Дата документу 07.08.2020 Справа № 336/4420/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
______________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/807/1385/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 336/4420/18 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участі:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції з ДУ «Запорізький слідчий ізолятор», матеріали оскарження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу колегії суддів Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2020 року,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою колегії суддів Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2020 року щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Макіївки Донецької області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , який утримується в ДУ «Запорізький слідчий ізолятор», обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 146, ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 262, ч. 1 ст. 14, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України, задоволено клопотання прокурора та продовжений строк тримання під вартою на 60 днів, тобто, по 11 серпня 2020 року включно.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2020 року, після цього скасувати зазначену ухвалу та постановити нову, якою змінити запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.

Апелянт вважає, що основною підставою застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слугувала підозра у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину, яка наразі не підтвердилась, оскільки в органу досудового розслідування відсутні докази його причетності до цього злочину, а заявлені прокурором у клопотанні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не підтверджені жодними доказами.

Також посилається на те, що він та його захисник не були повідомлені про розгляд клопотання, а само клопотання не було йому вручено, що є порушенням права на захист.

Крім того, просить врахувати, що він має постійне місце реєстрації та проживання у м. Одесі, одружений, має неповнолітнього сина, у нього не виявили зброї та інших предметів, пов`язаних зі злочином, оскільки він не має до них жодного відношення, він фізично не може впливати на учасників судового провадження, а сама по собі тяжкість злочинів, у вчиненні яких він обвинувачується, не є підставою для продовження строку тримання під вартою.

Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції суддю-доповідача про суть судового рішення та доводи апеляційної скарги, обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу, прокурора із запереченнями стосовно доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.

В апеляційній скарзі, поданій ОСОБА_7 до спецчастини ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» 02 липня 2020 року, обвинувачений просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2020 року, посилаючись на те, що він отримав копію повного тексту цього судового рішення лише 25 червня 2020 року.

Виходячи з того, що ч. 3 ст. 395 КПК України передбачено, що для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення, колегія суддів вважає за необхідне поновити обвинуваченому ОСОБА_7 строк на апеляційне оскарження ухвали Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2020 року.

Що стосується безпосередньо оскарження судового рішення, то колегія суддів зазначає таке.

Ухвалою суду першої інстанції задоволено клопотання прокурора та продовжений строк тримання під вартою на 60 днів, тобто, по 11 серпня 2020 року включно, щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 146, ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 262, ч. 1 ст. 14, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України.

Таке рішення суд першої інстанції, взявши, зокрема до уваги те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, характер пред`явленого обвинувачення та дані про особу обвинуваченого, мотивував існуванням на даний час ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме можливості впливу на потерпілих та свідків, а також вчинення інших злочинів, на даній стадії процесу, тому з метою забезпечення не лише прав обвинуваченого, але й високих стандартів охорони загальносуспільних інтересів, що вимагає більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, суд визнав необхідним продовжити обвинуваченому строк тримання під вартою, оскільки жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст. ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому, наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Так, відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Як вважає колегія суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.

Враховуючи, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, приймаючи до уваги існування обґрунтованих ризиків, таких як можливість впливу обвинуваченого на потерпілих та свідків на даній стадії процесу та вчинення іншого злочину, та враховуючи ту обставину, що дане кримінальне провадження в суді першої інстанції не завершено, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної ухвали за тими доводами, на які посилається в своїй апеляційній скарзі обвинувачений, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, як і підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, про що просить апелянт, колегія суддів не встановила.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Доводи апелянта про недоцільність тримання його під вартою, з огляду на те, що прокурором не доведено, що раніше заявлені ризики не зменшені або виявлені нові, він фізично не може впливати на учасників судового провадження, є неспроможними, оскільки, по-перше, суд першої інстанції не погодився з прокурором про існування ризику переховування обвинуваченого від суду (п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України), по-друге, суд першої інстанції в даному випадку прийняв рішення про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість обрання виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому врахував не лише тяжкість злочинів, характер пред`явленого обвинувачення та покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим у його вчиненні, але й дані про особу обвинуваченого, відносно якого відсутні дані щодо неможливості тримання під вартою, дослідив належним чином всі матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення. Зокрема, наявні в матеріалах кримінального провадження докази та обставини, на які посилається прокурор у клопотанні, дають достатні підстави вважати, що ОСОБА_7 може незаконно впливати на потерпілих та свідків на даній стадії процесу, вчинити інший злочин, тобто, в цій частині заявлені у клопотанні прокурора та встановлені судом ризики є реальними, у зв`язку з чим, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що більш м`які запобіжні заходи не здатні запобігти зазначеним ризикам.

Не заслуговують на увагу й доводи апелянта про те, що він має постійне місце реєстрації та проживання у м. Одесі, одружений, має неповнолітнього сина, у нього не виявили зброї та інших предметів, пов`язаних зі злочином, так як він не має до них жодного відношення, а сама по собі тяжкість злочинів, у вчиненні яких він обвинувачується, не є підставою для продовження строку тримання під вартою, оскільки характер висунутого ОСОБА_7 обвинувачення, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, в сукупності з конкретними обставинами кримінального провадження, переконливо доводять, що суспільний інтерес, незважаючи на існування презумпції невинуватості, як переважував, так і досі переважує вимоги забезпечення поваги до особистої свободи обвинуваченого.

Враховуючи наведене, а також те, що обвинувачений неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, підстав для застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, принаймні на цій стадії судового розгляду, колегія суддів не вбачає.

Що стосується тверджень апелянта про порушення прав обвинуваченого на захист, то вони також є необґрунтованими, оскільки відповідно до вимог ч. 3 ст. 331 КПК України, суд зобов`язаний розглядати питання доцільності продовження тримання під вартою обвинуваченого до спливу строку тримання під вартою, незалежно від наявності клопотання про це прокурора. Отже, діючим кримінальним процесуальним кодексом України, передбачена можливість продовження тримання обвинуваченого під вартою навіть без клопотання прокурора, у зв`язку з чим, закон взагалі не встановлює будь-яких вимог, пов`язаних з ознайомленням (чи неознайомленням) стороною захисту, якщо прокурор заявив таке клопотання.

За вказаних обставин колегія суддів дійшла висновку про те, що ухвала колегії суддів Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2020 року щодо ОСОБА_7 , є законною та обґрунтованою, а отже, апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Поновити обвинуваченому ОСОБА_7 строк на апеляційне оскарження ухвали колегії суддів Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2020 року.

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу колегії суддів Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2020 року, якою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , задоволено клопотання прокурора та продовжений строк тримання під вартою на 60 днів, тобто, по 11 серпня 2020 року включно, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: