У Х В А Л А
24 грудня 2019 року м. Львів

Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Львова ОСОБА_1 , секретаря с/з ОСОБА_2 за участю заявника ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність СВ Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області щодо ненадання документів та невнесення відомостей в ЄРДР,

у с т а н о в и в :

20 грудня 2019 року ОСОБА_3 звернувся до Шевченківського районного суду м.Львова зі скаргою на бездіяльність слідчого Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області щодо не видачі ОСОБА_3 документ, що підтверджує прийняття та реєстрацію заяви від 10.12.19 про злочин службових осіб: слідчого ТУ ДБР у м.Львові Борковського та судді Личаківського районного суду м.Львова ОСОБА_4 за ст.161 ч.3, ст.364, 375 КК України, не видачі памятки про процесуальні права та обовязки потерпілого, а також щодо не внесення до ЄРДР відомостей, поданої 10.12.19 заяви про злочин службових осіб: слідчого ТУ ДБР у м.Львові Борковського та судді Личаківського районного суду м.Львова ОСОБА_4 за ст.161 ч.3, ст.364, 375 КК України

В обгрунтування скарги зіслався на те, що 10.12.2019 року, він ОСОБА_3 звернувся до слідчого Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області з заявою про злочин в порядку ст.214 КПК України, вчинений слідчим ТУ ДБР у м.Львові Борковським та суддею Личаківського районного суду м.Львова ОСОБА_4 з правовою кваліфікацією: ст.161 ч.3, ст.364, 375. Після цього він очікував отримати належним чином завірену копію поданої заяви чи інший документ з реєстраційним номером та памятку про процесуальні права та обовязки потерпілого.

Скаржник посилається на ч.1 ст. 214 КПК України, відповідно до якої «слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування».

Однак, на день звернення до суду зі скаргою такі вимоги закону не виконані, відомості не внесені до ЄРДР, а тому просить суд зобов`язати уповноважену особу Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області видати йому - ОСОБА_3 документ, що підтверджує прийняття та реєстрацію заяви від 10.12.19 про злочин службових осіб: слідчого ТУ ДБР у м.Львові Борковського та судді Личаківського районного суду м.Львова ОСОБА_4 за ст.161 ч.3, ст.364, 375 КК України, видати памятку про процесуальні права та обовязки потерпілого, а також внести до ЄРДР відомості поданої 10.12.19 заяви про злочин службових осіб: слідчого ТУ ДБР у м.Львові Борковського та судді Личаківського районного суду м.Львова ОСОБА_4 за ст.161 ч.3, ст.364, 375 КК України.

У судовому засіданні скаржник ОСОБА_3 підтримав свою скаргу, надав пояснення аналогічні викладеному у ній та просив таку задовольнити. В останнє судове засідання скаржник не прибув, хоча належним чином повідомлявся під розписку (арк.спр.10).

Представник слідчого відділення Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області, а також представник Львівської місцевої прокуратури № 2 до суду не прибули, про причини неявки суд не повідомили. 24.12.19 до суду передано належно завіреного копію листа від 23.12.19 № П-61 за підписом т.в.о. начальника ОСОБА_5 , з якого вбачається, що заява від 10.12.19 внесена до Інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційного порталу Національної поліції України» за № 29803 від 10.12.19 та розглянута. В ході проведеної перевірки прийнято рішення про припинення подальшого розгляду заяви ОСОБА_3 , оскільки відсутні ознаки кримінального правопорушення.

Відтак, суд вважає за можливе розглянути скаргу у відсутності учасників, на підставі наявних матеріалів.

Заслухавши доводи скаржника та дослідивши матеріали скарги, відповідь за матеріалами перевірки заяви, слідчий суддя дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.303 КПК України на досудовому провадженні може бути оскаржена бездіяльність слідчого, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви про кримінальне правопорушення.

ОСОБА_3 подав 10.12.2019 року до слідчого Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області заяву про злочин в порядку ст.214 КПК України, вчинений слідчим ТУ ДБР у м.Львові Борковським та суддею Личаківського районного суду м.Львова ОСОБА_4 з правовою кваліфікацією: ст.161 ч.3, ст.364, 375 КК України.

В заяві зазначив про те, що 20.08.19 слідчий суддя Личаківського районного суду м.Львова ОСОБА_4 у справі № 463/4013/19 проголосив ухвалу, яка за суттю та змістом на думку скаржника містить ознаки службового підроблення, укривання злочину та є завідомо неправосудною.

Заявою про злочин ОСОБА_3 просив зареєструвати заяву про злочин, видати памятку потерпілого та внести відомості про вказані кримінальні правопорушення до ЄРДР і розпочати досудове розслідування.

Слідчий Шевченківського відділу поліції відомості до ЄРДР не вніс, що послужило підставою для скерування скарги на бездіяльність слідчого Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР до суду.

Скаржник зазначає, що у відповідності до вимог ч.1 ст. 214 КПК України не пізніше 24 годин після отримання цього повідомлення відповідальна особа повинна внести відомості до ЄРДР і скерувати матеріали по підслідності для проведення досудового розслідування.

З належно завіреної копії листа від 23.12.19 № П-61 за підписом т.в.о. начальника Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_5 , вбачається, що заява від 10.12.19 ОСОБА_3 внесена до Інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційного порталу Національної поліції України» за № 29803 від 10.12.19 та розглянута. В ході проведеної перевірки прийнято рішення про припинення подальшого розгляду заяви ОСОБА_3 , оскільки відсутні ознаки кримінального правопорушення.

В контексті ч.4 ст.214 КПК України, дії Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області відповідали вимогам закону, оскільки заява ОСОБА_3 була прийнята інспектором чергової частини Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області та зареєстрована 10.12.2019 року в Інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційного порталу Національної поліції України» за № 29803 (арк.спр.11).

Відповідно до ст.2 КПК України - завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Стаття 214 КПК України передбачає, що після подання заяви або повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення відповідною посадовою особою (слідчим чи прокурором) обставин, що можуть свідчити про вчинення особою кримінального правопорушення, слідчий чи прокурор зобов`язаний внести відповідні відомості до ЄРДР та розпочати розслідування. Досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до ЄРДР, порядок формування та ведення якого затверджується Генеральною Прокуратурою України.

Порядок ведення ЄРДР врегульований, зокрема, Положенням про його ведення, затвердженим наказом Генерального Прокурора України № 69 від 17 серпня 2012 року «Про єдиний реєстр досудових розслідувань», згідно пп. 4 п. 2.1 якого, до реєстру вносяться відомості про короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.

Ця вимога передбачена і п. 4 ч. 5 ст. 214 КПК України щодо внесення необхідних даних до ЄРДР.

Аналізуючи наведені норми, суддя приходить до висновку про обов`язок внесення до ЄРДР лише тих відомостей про кримінальне правопорушення, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.

Відтак, такий висновок слугує гарантією кожній особі від необґрунтованого обвинувачення та процесуального примусу.

Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 № 8 «Про незалежність судової влади» визначено, що відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України ( 254к/96-ВР ) судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Скаржник, звертаючись до суду долучив до скарги тільки копію заяви від 10.12.19, і як зазначено вище у ній посилається на рішення у справі № 463/4013/19, яке ухвалено слідчим суддею Личаківського районного суду м.Львова ОСОБА_4 .

Ознайомившись в ЄДР судових рішень з ухвалою від 20.08.19 слідчого судді Личаківського районного суду м.Львова ОСОБА_4 , встановлено, що ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова із скаргою на постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, ОСОБА_6 від 25 квітня 2019 року про закриття кримінального провадження №0000419 від 01 лютого 2019 року.

Ухвалою від 20.08.19 слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова в задоволенні скарги ОСОБА_3 на постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, ОСОБА_6 від 25 квітня 2019 року про закриття кримінального провадження №0000419 від 01 лютого 2019 року - відмовлено за безпідставністю і зазначено, що ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`яти днів з дня її отримання, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

При цьому, в ухвалі наведено конкретні, вмотивовані підстави відмови у скарзі ОСОБА_7

02.10.19 ухвала набрала законної сили у звязку з поверненням апеляційної скарги скаржнику.

Стаття 375 КК України передбачає відповідальність за постановлення суддею (суддями) завідомо неправосудного вироку, рішення, ухвали або постанови.

При цьому, неправосудним є судове рішення, в якому завідомо неправильно застосовано норми матеріального права, яке постановлено з грубим порушенням норм процесуального права, або в якому завідомо є невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

У відповідності до частини 2 ст.9 КПК України прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Згідно ч.5 ст.40 слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого.

Отже, під час розгляду скарги ОСОБА_3 на постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, ОСОБА_6 від 25 квітня 2019 року про закриття кримінального провадження №0000419 від 01 лютого 2019 року не встановлено порушень закону слідчим ОСОБА_6 у даному кримінальному провадженні.

