Справа № 161/556/20 Провадження №11-сс/802/59/20 Головуючий у 1 інстанції:Пушкарчук В.П.
Категорія:арешт майна. Доповідач: Денісов В. П.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді Денісова В.П.,
суддів Клока О.М., Подолюка В.А.,
з участю секретаря Тарасюк Ю.А.,
прокурора Смаги І.Є.,
представника власника майна Шумського Б.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду справу за апеляційною скаргою представника власника майна ТОВ «ЕНСИС Україна» - адвоката Шумського Б.А. на ухвалу слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 січня 2020 року про накладення арешту на майно (ЄРДР № 0000847),

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 січня 2020 року задоволено клопотання старшого слідчого в ОВС СУ ГУНП у Волинській області Зуба О.М. про накладення арешту на майно, яке було вилучене 11 грудня 2019 року в ході проведення обшуку за адресою: Волинська область, м. Ковель, вул. Варшавська, 24, а саме: чеки №№ 86313, 85265, 87978, 85169, 85168, 145167, 85207, 88204, 85558, 85208, 85209, 85205, 86312, 86299, 86305, 86304, 86302, 86300, 86309; полімерна картка білого кольору з надписом «АDМІН 1111»; зразки дизельного пального Євро, загальним об`ємом 2,48 літри, які відібрані у три скляні пляшки об`ємом по 1 літри кожна; зразки бензину А95 Євро, загальним об`ємом 2,75 літри, які відібрані у три скляні пляшки об`ємом по 1 літри кожна; чек № 87991, який отримано за результатами відібрання зразків дизельного пального; чек № 87992, який отримано за результатами відібрання зразків бензину А-95 Євро; паливно-роздавальна колонка (ПРК заводський номер 845) з комплектуючими (двома шлангами та двома заправними пістолетами один ДП, другий А-95); термінал самообслуговування; металева конструкція в якій знаходяться ПРК та термінал самообслуговування; вивіска з цінами та найменуванням; банер-реклама; ємність 8,5 метри кубічних, з надписом ДП, заповнена на 8 метрів кубічних рідиною з характерним запахом дизельного пального; ємність 8,5 метри кубічних, з надписом А95, заповнена на 2,5 метри кубічні рідиною з характерним запахом бензину, з забороню користування та розпорядження., власником та фактичним володільцем якого є ТОВ «ЕНСИС Україна», в рамках досудового розслідування кримінального провадження внесеного до ЄРДР № 0000847, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204 КК України.

В поданій апеляційній скарзі представник власника майна - Шумський Б.А., вважає ухвалу слідчого судді незаконною. Посилається на те, що слідчий просить накласти арешт на майно, яке вилучене в ході обшуку в рамках іншого кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за попередньою правовою кваліфікацією, передбаченою ч. 1 ст. 272 КК України. Разом з тим, зазначене в клопотанні майно в рамках кримінального провадження, внесеною до ЄРДР за ч. 1 ст. 204 КК України не вилучалось та обшук не проводився. Також зазначає, що слідчий звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на майно з порушенням строку, визначеного ч. 5 ст. 171 КПК України, оскільки вказане в клопотанні майно було вилучено 11 грудня 2019 року, а клопотання подане до суду лише в січня 2020 року. Просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно.

Заслухавши доповідача, який виклав суть ухвали слідчого судді та доводи апеляційної скарги, представника власника майна - адвоката Шумського Б.А., який підтримав подану апеляційну скаргу та просив скасувати ухвалу слідчого судді, прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги і просив залишити судове рішення без змін, пояснення слідчого, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Вирішуючи клопотання слідчого про накладення арешту на майно, в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для ухвалення законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна чи відмови в задоволенні такого клопотання про арешт майна. Вказане рішення має бути вмотивованим.

Під час апеляційного розгляду апеляційним судом встановлено, що зазначені вимоги закону слідчим суддею не дотримані. До таких висновків апеляційний суд приходить , виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.

Як зазначено у ч.3 ст.170 КПК України, арешт може бути накладено на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, цінні папери, корпоративні права, які перебувають у власності підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, i перебувають у нього або в інших фізичних, або юридичних осіб з метою забезпечення можливої конфіскації майна або цивільного позову.

Положеннями ч.2 ст.170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно з ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; перелік і види майна, що належить арештувати; документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст. 173 КПК України, повинен врахувати, зокрема правову підставу для арешту майна.

Однак, зазначених вимог закону слідчий суддя та слідчий, який вніс клопотання про арешт майна, не дотрималися.

Частиною 1 ст. 204 КК України передбачена відповідальність за незаконне придбання з метою збуту або зберігання з цією метою, а також збут чи транспортування з метою збуту незаконно виготовлених алкогольних напоїв, тютюнових виробів або інших підакцизних товарів.

Разом з тим, жодних доказів або обґрунтувань того, що пальне, на яке накладено арешт оскаржуваною ухвалою, є незаконно виготовленим пальним, а отже має ознаки речових доказів, органом досудового слідства не надано і в ухвалі слідчого судді не зазначено.

Також до клопотання про арешт майна не долучено відповідних доказів, які б могли свідчити про незаконність походження вилученого пального.

При розгляді заяв про втручання держави у здійснення права власності ЄСПЛ спершу розглядає, чи таке втручання здійснювалося для досягнення соціально значущої мети, а також у межах існуючого законодавства. Щодо першого критерію, Суд залишає державі можливість самостійного оцінювання (tag6 of appreciation) .

Як свідчить аналіз практики ЄСПЛ, найчастіше втручання у право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів. Втручання має бути законним, тобто здійснено на підставі закону. При цьому під «законом» Конвенція розуміє нормативний акт, що має бути «доступним» (accessible) та «передбачуваним» (forseable). Також закон має відповідати всім вимогам нормативного акта. «Доступність закону» означає наявність доступу та знань щодо цього закону в суспільстві та у осіб. «Передбачуваність» означає можливість передбачити певні дії або наслідки, що можуть виникнути в зв`язку із застосуванням закону

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним ( рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля ( рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар ( серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти ( наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

При здійсненні оцінки правомірності та виправданості допустимих обмежень прав і свобод ЄСПЛ послідовно вирішує чотири групи питань: 1) чи було оскаржуване обмеження (втручання) передбачене законом; 2) чи переслідувало воно одну з легітимних цілей, зазначених у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини; 3) чи було воно «необхідним у демократичному суспільстві»; 4) чи було воно пропорційним до тієї правомірної мети, якої намагалися досягти.

Згідно ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого повинно бути зазначено правові (законні) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити таки захід забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

Вказана норма також узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Так, 13 січня 2020 року до Луцького міськрайонного суду Волинської області надійшло клопотання старшого слідчого в ОВС СУ ГУНП у Волинській області Зуба О.М. про накладення арешту на майно, яке було вилучене 11 грудня 2019 року в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , в рамках кримінального провадження № 0000847 внесеного до ЄРДР 18 грудня 2019 року.

Як убачається із матеріалів клопотання, в рамках кримінального провадження № 0000836 від 06.12.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 272 КК України, 11 грудня 2019 року проведено санкціонований обшук за адресою: АДРЕСА_1 , під час якого виявлено та вилучено речі та документи.
У рамках цього кримінального провадження, слідчим було подано клопотання про накладення арешту на це майно, яке ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 грудня 2019 року було задоволено, однак ухвалою Волинського апеляційного суду від 09 січня 2020 року ухвалу слідчого судді місцевого суду було скасовано та відмовлено у задоволенні клопотання.
Як встановлено в ході апеляційного розгляду провадження, тимчасово вилучене майно не було повернуто власнику чи володільцю.
Згідно з ч.3 ст.173 КПК України відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.
Відповідно до ч.5 ст.171 КПК України клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.
У разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.
Для звернення із клопотанням про накладення арешту на тимчасово вилучене майно, встановлено зобов`язуючі процесуальні строки, тобто ті, які встановлюють обов`язок учасників кримінального провадження приймати процесуальні рішення чи вчиняти процесуальні дії у встановлений проміжок часу.
Поряд з цим, ні в клопотанні слідчого, ні в ухвалі слідчого судді, жодним чином не обґрунтовано поважність причин тривалого пропуску звернення із вищевказаним клопотанням. Під час апеляційного розгляду даного судового провадження прокурором також не надано мотивованих пояснень щодо причин пропуску у передбачений кримінальним процесуальним законом строк подачі цього клопотання.
Однак, в порушення вимог ч.5 ст.171 КПК України, 10.01.2020 слідчий звернувся з клопотанням до слідчого судді про накладення арешту вже в іншому кримінальному провадженні № 0000847, внесеному до ЄРДР 18 грудня 2019 року, де просить накласти арешт на майно, яке вилучене 11.12.2019 під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 .
При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що у рамках кримінального провадження № 0000847, з яким слідчий звернувся 10.01.2020 до слідчого судді, дозвіл на обшук житла чи іншого володіння слідчим суддею не надавався, будь яке майно в рамках даного провадження не вилучалось, однак у своєму клопотанні слідчий просить накласти арешт саме на майно, яке було вилучене в ході обшуку і не повернуто у встановленому законом порядку володільцю в рамках іншого кримінального провадження (№ 0000836).
Отже, слідчий, звернувшись 10.01.2020 із клопотанням про арешт майна, порушив приписи ч.5 ст.171 КПК України, оскільки звернувся із клопотанням про арешт майна майже через місяць після проведення обшуку, під якого було вилучено майно. На яке слідчий просить накласти арешт.
Тому за викладених обставин правова підстава для арешту майна взагалі відсутня (п.1 ч.2 ст. 173 КПК України).
З огляду на вказане, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що ухвалу слідчого судді слід скасувати як постановлену з порушенням вимог кримінального процесуального закону та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання старшого слідчого в ОВС СУ ГУНП у Волинській області Зуба О.М. про накладення арешту на майно.

На підставі наведеного і керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 422 КПК України, Волинський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника власника майна ТОВ «ЕНСИС Україна» - адвоката Шумського Б.А. задовольнити.
Ухвалу слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 січня 2020 року про накладення арешту на майно скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання старшого слідчого в ОВС СУ ГУНП у Волинській області Зуба О.М. про накладення арешту на майно, яке було вилучене 11 грудня 2019 року в ході проведення обшуку за адресою: Волинська область, м. Ковель, вул. Варшавська, 24 відмовити.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: