростовує доводи обвинуваченого про те, що він не наносив потерпілій ОСОБА_9 ударів, оскільки вказані тілесні ушкодження могли утворитися саме внаслідок декількох контактних механічних дій у ділянку голови, шиї, тулуба, верхніх і нижніх кінцівок, інших осіб у будинку ОСОБА_9 крім останньої та обвинуваченого не було, у зв`язку з чим доводи обвинуваченого ОСОБА_7 з приводу того, що тілесні ушкодження спричинені не ним, суд вважає недостовірними і розцінює як спосіб захисту обвинуваченого від пред`явленого обвинувачення.

З огляду на викладене, виходячи з фактичних обставин провадження, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, правильно встановив, що ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 121 КК України, тобто заподіяв потерпілій ОСОБА_9 умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило її смерть.

Доводи обвинуваченого на порушення його прав у зв`язку з непроведенням очної ставки за його участю та потерпілою ОСОБА_10 , є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 9 ст. 224 КПК України вирішення питання про проведення одночасного допиту двох чи більше вже допитаних осіб віднесено до дискреційних повноважень лише слідчого і прокурора, проведення одночасного допиту двох чи більше вже допитаних осіб судом кримінальним процесуальним законом не передбачено, а тому у суду були відсутні підстави для задоволення відповідного клопотання обвинуваченого.

Таким чином, дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 121 КК України, з чим погоджується і апеляційний суд.

Суд у вироку навів докази по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілої, та дав аналіз цим доказам після їх дослідження, тому немає підстав вважати, що по справі допущена суттєва неповнота кримінального і судового провадження, яка викликає необхідність скасування вироку, як це зазначається в апеляційній скарзі обвинуваченого.

Не можна погодитися з твердженнями обвинуваченого стосовно того, що розгляд провадження щодо ОСОБА_7 вівся упереджено, з обвинувальним ухилом. Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що судом кожному з доказів дана належна оцінка.

Та обставина, що органи досудового розслідування та суд по-іншому оцінюють докази, порівняно з оцінкою їх обвинуваченим, не свідчить про необ`єктивність чи упередженість слідчих органів і суду, на що є необгрунтовані посилання в апеляційній скарзі обвинуваченого.

Доводи ж обвинуваченого в апеляційній скарзі про те, що деякі обставини кримінального провадження всебічно не досліджені, а саме не було проведено імунологічну експертизу для встановлення належності знайденої на його черевику та на серванті крові, є безпідставними, оскільки на підставах тих доказів, які були предметом перевірки в судових засіданнях, з достатньою повнотою з`ясовано всі обставини зазначеного у вироку злочину. Крім того, обвинувачений як під час досудового розслідування, так і в суді першої інстанції клопотань про проведення імунологічної експертизи для встановлення належності знайденої на його черевику та на серванті крові не заявляв.

У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження апеляційним судом не виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання й закріплення доказів у провадженні, які б ставили під сумнів обгрунтованість висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 та правильність кваліфікації його дій. Наявні у провадженні докази відповідають вимогам закону щодо належності та допустимості доказів.

Таким чином, висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, що заподіяло смерть потерпілій,відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і грунтуються на зібраних у провадженні доказах, які відповідають вимогам закону щодо їх допустимості, достатності й достовірності.

Під час досудового розслідування та при судовому розгляді були встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для правильного вирішення кримінального провадження, проведені необхідні експертизи, належним чином з`ясовані обставини, що характеризують об`єкт і об`єктивну сторону кримінального правопорушення.
Що ж стосується наведених в апеляційній скарзі обвинуваченого доводів про недозволені методи ведення досудового розслідування з боку співробітників поліції та слідчого, що виражалось у отриманні від нього підписів на процесуальних документах шляхом оману, то вони також є безпідставними, оскільки відповідні заяви не мали місця під час здійснення досудового розслідування та судового розгляду у суді першої інстанції, а були заявлені виключно під час апеляційного оскарження, тобто після ухвалення оскаржуваного вироку та призначення покарання.
При цьому слід зазначити, що обвинувачений свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України, як під час досудового розслідування так і під час судового розгляду визнав повністю, а вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, під час судового розгляду у суді першої інстанції не визнав та його вина не ґрунтується на викривальних свідченнях, наданих під час досудового розслідування, а доведена саме сукупністю вищенаведених доказів, які повністю узгоджуються між собою, зокрема, поясненнями свідка ОСОБА_10 , відповідно до яких 23 грудня 2016 року під час вживання спиртних напоїв у ОСОБА_9 тілесних ушкоджень не було, а 24 грудня 2016 року на ній були тілесні ушкодження і ОСОБА_9 їй повідомила, що тілесні ушкодження їй спричинив ОСОБА_7 , та висновками судово-медичної експертизи №73/9-Е від 02 лютого 2017 року, з яких слідує, що тілесні ушкодження виникли за деякий час до настання смерті від тупого предмету або при ударі об такі, якими могла бути рука стиснута в кулак чи нога взута у взуття, що жодним чином не пов`язано з наданням викривальних свідчень.