Таким чином, при розгляді скарги встановлено, що в повідомленні ОСОБА_3 від 10.12.2019р. лише констатовано скаржником про вчинення слідчим Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, ОСОБА_6 та слідчим суддею Личаківського районного суду м.Львова ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ст.161 ч.3, ст.364, 375 КК України, проте це повідомлення не містить жодних обставин діянь, які скаржник вважає злочинними, в тому числі обставини, які можуть свідчити про вчинення злочину, що дає підстави для висновку, що вказане повідомлення не є повідомленням про вчинене кримінальне правопорушення в розумінні ст.214 КПК України.

Слід також зазначити, що відповідно до п.2 ст.214 КПК України досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Відповідно до ст.7 КПК України в якості загальної засади кримінального провадження проголошено змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Скаржник вказав на те, що на його думку зазначені в заяві від 10.12.2019 року дії підлягають кваліфікації за ст. 161 ч.3, ст.364, 375 КК України.

Однак, відповідно до п. 29 рішення Європейського суду з прав людини в справі Павлюлінець проти України (Заява № 70767/01) від 6 вересня 2005 року право на порушення кримінальної справи проти третьої особи як таке не гарантується Конвенцією (Kubiszyn v. Poland, ухвала від 21 вересня 1999 року, заява N 37437/97).

Відповідно до ст.214 КПК України відомості про особу та попередню кваліфікацію її дій вносяться до ЄРДР слідчим або прокурором. Отже, скаржнику не належить право на реєстрацію повідомлення про злочин за бажаною ним кваліфікацією дій особи за диспозицією КК України, оскільки право на кримінально-правове переслідування конкретної третьої особи із обраною самостійно кваліфікацією скаржнику не гарантується положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини. Кримінально-правова кваліфікація обставин вчинення злочину особою є підставою для оголошення про підозру і здійснюється виключно в порядку ст.22 КПК України.

Відповідно до ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

При цьому відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Іванов проти України» (Ivanov v. Ukraine), № 15007/02, пп. 74-75, рішення від 7 грудня 2006 року) сумлінність за ініціювання слідчих дій або відмову у кримінально- правовому переслідуванні особи повністю покладається на державу.

Так, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, п. 57, Series A, № 93 право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням. Одним із таких обмежень є переслідування особи в кримінально-правовому порядку шляхом внесення повідомлення до ЄРДР щодо конкретної особи за бажаною кримінально-правовою кваліфікацією.

Також слідчий суддя при вирішенні скарги щодо внесення в ЄРДР відомостей відносно судді враховує, що статтею 126 Конституції України і законами України встановлені гарантії незалежність і недоторканість суддів. Вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється. Гарантії незалежності суддів закріплені також в статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 1 грудня 2004р. № 19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 18 червня 2007р. № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів) послідовно підтвердив викладені ним правові позиції щодо гарантій незалежності суддів з урахуванням міжнародних стандартів, закріплених у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950р., ратифікованій Верховною Радою України 17 липня 1997р., та в низці інших міжнародних документів, а саме: "Основні принципи незалежності судових органів", ухвалені резолюціями 40/32 від 29 листопада 1985р. та 40/146 від 13 грудня 1985р. Генеральної Асамблеї ООН, "Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів", затверджені 24 травня 1989р. Резолюцією 1989/60 Економічної і Соціальної Ради ООН, Європейська хартія "Про статус суддів" від 10 липня 1998р., Рекомендації № (94) 12 Комітету міністрів Ради Європи "Незалежність, дієвість та роль суддів" від 13 жовтня 1994р.

Зокрема, у справі за конституційним поданням Верховного Суду України про офіційне тлумачення положень ч.ч.1, 2 ст.126 Конституції України та ч.2 ст.13 Закону України «Про статус суддів»(справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) від 1 грудня 2004 р. № 19-рп/2004 Конституційний Суд України визначив, що «недоторканність суддів - один із елементів їхнього статусу. Вона не є особистим привілеєм, а має публічно-правове призначення - забезпечити здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом". Відповідно до положення ч.1 ст.126 Конституції України зміст недоторканності суддів як умови виконання ними професійних обов`язків не обмежується визначеною у ч.3 цієї статті гарантією, згідно з якою суддя не може бути без згоди Верховної Ради України затриманий чи заарештований до винесення обвинувального вироку судом.

В Постанові Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 № 8 «Про незалежність судової влади», де в преамбулі визначені гарантії незалежності і недотор- каності суддів як носіїв судової влади, такими гарантіями, зокрема є й недопустимість втручання у здійснення правосуддя, впливу на суд або суддів у будь-який спосіб.

Згідно з п.10 даної Постанови судові рішення вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом.

Процесуальні дії судді, законність і обґрунтованість рішень суду можуть бути предметом розгляду лише в апеляційному та касаційному порядку, визначеному процесуальним законом

Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним порядком у справі не допускається.

Аналогічної позиції дотримується і Консультативна рада європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку №11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на зверненні до Європейського суду з прав людини.

У Висновку № 3 (2002) згаданої Консультативної ради щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема питання етики, несумісної поведінки та безсторонності, зазначено, що за загальним принципом судді повинні персонально бути повністю звільненими від відповідальності стосовно претензій, які пред`являються їм у зв`язку з добросовісним здійсненням ними своїх функцій. Судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

Тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (пункт 66 Рекомендацій CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки).

Положеннями ст.214 КПК України передбачено загальну процедуру внесення відомостей про злочин до ЄРДР.

Проте при вирішенні такого питання необхідно також застосовувати положення ч.1 ст.9 КПК України, відповідно до якої під час кримінального провадження прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані неухильно додержуватись вимог Конституції України, Кримінального процесуального кодексу України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. В силу ч.4 ст.9 КПК у разі, якщо норми КПК суперечать міжнародному договору, застосовуються положення відповідного міжнародного договору України.

Відповідно до ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 р., судовий розгляд має здійснюватися незалежним судом.

Таким чином, передбачена статтею 214 КПК України можливість здійснення впливу на суддю у зв`язку з прийняттям ним судового рішення чи здійснення процесуальних дій, передбачених законодавством певних процедур через запровадження щодо нього такої проце дури виключає гарантовану Конституцією України та міжнародними зобов`язанням України незалежність судді, що порушує зазначені акти національного і міжнародного законодавства.

Відповідно, до даної категорії осіб законодавством передбачений окремий спеціальний порядок внесення даних, що забезпечує та гарантує принцип незалежності судової гілки влади.

Слідчий суддя також враховує, що у відповідності до ст.480 КПК України стосовно професійного судді діє особливий порядок кримінального провадження.

Так, згідно з п.3 ч. 1 ст. 481 КПК України письмове повідомлення про підозру судді, судді Конституційного Суду України, присяжному на час виконання ним обов`язків у суді, Голові, заступнику Голови, члену Вищої ради правосуддя, Голові, заступнику Голови, члену Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, працівникам Національного антикорупційного бюро України здійснюється Генеральним прокурором або його заступником.

Відтак, з наведеного вище вбачається, що при прийнятті слідчим суддею рішення, в тому числі при вирішенні скарг на бездіяльність слідчого чи прокурора щодо невнесення відомостей в ЄРДР, таке не може зводитись до формальної перевірки факту внесення чи невнесення в ЄРДР відповідних відомостей, а слідчий суддя згідно вимог ст.94 КПК України за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, керуючись нормами матеріального та процесуального законодавства, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Частиною 2 ст. 307 КПК України передбачений перелік рішень за наслідками розгляду скарг осіб, на бездіяльність правоохоронних органів, в тому числі і на бездіяльність, пов`язану з невнесенням відомостей до ЄРДР.

Згідно п. 4 ч. 2 ст. 307 КПК України, за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора може бути рішення про відмову у задоволенні скарги.

Враховуючи наведене, а також за відсутності наведених в заяві скаржника обставин діянь що могли б свідчити про вчинення кримінального правопорушення та у зв`язку із не встановленням грубого порушення матеріальних та процесуальних норм права, скарга ОСОБА_3 не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 77, 220, 303-307 КПК України суд,

постановив:

у задоволенні скарги від 20.12.2019 ОСОБА_3 про зобов`язання уповноважену особу Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області видати ОСОБА_3 документ, що підтверджує прийняття та реєстрацію заяви від 10.12.19 про злочин службових осіб: слідчого ТУ ДБР у м.Львові Борковського та судді Личаківського районного суду м.Львова ОСОБА_4 за ст.161 ч.3, ст.364, 375 КК України, видати памятку про процесуальні права та обовязки потерпілого, а також внести до ЄРДР відомості поданої 10.12.19 заяви про злочин службових осіб: слідчого ТУ ДБР у м.Львові Борковського та судді Личаківського районного суду м.Львова ОСОБА_4 за ст.161 ч.3, ст.364, 375 КК України - відмовити

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Повний текс ухвали складено 28 грудня 2019 року.

Слідчий суддя ОСОБА_1