Справа № 467/574/19
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.02.2020 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі :

головуючого - судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3 , ОСОБА_4

обвинуваченого - ОСОБА_5

законного представника ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

потерпілого ОСОБА_8

представника потерпілого ОСОБА_9

спеціаліста Служби у справах дітей Арбузинської РДА у Миколаївській області ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка кримінальне провадження № 0000090, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05 березня 2019 року по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Новокрасне Арбузинського району Миколаївської області, громадянина України, не одруженого, не працюючого, на утриманні неповнолітніх та/або непрацездатних осіб не має, студента Миколаївського професійного ліцею №13, зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий, -

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України, -

ВСТАНОВИВ :

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків, що настали, а також форми вини і мотивів кримінального правопорушення

Суд визнав доведеним, що 16 лютого 2019 року, близько 23 год. 00 хв., більш точного часу в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_5 , перебуваючи на вул. Хліборобній в с. Новокрасне Арбузинського району Миколаївської області, реалізуючи умисел, направлений на спричинення ОСОБА_8 тілесних ушкоджень невизначеного ступня тяжкості, який виник у нього раптово на грунті конфлікту, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, умисно наніс ОСОБА_8 один удар кулаком в область обличчя та один удар ногою в область обличчя, спричинивши тим самим середньої тяжкості тілесні ушкодження у виді перелому альвеолярного відростку верхньої щелепи справа, перелому кісток носа, перелому стінок пазух верхньої щелепи, які не є небезпечними для життя і не потягли за собою наслідків, передбачених ст.121 КК України, але спричинили тривалий розлад здоров`я.

Таких висновків суд дійшов, провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні усіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, ураховуючи положення ст. 84 КПК України щодо доказів і оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості й достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Позиція учасників судового провадження

Так, обвинувачений ОСОБА_5 , який на час ухвалення вироку досяг повноліття, показав, що, точної дати не пам`ятає, приблизно навесні 2019 року, він, його брат ОСОБА_11 та ОСОБА_8 знаходились на вул. Толстого, 6. Десь близько 23 год. 00 хв. вони роз`їхались.

Він разом з братом пішли до бару, звідки зателефонували ОСОБА_8 та запропонували йому приєднатись до них. Однак, він почав виражатись на їх адресу нецензурною лайкою і погрожувати. Також він вказав місце, де б вони могли зустрітись аби вирішити конфліктну ситуацію.

Тоді вони з братом пішли на АДРЕСА_1 , де зустріли потерпілого і його батька.

ОСОБА_8 відразу накинувся на його брата ОСОБА_11 , а коли він почав їх розбороняти, то потерпілий виражався на його адресу нецензурною лайкою.

Тоді він завдав йому удар в обличчя, а після того, як ОСОБА_11 та ОСОБА_8 впали на землю, він наніс останньому ще один удар ногою в обличчя.

Де в цей час знаходився батько ОСОБА_8 не знає. Після цього він пішов додому, а ОСОБА_8 забрав його батько.

При цьому, обличчя потерпілого було в крові.

Законний представник обвинуваченого ОСОБА_6 пояснила суду, що очевидцем події вона не була, однак, знає, що ОСОБА_8 зустрічався із дівчиною на ім`я ОСОБА_12 .

Точної дати не пам`ятає, у вечірній час, ОСОБА_8 , ОСОБА_12 , її син ОСОБА_5 та ОСОБА_11 перебували в будинку АДРЕСА_1 , звідки збирались йти в бар.

Тоді ОСОБА_12 попросила відвезти її додому, аби переодягти дитину, що викликало у ОСОБА_8 ревнощі.

Потерпілий ОСОБА_8 показав суду, що 16 лютого 2019 року йому зателефонував ОСОБА_11 та запросив його до бару, однак, коли він відмовився, останній почав виражатись нецензурною лайкою.

Тоді ОСОБА_11 запитав де він знаходиться, на що він відповів, що перебуває у брата.

Коли брат почув, що він посварився із ОСОБА_11 , то зателефонував його батькові аби той прийшов та забрав його.

Після того, як його батько прийшов за ним до будинку брата, вони рушили додому, однак, по дорозі зустріли ОСОБА_5 та ОСОБА_11 .

При цьому, ОСОБА_5 вдарив його кулаком в обличчя, після чого він впав на землю, а коли хотів піднятись, то відчув удар в ліву частину обличчя, у тому числі, й по зубам, після чого в голові все дзвеніло.

Після події він тривалий час лікувався на стаціонарі в м. Миколаєві, а потім ще в Арбузинській ЦРЛ амбулаторно.

Ці показання обвинуваченого, його законного представника та потерпілого, враховуючи, що вони отримані у передбачений законом спосіб і сприймались судом безпосередньо, слід визнати допустимим, а також належними, оскільки вони прямо і непрямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають для нього значення, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Оцінка інших доказів, наданих стороною обвинувачення на підтвердження обставин кримінального правопорушення

Свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , будучи допитаними згідно із положеннями ст.352 КПК України та попередженими про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України, кожен окремо, дали суду аналогічні за змістом показання, суть яких зводиться до того, що 16 лютого 2019 року, близько 23 год. 00 хв. ОСОБА_8 перебував у будинку свого брата ОСОБА_13 .