Враховуючи викладене, викривальні свідчення обвинуваченого, надані під час досудового розслідування, жодним чином не вплинули на обґрунтованість висновків суду щодо його вини.
Суд навів у вироку докази по обвинуваченню ОСОБА_7 і дав аналіз цим доказам після їх дослідження, тому слід визнати необґрунтованими доводи в скарзі обвинуваченого ОСОБА_7 про неповноту судового розгляду.
З огляду на наведене апеляційний суд вважає, що дослідженими при досудовому розслідуванні та судовому розгляді доказами обвинувачення ОСОБА_7 в злочинах, передбачених ч. 1 ст. 129, ч. 2 ст. 121 КК України, наведених у вироку, знайшло своє підтвердження.
Не встановлено й істотних порушень кримінального процесуального закону, які б призводили до скасування вироку, при порушенні вказаного кримінального провадження, його розслідуванні, проведенні інших слідчих дій та під час судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.
Отже, немає підстав додатково з`ясовувати ще якісь обставини, які не мають суттєвого значення для встановлення істини у кримінальному провадженні, на що є посилання в апеляційній скарзі обвинуваченого.
За таких обставин не має підстав вважати, що у справі допущена однобічність та неповнота судового розгляду, які викликають необхідність скасування вироку та призначення нового розгляду у суді першої інстанції в іншому складі суду, на чому наполягає в своїй апеляційній скарзі обвинувачений.
Виходячи з наведеного є необґрунтованими доводи обвинуваченого у скарзі про те, що висновки суду про доведеність його винуватості у зазначених кримінальних правопорушеннях ґрунтуються лише на припущеннях та суперечливих доказах.
Таким чином, на підставі оцінки й аналізу наведених у вироку доказів, які повно і всебічно перевірялися в судовому засіданні, суд обґрунтовано визнав винуватим ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 129, ч. 2 ст. 121 КК України.
Суд дійшов такого висновку, виходячи із сукупності всіх обставин вчинених діянь і правильно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 129, ч. 2 ст. 121 КК України. За таких обставин вважати, що ОСОБА_7 необґрунтовано засуджено за вказані злочинні дії, немає підстав.
Інші доводи апеляційної скарги обвинуваченого повторюють лінію захисту, обрану у суді першої інстанції, а наведені на її обґрунтування аргументи, які були предметом обговорення у суді першої інстанції, знайшли належну оцінку у вироку, правильність якої апелянтом не спростована.
Безпідставними є доводи обвинуваченого про порушення його права на захист, а саме ненадання йому безоплатного захисника, з огляду на наступне.
Як слідує з протоколу роз`яснення права на захист від 05 січня 2017 року під час досудового розслідування обвинувачений відмовився від надання йому безоплатного захисника та зазначив, що буде захищати свої інтереси самостійно, що не пов`язано з його матеріальним становищем. Зазначені пояснення обвинувачений засвідчив власноручно своїм підписом.
Крім того, на підставі повідомлення чергової частини Синельниківського ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 12 березня 2019 року Регіональним центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Дніпропетровській області було надано доручення адвокату ОСОБА_17 для здійснення захисту ОСОБА_7 .
Ухвалою Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2020 року було прийнято відмову обвинуваченого від захисника ОСОБА_17 та задоволено клопотання ОСОБА_7 про призначення йому іншого безоплатного захисника з Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Дніпропетровській області.
На виконання зазначеної ухвали суду Регіональним центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Дніпропетровській області було надано доручення від 25 травня 2020 року № 004-0061822 адвокату ОСОБА_8 для здійснення захисту ОСОБА_7 .
Як слідує з матеріалів провадження адвокат ОСОБА_8 26 травня 2020 року ознайомилась з матеріалами провадження та в подальшому приймала участь у всіх судових засідання суду першої інстанції, виступала з промовою у судових дебатах та була присутня під час оголошення оскаржуваного вироку суду.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції не вбачає ані під час досудового розслідування, ані під час судового розгляду в суді першої інстанції порушення права на захист обвинуваченого.
Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання, дотримався вимог статей 50, 65 КК України і врахував усі обставини, які мають правове значення при виборі заходу примусу та визначенні його розміру. Обране в межах санкцій ч. 1 ст. 129, ч. 2 ст. 121 КК України із застосуванням ст. 70 КК України покарання відповідає тяжкості вчинених злочинів та особі обвинуваченого, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які є безумовними підставами для скасування чи зміни судового рішення, по кримінальному провадженню не встановлено.
З огляду на викладене, апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 червня 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

_________________ _________________ _________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4