Дата документу 15.09.2020 Справа № 323/1000/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/1190/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 323/1000/20 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката ОСОБА_7 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в апеляційному порядку матеріали провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Оріхівського районного суду Запорізької області від 14 травня 2020 року, якою

відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Згідно з матеріалами провадження, ОСОБА_8 засуджений 15.05.2018 року Приморським районним судом Запорізької області за ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.1 ст.70 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі. Ухвалою Оріхівського районного суду Запорізької області від 28.11.2018 року зараховано у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 08.02.2018 року по 15.06.2018 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Початок строку відбування покарання: 08.02.2018 року, кінець строку: 01.10.2020 року.
ОСОБА_8 звернувся до суду із клопотанням про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Своє клопотання засуджений мотивує тим, що він відбув 2/3 строку покарання. За час відбування покарання він щиро розкаявся у вчиненому, двічі проходив навчання та здобув професію оператора котельні та плиточника-облицювальника. На прохання про працевлаштування адміністрація колонії відповідних заходів не вживає. Також він двічі проходив лікування та потребує операції.

Відмовляючи в задоволенні клопотання засудженого суд зазначив, що обсяг встановлених обставин не доводить досягнення засудженим ОСОБА_8 стану виправлення, оскільки він не працює, хоча легка фізична праця йому дозволена та наявна можливість бути працевлаштованим на виробництві установи, у соціально-виховній роботі та в самодіяльних організаціях участі не бере, сумлінною поведінкою та ставленням до праці не довів свого виправлення, має два стягнення за порушення режиму відбування покарання. Тобто в поведінці ОСОБА_8 відсутні активні дії, які б свідчили про його намагання виправитися. Крім цього, суд врахував, що ОСОБА_8 неодноразово судимий за скоєння злочинів проти власності, раніше відбував покарання в місцях позбавлення волі, проте на шлях виправлення не став та знову продовжив свою злочинну діяльність, що у сукупності із поведінкою останнього під час відбуття покарання за останнім вироком, свідчить про те, що засуджений не довів свого виправлення, тому до нього не може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 , зазначає, що працевлаштуватися в Оріхівській ВК №88 дуже складно. Вказує, що він має ряд захворювань. Восени 2019 року він приймав участь в ремонтних роботах на території колонії, однак під час судового розгляду представник адміністрації колонії повідомив, що засуджений вводить суд в оману з цього приводу. Натомість апелянт зазначає, що представник колонії ввів суд в оману, зазначаючи, що ОСОБА_8 не приймає участь в суспільній та трудовій діяльності по благоустрою колонії. Щодо працевлаштування, засуджений неодноразово звертався до представника адміністрації колонії, однак безрезультатно. У зв`язку з відсутністю роботи, засуджений двічі закінчив професійно-технічне училище. Зазначає, що за час відбування покарання він розкаявся у вчиненому та зробив правильні висновки.

Просить застосувати до нього положення ч.2 ст.81 КК України та звільнити його умовно-достроково.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; захисника засудженого, яка підтримала апеляційну скаргу засудженого та наполягала на її задоволенні; прокурора, який заперечував проти апеляційної скарги засудженого, вважав ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга засудженого задоволенню не підлягає у зв`язку з наступним.

Відповідно до вимог ч.1.ч.2 ст.81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Особу може бути умовно-достроково звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання.

Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п.1 постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення осіб від відбування покарання має надзвичайно важливе значення для виправлення засуджених та запобігання вчиненню нових злочинів, тобто для досягнення мети, передбаченої ст.50 КК України.

Доцільність і необхідність умовно-дострокового звільнення викликана тим, що до моменту звільнення мета покарання в основному досягнута, а саме: особа виправилася і немає необхідності в подальшому відбуванні покарання.

