ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 вересня 2020 року

м. Київ
справа № 532/2344/19
провадження № 51-1561км20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря
судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 , яка діє в інтересах ОСОБА_9 , на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 21 грудня 2019 року про повернення апеляційної скарги.
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Київського районного суду міста Полтави від 08 листопада 2019 року затверджено угоду про визнання винуватості від 26 вересня 2019 року, укладену між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_10 у кримінальному провадженні № 0000341. ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 27, ч. 5 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК), та призначено узгоджене покарання із застосування ст. 69 цього Кодексу у виді позбавлення волі на строк 3 роки без конфіскації майна.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 21 грудня 2019 року апеляційні скарги ОСОБА_11 та ОСОБА_7 на вирок місцевого суду повернуто особам, які їх подали.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційних скаргах ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_11 ОСОБА_8 не погоджуються з ухвалою апеляційного суду, просять її скасувати та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.
На обґрунтування своїх вимог посилаються на позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 03 березня 2016 року № 347кс15, та стверджують, що апеляційний суд безпідставно позбавив ОСОБА_7 та ОСОБА_11 права на апеляційне оскарження судового рішення, оскільки вирок, постановлений стосовно ОСОБА_10 стосується їх прав і свобод.
Заперечень від інших учасників кримінального провадження до Суду не надходило.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор стверджував про законність та обґрунтованість ухвали апеляційного суду, а тому просив касаційні скарги ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Захисник ОСОБА_6 наполягала на відмові у задоволенні касаційних скарг, оскільки доводи, викладені у них, є безпідставними.
Інших учасників судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді, або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до Суду від них не надходило.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, захисника, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла до наступних висновків.
Положення п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначають одну з основних засад судочинства - забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Частиною 2 вказаної норми процесуального закону гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому КПК, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.

Згідно з вимогами статей 398, 399 КПК питання про те, чи подана апеляційна скарга на вирок чи ухвалу суду першої інстанції особою, яка має права її подавати, розглядається і вирішується суддею-доповідачем суду апеляційної інстанції до прийняття рішення про відкриття апеляційного провадження. Відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 399 КПК апеляційна скарга повертається, якщо її подала особа, яка не має права подавати апеляційну скаргу.

Коло осіб, які мають право подати апеляційну скаргу, визначено ст. 393 КПК. Пунктом 10 цієї норми передбачено, що апеляційну скаргу мають право подати інші особи у випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 3 березня 2016 року (справа № 5-347кс15), конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи касаційному порядку, яке має бути реалізовано, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження; і при цьому відсутність «інших осіб» у вичерпному переліку суб`єктів оскарження, передбаченому ст. 394 КПК, за умови, що судове рішення стосується їх прав, свобод та інтересів, не є перешкодою в доступі до правосуддя та звернення до суду вищої інстанції, що передбачено ч. 2 ст. 24 КПК.

З огляду на висновок об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладений у постанові від 18 травня 2020 року у справі № 51-5394кмо19, суддя-доповідач суду апеляційної інстанції, вирішуючи відповідно до вимог ст. 398 КПК питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою іншої особи (захисника чи представника іншої особи) на вирок на підставі угоди, має впевнитися, що у тексті вироку зазначено такі дані, які прямо вказують на дану конкретну особу, або визнані встановленими такі обставини, які дозволяють апеляційному суду (судді-доповідачеві) з впевненістю ідентифікувати іншу особу; крім того, вирок має стосуватися прав, свобод та інтересів цієї іншої особи.

Дані, які містяться у процесуальних документах, складених слідчим або прокурором (обвинувальний акт, повідомлення про підозру, тощо), не можуть слугувати підставою для визнання вироку на підставі угоди про визнання винуватості однієї особи таким, що стосується прав, свобод та інтересів інших осіб.
Як наголошує об`єднана палата у зазначеній вище постанові, при вирішенні питання, чи є підстави для оскарження рішення суду першої інстанції до суду вищого рівня іншою особою, яка не була учасником судового провадження, ключовим є з`ясувати, чи насправді це рішення стосується інтересів конкретної особи.
На думку колегії суддів, апеляційний суд, належними чином перевірив скарги ОСОБА_7 та ОСОБА_11 і дійшов обґрунтованого висновку що вирок, постановлений стосовно ОСОБА_10 , не зачіпає їх прав та інтересів, а тому апеляційні скарги повернув особам, які їх подали.
Виходячи з формулювання обвинувачення, визнаного судом першої інстанції доведеним, воно стосується виключно обвинувачення ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 27, ч. 5 ст. 185 КК, який уклав угоду про визнання винуватості. Правомірності дій інших осіб місцевий суд не досліджував, оцінку їх діям не надавав. При цьому докази, досліджені районним судом виключно у рамках винуватості ОСОБА_10 , а отже преюдиційних фактів під час розгляду справи в суді відносно інших осіб не встановлювалося.
Таким чином, доводи про недотримання місцевим судом приписів ч. 7 ст. 474 КПК, оскільки угода про визнання винуватості, затверджена вироком суду, містить посилання на інших осіб, а саме ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , яким обвинувачення у даному кримінальному провадженні не висувалося, не заслуговують на увагу.
За викладених обставин, апеляційний суд обґрунтовано повернув апеляційні скарги ОСОБА_7 та ОСОБА_11 на вирок місцевого суду у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_10 з підстави, передбаченої п. 2 ч. 3 ст. 399 КПК, з чим погоджується і колегія суддів.
З огляду на викладене, доводи ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 є необґрунтованими, тому в задоволенні їх касаційних скарг слід відмовити.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:
Касаційні скарги ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 , яка діє в інтересах ОСОБА_9 , залишити без задоволення, а ухвалу Полтавського апеляційного суду від 21 грудня 2019 року без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3