В цей час ОСОБА_8 зателефонував ОСОБА_11 і сказав, що зараз він розбереться із ним.

Потім ОСОБА_13 зателефонував батькові потерпілого ОСОБА_16 аби той прийшов за сином і забрав його.

Коли потерпілий разом з батьком залишили будинок ОСОБА_13 і вийшли на вулицю Хліборобну в с. Новокарсне Арбузинського району, то свідки бачили як їм назустріч йшла компанія із декількох чоловік, серед яких були ОСОБА_5 та ОСОБА_11 , а Зоря Аркадій тривав в руках палицю.

Після чого відразу почалась бійка, свідки підбігли до місця події, де почали розбороняти ОСОБА_17 , ОСОБА_5 та ОСОБА_11 , які накинулись на ОСОБА_8 .

Хто саме і скільки ударів наніс потерпілому свідки не бачили, однак, коли вони підбігли, то обличчя ОСОБА_8 вже було в крові.

При цьому, свідок ОСОБА_13 вказав, що через деякий час в селі подейкували як ОСОБА_5 розповідав, що на його кросівках залишились зуби ОСОБА_8 .

Тож, допитавши свідків сторони обвинувачення, обставин, визначених ст. 87 КПК України в ході їх допиту і протягом усього судового розгляду судом установлено не було, а так само як і будь-яких даних, передбачених ч. 2 ст. 96 КПК України щодо свідків, як то, показання, документи, які підтверджують їх репутацію, зокрема, щодо засудження за завідомо неправдиві показання, обман, шахрайство або інші діяння, що підтверджують нечесність останніх, суд також у своєму розпорядженні не мав.

Відповідно, суд сприймає показання свідків як достовірні і належні, позаяк, вони кореспондуються за своєю суттю з іншими фактичними обставинами, що випливають із інших досліджених доказів, у тому числі, щодо часу, місця і наслідків кримінального правопорушення.

Крім того, суд із дотриманням правил ст.358 КПК України дослідив надані стороною обвинувачення документи, як то, висновок експерта, що містять у собі зафіксовані відомості, які, у свою чергу, можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Так, згідно висновку експерта № 89-М від 14 березня 2019 року у ОСОБА_8 виявлено перелом альвеолярного відростку верхньої щелепи справа, перелом кісток носа, переломи стінок пазух верхньої щелепи та синці обличчя.

Дані тілесні ушкодження могли утворитись у строк, вказаний в ухвалі від дії тупого (их) твердого (их) предмету (ів) ( руки, ноги, пальця, не менше, як від одного удару) і відносяться до категорії середньої тяжкості як такі, що потягли за собою тривалий розлад здоров`я.

Вказані тілесні ушкодження при падінні в висоти власного зросту утворитись не могли.

При цьому, оскільки висновок експерта у частині часу виникнення у потерпілого тілесних ушкоджень містить посилання на ухвалу, то суд відмічає, що ухвалою слідчого судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 12 березня 2019 року в рамках даного кримінального провадження призначено судово медичну експертизу, у тому числі, щодо тяжкості тілесних ушкоджень, причинених ОСОБА_8 , механізму їх утворення, локалізації і давності, у мотивувальній частині якої відображені події, що мали місце 16 лютого 2019 року.

Отже, висновок експерта суд сприймає як належний у розумінні положень ст. 85 КПК України, оскільки він містить відомості щодо наявності тілесних ушкоджень у потерпілого, їх кількість, характер, локалізацію та механізм утворення, а також ступінь тяжкості, що має значення, у тому числі, й для правової кваліфікації діяння.

До того ж, висновок відповідає вимогам ст.ст. 101,102 КПК України, у тому числі й щодо змісту і даних про попередження експерта про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України, у той час як будь яких відомостей, що стосуються знань, вмінь, кваліфікації, освіти та підготовки експерта сторони, з метою спростування достовірності його висновків, у суді не надавали.

Самі ж дослідження ґрунтуються на медичних документах, наданих експерту, і проведені за наявності належної правової підстави, як то, ухвали слідчого судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 12 березня 2019 року.

Тож, усі ці докази, як кожен окремо, так і у сукупності, як то, показання обвинуваченого, потерпілого, свідків, а також документи, підтверджують обставини, регламентовані ст. 91 КПК України, щодо події кримінального правопорушення (його часу, місця, способу і обставин його вчинення), у тому числі перебігу подій, тяжкості тілесних ушкоджень і винуватості обвинуваченого, зокрема, форми його вини, мотивів і мети вчиненого діяння.

Крім цього, у порядку ст. 485 КПК України, судом було з`ясовано повні і всебічні відомості про особу обвинуваченого, який на час вчинення злочину був неповнолітнім, як то, його вік, стан здоров`я та рівень розвитку, соціально-психологічні риси, ставлення до вчиненого ним діяння, умови життя та виховання.

