Справа № 183/4007/16
№ 1-кп/183/26/20
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2020 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Новомосковського міськрайонного суду кримінальне провадження за обвинуваченням
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпродзержинська, громадянина України, не одруженого, маючого середньо-спеціальну освіту, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3, ч. 4 ст. 407 КК України,
за участю сторін кримінального провадження
прокурора ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_3

встановив:

3 квітня 2014 року наказом № 72 командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 солдата ОСОБА_3 , зараховано до списків особового складу військової частини польова пошта НОМЕР_1 та призначено на посаду слюсар - монтажник взводу технічного забезпечення танкового батальйону військової частини польова пошта НОМЕР_1 , яка дислокується в АДРЕСА_2 . Будучи військовослужбовцем, відповідно до ст.ст. 11, 12, 16. 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України був зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, про все що сталося з ним доповідати безпосередньому командиру.
Згідно Закону України про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» з 20 січня 2015р. в Україні діє особливий період.
4 лютого 2015 року солдат ОСОБА_3 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 , самовільно залишив військову частину без поважних причин, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до військової частини польова пошта НОМЕР_1 , про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв, та ухилявся від проходження військової служби до 15 червня 2016 року.
Таким чином, 4 лютого 2015 року солдат ОСОБА_3 , без поважних причин самовільно залишив військову частину польова пошта НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 та ухилявся від проходження військової служби до 15 червня 2016 року, тобто тривалістю понад один місяця.
Наказом № 72 командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 3 квітня 2014 року солдата ОСОБА_3 було зараховано до списків особового складу частини та призначено на посаду слюсар-монтажника взводу технічного забезпечення танкового батальйону військової частини польова пошта НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 . Будучи військовослужбовцем, відповідно до ст.ст. 11, 12, 16. 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України був зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, про все що сталося з ним доповідати безпосередньому командиру.
19 березня 2015 року військовою прокуратурою Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України внесено вищевказані відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та зареєстровано кримінальне провадження №і 0000211 за фактом самовільного залишення військової частини польова пошта НОМЕР_1 4 лютого 2015 року солдатом ОСОБА_3 тобто за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України.
15 червня 2016 року солдат ОСОБА_3 самостійно прибув до військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України та заявив про себе, в наслідок чого злочин було припинено. У вказаному кримінальному провадженні обвинувальний акт з додатками направлено до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області. Того ж дня, тобто 15 червня 2016 року солдата ОСОБА_3 було направлено до військової частини польова пошта НОМЕР_1 для подальшого проходження військової служби. Таким чином. 15 червня 2016 року солдат ОСОБА_5 ). повинен був прибути до військової частини польова пошта НОМЕР_1 для подальшого проходження військової служби.
15 червня 2016 року солдат ОСОБА_3 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 , повторно не з`явився вчасно до розташування військової частини без поважних причин, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до військової частини польова пошта НОМЕР_1 . про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв.
11 жовтня 2017 року солдат ОСОБА_3 самостійно прибув до військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України та заявив про себе, в наслідок чого злочин було припинено.
Таким чином, 15 червня 2016 року солдат ОСОБА_3 не з`явився вчасно до розташування військової частини польова пошта НОМЕР_1 . та не законно перебував по за межами військової частини до 11 жовтня 2017 року без поважних причин в умовах особливого періоду.
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 у пред`явленому йому обвинуваченні вину визнав повністю, вказав, що обставини злочинів вірно вказані у обвинувальному акті, у скоєному щиро кається і готовий нести передбачену законом відповідальність та від дачі показань відмовився.
Оскільки учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, не оспорювали в судовому засіданні обставини, при яких скоєно злочин, суд, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, вважає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, і учасники судового процесу проти цього не заперечували.
Також в судовому засіданні суд роз`яснив учасникам судового процесу, що у даному випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Судом було з`ясовано, що учасники судового процесу правильно розуміють вищенаведені обставини та наслідки такого порядку дослідження доказів, а також встановлено відсутність сумнівів у добровільності їх позиції.
Суд, розглянувши кримінальне провадження в межах пред`явленої підозри, зберігаючи неупередженість і об`єктивність, не виходячи за межі пред`явлено обвинувачення, яке прокурор підтримав у суді, вважає винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 у вчинені кримінальних правопорушень доведеною повністю, а його дії підлягають кваліфікації за ч. 3 ст. 407 КК України як самовільне залишення військової частини без поважних причин тривалістю понад один місяць, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби) та за ч. 4 ст. 407 КК України, як нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, вчиненого військовослужбовцем (крім строкової служби).
При призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд керується ст. 63, ст. 65 КК України, враховує сукупність усіх обставин у справі, дані про особу обвинуваченого.
Судом встановлено пом`якшуючі, відповідно до ст. 66 КК України, обставини щире каяття, яке ґрунтується на належній критичній оцінці ОСОБА_3 своєї протиправної поведінки, беззаперечному визнані вини обвинуваченим, з`явленню із зізнанням та готовністю підлягати кримінальній відповідальності.
Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст. 67 КК України судом не встановлено.
Аналізуючи сукупність зазначених обставин, суд виходячи з поняття покарання та його цілей, керуючись ст. 50 КК України, вважає необхідним з урахуванням обставин скоєння злочину, особи обвинуваченого та його ставлення до вчиненого, застосувати до ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі.
Також, з огляду на вказані обставини, суд дійшов до переконання, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства у виді позбавленні волі, та відповідно до ст. 75 КК України він може бути звільнений від відбування покарання з випробуванням, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. Таке покарання, на думку суду, відповідає обставинам справи, тяжкості вчинених злочинів та особі обвинуваченого, і буде достатнім для його виправлення і запобігання вчиненню ним нових злочинів.
На підставі викладеного, враховуючи ступінь тяжкості скоєних кримінальних правопорушень, даних особи обвинуваченого, а також усі обставини по справі, керуючись ст. ст. 349, 370, 371, 374 КПК України суд,

ухвалив :

визнати винуватим ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення та призначити покарання за ч. 3 ст. 407 КК України два роки позбавлення волі, за ч. 4 ст. 407 КК України три роки позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_3 покарання за сукупністю злочинів у виді трьох років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік.
На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_3 обов`язки повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Новомосковський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення лише з підстав, передбачених ст. 349 КПК України.
Копії вироку видати прокурору, обвинуваченому негайно, після його проголошення.

Суддя ОСОБА_1