Справа № 761/9384/20
Провадження № 1-кс/761/5959/2020
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2020 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

слідчого судді ОСОБА_1

секретаря судового засідання ОСОБА_2

слідчого ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва клопотання старшого слідчого в ОВС слідчого управління Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором відділу прокуратури Київської області ОСОБА_4 про арешт майна в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000177 від 22.03.2019 за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України,

В С Т А Н О В И В :

31.03.2020 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшло клопотання старшого слідчого в ОВС слідчого управління Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором відділу прокуратури Київської області ОСОБА_4 , в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000177 від 22.03.2019 за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, про накладення арешту на майно ОСОБА_5 .

Клопотання мотивоване тим, що слідчим управлінням Головного управління Національної поліції в Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000177 від 22.03.2019 за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_5 умисно, з корисливих мотивів, з метою заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою, протягом 2011 2018 років, заволоділа майном ОСОБА_6 в особливо великих розмірах.

Представником потерпілого ОСОБА_7 адвокатом ОСОБА_8 заявлено цивільний позов про відшкодування завданої шкоди.

Відповідно до листа за вих. № 223 від 29.03.2019 з ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації», квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_5 та ОСОБА_11 на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 03.11.1999.

Крім того, ОСОБА_5 належить на праві власності автомобіль «Mazda», модель 626 2.0 D, рік випуску 1986, н.з. НОМЕР_2 .

Враховуючи вище викладене, з метою забезпечення виконання додаткового покарання, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, в частині конфіскації майна, а також для забезпечення заявленого цивільного позову в кримінальному провадженні, в органу досудового розслідування виникла необхідність у накладенні арешту на майно ОСОБА_12 .

Слідчий у судовому засіданні клопотання підтримав з мотивів наведених у ньому та просив задовольнити його.

Слідчий суддя, вивчивши клопотання про арешт майна та додані до нього копії матеріалів кримінального провадження, вислухавши думку слідчого, прийшов до висновку про відмову в задоволенні клопотання, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Частиною 2 ст. 170 КПК України регламентовано, що арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів (пункт 1); спеціальної конфіскації (пункт 2); конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи (пункт 3); відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди (пункт 4).

Згідно з вимогами ч. 5 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Крім того, відповідно до вимог ч. 6 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Зі змісту клопотання та доданих до нього копій матеріалів кримінального провадження № 0000177 від 22.03.2019 вбачається, що в цьому кримінальному провадженні ОСОБА_5 не має статусу підозрюваної.

Також у межах згаданого кримінального провадження не повідомлено про підозру будь-якій особі, за завдану діями якої шкоду в силу закону може нести цивільну відповідальність ОСОБА_5 .

Таким чином, відсутні підстави для арешту належного ОСОБА_5 майна з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, а також відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).

Більше того, за правилами ч. 3 ст. 132 КК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Також в силу положень ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен врахувати, серед іншого, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу).

Разом з тим, матеріалами клопотання не доведено обставин, визначених ч. 3 ст. 132, ч. 2 ст. 173 КПК України, в тому числі, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, тобто не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 190 КК України заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою в особливо великих розмірах.

Тлумачення положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції при застосуванні її до вилучення майна під час кримінального провадження, надано Європейським судом з прав людини, зокрема, у Рішенні від 23 січня 2014 року у справі ««EAST/WEST ALLIANCE LIMITED» проти України»:

«…1. Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції» від 22 вересня 1994 року, Series AN 296-A, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, п. п. 49 62 від 10 травня 2007 року).

2. Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», п. п. 69 і 73, Series AN 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», п. 50, Series AN 98)…».

Таким чином, враховуючи положення Кримінального процесуального кодексу України, практику Європейського суду з прав людини, на переконання слідчого судді, накладення арешту у даному кримінальному провадженні на належне ОСОБА_5 майно з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання та відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), тоді як остання не є підозрюваною та особою, яка в силу закону може нести цивільну відповідальність за завдану діями іншої особи шкоду, за умови індивідуальної відповідальності особи за вчинення злочину, призведене до порушення справедливого балансу між інтересами ОСОБА_5 , гарантованими їй законом, і завданнями цього кримінального провадження.

Приймаючи до уваги вищевикладене, відсутність правових підстав для застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, слідчий суддя вважає за необхідне відмовити у задоволенні вказаного клопотання прокурора

Керуючись ст. ст. 131, 132, 170-173 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В :

в клопотанні старшого слідчого в ОВС слідчого управління Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_3 , погодженому прокурором відділу прокуратури Київської області ОСОБА_4 , про арешт майна в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000177 від 22.03.2019 за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з моменту її оголошення або отримання її копії.

Слідчий суддя