Житомирський апеляційний суд
Категорія ст. 81 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю
секретаря: ОСОБА_5

прокурора: ОСОБА_6
захисника: ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 23 грудня 2019 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 23 грудня 2019 року було відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення.

Суд мотивував своє рішення тим, що норми чинного Кримінального кодексу України не передбачають заміну довічного позбавлення волі на умовно-дострокове звільнення, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 не погоджується з прийнятим рішенням, і як вбачається зі змісту апеляційної скарги, просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання засудженого ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення.

Вказує, що засуджений ОСОБА_8 у місцях позбавлення волі понад 22 роки, (а з огляду на зарахування судом частини строку з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі цей строк складає вже понад 26 років), ОСОБА_8 у повній мірі усвідомив всю тяжкість вчинених ним злочинів, за які засуджений, щиро розкаявся у скоєному, переосмислив своє попереднє життя, вжив всіх можливих заходів для повного відшкодування матеріальної шкоди, визначеної судом.

За час відбування покарання засуджений ОСОБА_8 зарекомендував себе з позитивної сторони, неодноразово заохочувався адміністрацією установи, дотримувався встановленого режиму відбування покарання, підвищує свій освітній рівень, бере участь у роботах з благоустрою та поліпшенню житлово-побутових умов відділення, приймає участь у програмі диференційованого впливу «Знати свої права та обов`язки».

При цьому наявні в нього стягнення до допущені порушення режиму утримання були погашені у встановленому законом порядку.

Також, зазначає, що ОСОБА_8 має матір похилого віку, яка проживає у м. Харків, страждає низкою захворювань, серед яких серцево-судинні захворювання (ішемічна хвороба серця, дифузний кардіосклероз), онкологічне захворювання та захворювання опорно- рухомого апарату та згідно висновку ЛКК, внаслідок сукупності зазначених та інших захворювань, матір потребує постійного стороннього догляду.

На даний час матір засудженого фактично опинилась без догляду, оскільки його старший брат ОСОБА_9 , 1970 року народження, який проживав у м.Харків, у лютому 2016 року помер, а також ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько ОСОБА_10 , 1948 року народження.

Звернення з клопотанням про помилування було відхилене президентом України без будь-якої мотивації, що підтверджує висновки Європейського суду про недієвість та не реалістичність такого способу звільнення від покарання.

Вважає, що з огляду на наявність рішення Європейського суду з прав людини від 12 березня 2019 року у справі «Петухов проти України» № 2, сама по собі відсутність у національному законодавстві чітких підстав та регламентації порядку умовно-дострокового звільнення від покарання у вигляді довічного позбавлення волі, не є достатньою підставою для відмови у задоволенні клопотання засудженого про умовно-дострокове звільнення.

Заслухавши доповідача, пояснення захисника, який підтримав апеляційну скаргу, заперечення прокурора на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали провадження відповідно до вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що вироком Харківського обласного суду від 10.11.1998 року ОСОБА_8 був засуджений за ст.ст. 142 ч.3, 93 п. "а", "е", "і", 17 ч.2, 93 п.п. "г","ж","і" КК України до смертної кари.

15.06.1999 року ухвалою Верховного Суду України вказаний вирок суду було залишено без змін.

Рішенням Конституційного суду України від 29.12.1999 року у справі №1-33/99 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ст.24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кодексу 1960 р., які передбачали смертну кару як вид покарання.

30.05.2000 року ухвалою Харківського обласного суду вирок суду щодо ОСОБА_8 було приведено у відповідність з Законом від 22.02.2000 року, покарання у виді смертної кари ОСОБА_8 замінено на довічне позбавлення волі.

Статтею 51 КК України встановлені види покарань, з яких покарання у виді позбавлення волі на певний строк (п.11 ч.1 ст.51 КК України) і довічне позбавлення волі, тобто безстрокове покарання (п.12 ч.1 ст.51 КК України) є різними видами покарань.

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11) покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.

Посилання в апеляційній скарзі захисника на те, що підставою звернення засудженого ОСОБА_8 до суду була наявність рішення ЄСПЛ у справі «Пєтухов проти України (№2)», відповідно до якого довічне позбавлення волі у тому виді, що існує в Україні, є жорстоким поводженням, та його застосування суперечить нормам Конвенції з прав людини, суд не вважає переконливими та такими, що дають підстави для визнання ухвали суду незаконною.

У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст.3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоб дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ.

З урахуванням наведеного колегія суддів зазначає, що в національному законодавстві України відсутній механізм перегляду довічних вироків, на теперішній час в України існує тільки інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, згідно якого актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком не менше 25 років.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що можливість умовно дострокового звільнення поширюється лише на покарання у виді позбавлення волі на певний строк і до покарання у виді довічного позбавлення волі без встановлення відповідних законодавчих процедур, які на даний час відсутні, не може бути застосована.

За таких обставин доводи захисника в апеляційній скарзі про незаконність ухвали суду першої інстанції є безпідставними, а рішення суду є обґрунтованим і скасуванню або зміні не підлягає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б давали підстави для скасування ухвали суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 23 грудня 2019 року щодо ОСОБА_8 - без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: