Провадження №11-кп/801/47/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 січня 2020 року м. Вінниця

Колегія суддів Вінницького апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

в режимі відеоконференції засудженого ОСОБА_6

адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8

прокурора ОСОБА_9

розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали судового провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 16.09.2019, якою відмовлено в задоволенні клопотання про заміну призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді 25 років позбавлення волі та зарахування відбутого строку покарання до покарання у виді позбавлення волі на певний строк відносно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
засуджено вироком Апеляційного суду Миколаївської області від 20.06.2007 року за ст.ст. 257,17 ч. 1, ст. 93 п. «а, и, і» КК України (в ред. 1960 року); 17 ч. 2, ст. 93 п. «г,е, з, и, і» КК України (в ред. 1960 року); ст. 93 п. «г, е, з, » КК України (в ред. 1960 року) , ст. 122 ч. 1, ст. 263 ч. 1, ст. 70 КК України (в ред. 2001 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна.
Ухвалою Верховного суду України від 23.01.2008 року вирок Апеляційного суду Миколаївської області від 20.06.2007 року щодо ОСОБА_6 змінено. Виключено з вироку рішення суду про кваліфікацію дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 17 і п. «1» ст. 93 КК України (в ред. 1960 року) як зайву.
Вирок в частині судових витрат, в тому числі, із ОСОБА_6 відмінено, а справу в цій частині направлено в суд для розгляду в порядку ст. 409-411 КПК України (в ред. 1960 року). В іншій частині вирок залишити без змін.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29.11.2017 року у відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України (в ред. Закону №838- VІІІ) зараховано строк попереднього ув`язнення з 23.03.2003 року по 23.01.2008 року із розрахунку один попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16.09.2019 засудженому ОСОБА_6 відмовлено в задоволенні клопотання про заміну призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді 25 років позбавлення волі та зарахування відбутого строку до покарання у виді позбавлення волі на певний строк.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заміна судом призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на певний строк не передбачена, а можлива виключно на підставі ч. 2 ст. 87 КК України, тобто шляхом помилування Президентом України, що у свою чергу виходить за межі повноважень суду.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
На погодившись із рішенням суду першої інстанції засуджений подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу про задоволення клопотання та заміну покарання на певний строк і зарахування відбутого строку до покарання.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що він відбув 21 рік призначеного покарання, а нікого не може бути піддано катуванню або незаконному поводженню, а практика довічного позбавлення волі засуджується ЄСПЛ.

Незважаючи не те, що має право не звернення до Президента України про помилування, вважає за необхідне звернутись до суду, оскільки наявні підстави для вирішення питання про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на строкове покарання.

Внаслідок порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які розтлумаченні у рішення Європейського суду з прав людини від 12.03.2019 у справі «Петухов проти України», «Кафкаріс проти Кіпру», «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства», «Ласло Магяр проти Угорщини» в частині необхідності з боку держави передбачення можливості та механізму умовно-дострокового звільнення засудженого до довічного позбавлення волі або його заміни більш м`яким, вважає за необхідне клопотання задовольнити.

Позиції учасників судового провадження.
Заслухавши доповідача, думку засудженого ОСОБА_6 та його адвокатів, які просили задовольнити апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, прокурора, який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.

Мотиви Суду.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Вироком Апеляційного суду Миколаївської області від 20.06.2007 року ОСОБА_6 засуджено за ст.ст. 257,17 ч. 1, ст. 93 п. «а, и, і» КК України (в ред. 1960 року); 17 ч. 2, ст. 93 п. «г,е, з, и, і» КК України (в ред. 1960 року); ст. 93 п. «г, е, з, » КК України (в ред. 1960 року) , ст. 122 ч. 1, ст. 263 ч. 1, ст. 70 КК України (в ред. 2001 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна.

Як вбачається із клопотання, яке було предметом розгляду у суді першої інстанції, засуджений просив замінити довічне позбавлення волі на позбавлення волі строком 25 років. Також зазначав про наявність підстав для дострокового звільнення від подальшого відбування покарання та зарахування відбутого строку до покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк.

Порядок кримінального провадження визначений ст. 1 КПК України, згідно якої, на території України порядок кримінального провадження визначається Конституцією України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, кримінальним процесуальним законом та іншими законами України.

Відповідно до загальних засад кримінального провадження, викладених у ч. 1 ст. 7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати, крім іншого, таким загальним засадам кримінального провадження, як верховенство права (п. 1), законність (п. 2) та диспозитивність (п. 19), згідно яких, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (ч. 1 і ч. 2 ст. 8 КПК). Під час кримінального провадження суддя зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, кримінального процесуального кодексу України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших законодавчих актів. Закони та інші нормативно правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати кримінальному процесуальному кодексу України. При здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить кримінальному процесуальному кодексу України. У разі, якщо норми кримінального процесуального кодексу України суперечать міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, застосовуються положення відповідного міжнародного договору України. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У випадках, коли положення кримінального процесуального кодексу України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу (ч. 1 та ч. ч. 3 6 ст. 9 КПК).

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 29 червня 2010 року у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями (абз. 3 п. п. 3.1 п. 3), а у рішенні, від 22 вересня 2005 року, № 5 рп/2005, Конституційний Суд України вказав, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування (абз. 2 п. п. 5.4 п .5).

Норми кримінального процесуального закону України зобов`язують суддю діяти виключно в межах своїх повноважень, передбачених процесуальним законом, та приймати рішення керуючись загальними приписами ст. 370 КПК України.

Законом України про кримінальну відповідальність, зокрема ст. ст. 81, 82, 85, 87 КК України, визначені підстави для умовно дострокового звільнення засудженої особи від відбування призначеного судом першої інстанції покарання або ж заміни не відбутої частини покарання більш м`яким, а процедура розгляду таких питань врегульована ст. ст. 537, 539 КПК України.

Згідно положень ст. 81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Особу може бути умовно-достроково звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання.

Статтею 82 КК України вбачається, що особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

Виходячи зі змісту ст.ст. 81 та 82 КК України застосування наведених норм до осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, не можливе.

Колегія суддів погоджується із доводами суду першої інстанції про те, що частиною першою статті 87 КК України передбачена можливість заміни засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років актом про помилування, який відповідно до ч. 1 ст. 87 КК України належить до компетенції Президента України, а не суду.

З огляду на вказане, місцевий суд вірно зазначив, що правом помилування наділений лише Президент України.

Норми «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практика Європейського суду з прав людини не надає права суддям приймати рішення, які не передбачені нормами КПК України, а їх процесуальний порядок чітко не врегульований саме нормами національного законодавства України.

На думку Суду, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність відмови у задоволенні клопотання засудженого, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст.405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :
апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 16.09.2019 про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді 25 років позбавлення волі та зарахування відбутого строку до покарання у вигляді позбавлення волі без змін.

Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України судові рішення апеляційної інстанції набирають законної сили з моменту проголошення.
Ухвала остаточна, оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4