Провадження № 11-кп/4820/368/20
Справа № 675/375/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія : ухвала суду Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 квітня 2020 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Хмельницького апеляційного суду

в складі: головуючої судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому в режимі відеоконференції з державною установою «Замкова виправна колонія (№ 58)» кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 11 березня 2020 року, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 11 березня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_7 про умовно дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, визначення терміну можливого перегляду покарання шляхом застосування умовно дострокового звільнення або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, встановлення проміжків часу для його повторення зі встановленням чітких критеріїв на підставі яких воно має відбуватись.

Своє рішення місцевий суд мотивував тим, що відсутня встановлена національним законодавством процесуальна процедура для умовно дострокового звільнення або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким особам, засудженим до довічного позбавлення волі.

Непогоджуючись з ухвалою, засуджений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати та повернути справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалу вважає незаконною.

Відсутність механізму умовно дострокового звільнення або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким особам, засудженим до довічного позбавлення волі у Кримінальному кодексі України не узгоджуються із Конституцією України, Європейською конвенцією про захист прав та основоположних свобод, практикою Європейського Суду з прав людини, які мають бути застосовані судом безпосередньо, оскільки такі мають найвищу юридичну силу.

На його думку, перегляд довічного позбавлення волі має відбуватись після відбуття 8-14 років позбавлення волі та повторюватись через регулярні проміжки часу.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на підтримку поданої апеляційної скарги з посиланням на зазначені у ній доводи, думку прокурора про законність рішення суду першої інстанції, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено апеляційним судом, ОСОБА_7 засуджений вироком Апеляційного суду Запорізької області від 28 жовтня 2004 року за ст. ст. 115 ч. 1; 115 ч. 2 п. п. 9, 12, 13; 15 ч. 2, 115 ч. 2 п. п. 9, 12, 13; 185 ч. 2; 70 КК України до довічного позбавлення волі.

Ухвалою Колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 24 лютого 2005 року вирок апеляційного суду Запорізької області від 28 жовтня 2004 року щодо ОСОБА_7 залишено без змін.

Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 25 січня 2017 року на підставі ст. 72 ч. 5 КК України ОСОБА_7 зараховано у строк попереднього ув`язнення тримання під вартою як запобіжний захід з 11 лютого 2004 року по 24 лютого 2005 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Суд при постановленні вироку щодо ОСОБА_7 призначив покарання у відповідності до положень Конституції України та чинного Кримінального кодексу України. На даний час караність діянь, вчинених ОСОБА_7 будь-яким законом не усунута.

19 лютого 2020 року засуджений ОСОБА_7 звернувся до Ізяславського районного суду Хмельницької області з клопотанням про умовно дострокове звільнення або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Статтею 51 КК України передбачені види покарань для осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, зокрема, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

Згідно ст. 152 КВК України, підставами звільнення від відбування покарання є: відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба; інші підстави, передбачені законом.

Покарання у виді довічного позбавлення волі не має кінцевого терміну відбуття покарання.

ОСОБА_7 засуджений до довічного позбавлення волі, тому вимоги ст. 152 КВК України до нього застосовані бути не можуть.

Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким визначені положеннями ст.ст. 81, 82 КК України. Однак, відповідно до п.п. 3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26.04.2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», такі можуть бути застосовані лише до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Отже, вимогами національного законодавства не передбачено умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким для осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, про що обґрунтовано було зазначено в оскаржуваному рішенні.

Разом з тим, суд правильно вказав, що заміна призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі можлива виключно у порядку ст. 87 КК України, тобто шляхом помилування.

При прийнятті ухвали, суд першої інстанції проаналізував норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_7 .

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відсутність у Кримінальному кодексі України механізму умовно - дострокового звільнення або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким особам, засудженим до довічного позбавлення волі суперечить нормам Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини, апеляційний суд до уваги не приймає, враховуючи наступне.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц (п. 36) звернула увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України». У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (§194).

Однак, на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі не реформована, зміни до законодавства не внесені, тому на даний час відсутні підстави для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, про що правильно було зазначено в оскаржуваній ухвалі.

Частиною 1 ст. 87 КК України передбачено можливість заміни засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років, актом про помилування, який належить до компетенції Президента України, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

Отже, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Судом першої інстанції роз`яснено засудженому ОСОБА_7 , що саме актом помилування може бути вирішено питання про заміну покарання засудженому у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке у виді позбавлення волі на певний строк, про що просить в своєму клопотанні останній.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст. ст.405, 407, 419 КПК України,колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 11 березня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_7 про умовно дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, визначення терміну можливого перегляду покарання шляхом застосування умовно дострокового звільнення або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, встановлення проміжків часу для його повторення зі встановленням чітких критеріїв на підставі яких воно має відбуватись, залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Головуюча ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4