Згідно роз`яснень, які наведені в постанові Пленуму Верховного суду України №2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» вбачається, що оскільки судовий розгляд питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким справляє великий виховний і запобіжний вплив як на самого засудженого, так і на інших осіб, суди під час судового засідання у справах цієї категорії повинні приділяти особливу увагу поясненням засудженого, представників органу, який відає виконанням покарання, спостережної комісії.

Застосування до засудженого умовно - дострокового звільнення передбачено дискреційною нормою Кримінального Кодексу України, тобто, не є обов`язком суду, а є правом, яке полягає у попередньому вивченні всіх даних про особу для прийняття правильного, законного рішення, з урахуванням власного внутрішнього переконання.

При вирішенні питання щодо можливості застосування до особи ст.81 КК України слід враховувати також тяжкість призначеного покарання, за що особа була засуджена та чи довела з урахуванням цих обставин своє виправлення. Колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого.

Так, з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_8 під час відбування покарання допустив два порушення встановленого режиму тримання, заохочень не мав. На виробництві установи не працевлаштований. Дотримується правомірних взаємовідносин з персоналом лише під постійним наглядом. До виконання передбачених законом вимог персоналу установи ставиться не завжди сумлінно. У взаємовідносинах з іншими засудженими не конфліктний, але підтримує зв`язки із засудженими негативної спрямованості. Байдуже ставиться до програм диференційованого виховного впливу, не бере участі в самодіяльних організаціях.
Згідно медичної довідки, ОСОБА_8 знаходиться на диспансерному обліку з приводу хвороби органів травлення, працездатний за виключенням важкої фізичної праці.
Відповідно до довідки про наявність заохочень та стягнень, засуджений ОСОБА_8 заохочень немає, 15.06.2018 та 08.07.2019 до нього було застосовано стягнення у вигляді догани та суворої догани за фактом вилучення міжкамерного зв`язку та за самовільне залишення призначеної для перебування ізольованої території.
З довідки ДУ «Оріхівська виправна колонія (№88)» вбачається, що ОСОБА_8 на виробництві установи не працевлаштований, до робіт з благоустрою колонії і прилеглої до неї території, а також до поліпшення житлово-побутових умов засуджених не залучався у зв`язку із відсутністю ініціативи з боку засудженого працевлаштуватись.
Також до матеріалів справи доданий щоденник індивідуальної роботи із засудженим ОСОБА_8 з якого вбачається, що у засудженого незадовільні оцінки за дотримання режиму відбування покарання, ставлення до виконання робіт із самообслуговування, благоустрою колонії, по іншим напрямкам наявні задовільні оцінки.
Таким чином, враховуючи дані, що характеризують особу засудженого в період відбування покарання, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що поведінка засудженого ОСОБА_8 за весь час відбування ним покарання у своїй сукупності не була стабільно позитивною та активною.

Суд апеляційної інстанції не вбачає достатніх підстав для задоволення апеляційної скарги, оскільки засуджений ОСОБА_8 не проявив себе як такий, що довів своє виправлення та перевиховання.

Доводи засудженого, що він не працевлаштований у зв`язку з відсутністю місця для працевлаштування, в сукупності з іншими даними, що характеризують особу засудженого за ввесь час відбування покарання, не можуть свідчити про наявність підстав для застосування до нього ст.81 КК України.

На спростування висновків суду першої інстанції апелянт не навів обґрунтованих доводів та не підтвердив свої вимоги належними доказами.

Питання умовно - дострокового звільнення від покарання є передчасними та невиправданими з точки зору дотримання вимог загальної та особистої превенції. З цього приводу колегія суддів керується вимогами ч.2 ст.50 КК України, про те, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Наявність ряду захворювань не є безумовною підставою для застосування до засудженої особи ст.81 КК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не можуть бути визнані обґрунтованими, а тому ухвала суду не підлягає скасуванню.

Порушень вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть скасування ухвали суду першої інстанції, при апеляційному розгляді не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України колегія суддів,

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу Оріхівського районного суду Запорізької області від 14 травня 2020 року, щодо ОСОБА_8 , залишити без змін.
Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3