При цьому, процесуальні джерела доказів, зокрема, висновок експерта, зібрані у цілому із застосуванням належної правової процедури, оскільки відповідні фактичні дані були одержані із належних процесуальних джерел, уповноваженим суб`єктом і у належному процесуальному порядку за наявності правових підстав.

А будь якого істотного порушення прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, під час здійснення досудового розслідування, а також доказів, що здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, судом не виявлено і сторонами не доведено.

Стосовно ж наданих стороною обвинувачення інших документів, у тому числі, й процесуальних, як то, постанова про призначення групи прокурорів, наказ № 29 від 24 квітня 2019 року «Про розподіл обов`язків між працівниками Арбузинського відділу Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області», протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 05 березня 2019 року, відомості про її реєстрацію від 05 березня 2019 року, витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 05 березня 2019 року, клопотання слідчого СВ Арбузинського ВП Братського ВП ГУНП в Миколаївській області про призначення судово- медичної експертизи та постанову слідчого СВ Арбузинського ВП Братського ВП ГУНП в Миколаївській області від 14 березня 2019 року про зміну правової кваліфікації кримінального правопорушення, то суд виходить із того, що у змагальному процесі повинні розглядатися не лише докази, які безпосередньо стосуються фактів учиненого правопорушення, а й інші докази, які можуть стосуватися допустимості, достовірності та повноти останніх ( рішення ЄСПЛ від 11 грудня 2008 року у справі «Мирилашвілі проти Росії») і розцінює їх у цьому контексті.

Будь-яких інших доказів у ході судового розгляду сторонами обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК України, враховуючи, що суд, діючи згідно принципу об`єктивності та неупередженості, створив їм необхідні умови для реалізації їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.

Стаття Закону України про кримінальну відповідальність, що установлює санкцію за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнаються обвинувачений

Отже, суд за своїм внутрішнім переконанням, сформованим у порядку ст. 94 КПК України, шляхом оцінки наданих у його розпорядження доказів, як кожного окремо, так і їх сукупності, у тому числі, їх обсягу, приходить до висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, за обставин, доведених стороною обвинувачення перед судом із дотриманням стандарту «beyond reasonable doubt», тобто, із таким ступенем достовірності доказів, за якого тягар доведення із сторони обвинувачення суд визнає знятим, а фактичні обставин доведеними таким чином, аби виключити будь яку іншу версію події.

Тому у ракурсі установлених фактичних обставин справи шляхом зіставлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню у цьому випадку, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом України, суд кваліфікує дії ОСОБА_5 за ч.1 ст. 122 КК України, так як він спричинив потерпілому умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягли за собою наслідків, передбачених ст. 121 КК України, але спричинили тривалий розлад здоров`я.

До того ж суд не вбачав підстав для виходу за межі висунутого ОСОБА_5 обвинувачення згідно із ч.3 ст. 337 КПК України у частині зміни правової кваліфікації його дій, оскільки відомостей, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення у даному випадку, або необхідних для захисту прав людини і її основоположних свобод, не виявив.

А будь яких інших доказів, які б спростували такі висновки, суд, виходячи із принципу змагальності сторін, не здобув.

Мотиви призначення покарання

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому, суд ураховує те, що регламентований процесуальним законом особливий порядок здійснення кримінального провадження щодо неповнолітніх поширюється і на осіб, які досягли повноліття під час здійснення кримінального провадження.

Тому, суд, згідно із ч.1 ст. 103 КК України, при призначенні покарання обвинуваченому, який на час вчинення кримінального правопорушення (злочину) був неповнолітнім, крім обставин, передбачених у статтях 65-67 цього Кодексу, враховує умови його життя та виховання, вплив дорослих, рівень розвитку, у тому числі інтелектуальні та психологічні особливості.

Так, відповідно до ст. 65 КК України, ураховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, а також відомості, регламентовані ст.487 КПК України щодо умов життя, виховання та навчання обвинуваченого, який на час вчинення злочину був неповнолітнім.

Тож в аспекті ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд бере до уваги класифікацію злочинів за ст. 12 КК України, зокрема, те, що вчинене кримінальне правопорушення відноситься до злочинів середньої тяжкості (ч.3 ст. 12 КК України), особливості й обставини його вчинення у даному, конкретному випадку, тобто форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, у тому числі, для потерпілого, зокрема, кількість та локалізацію тілесних ушкоджень, що спричинені потерпілому, його тривале лікування, як стаціонарно, так і амбулаторно, а також його поведінку обвинуваченого до, під час та після вчиненого злочину, зокрема, обвинувачений не намагався надати потерпілому допомогу відразу після чинення злочину, на час розгляду справи не відшкодував спричиненої йому шкоди, ані моральної, ані не матеріальної, принаймні, хоча б частково.

Крім цього, у аспекті відношення обвинуваченого до вчиненого ним злочину, суд відмічає те, що він визнав свою провину, давав показання, якими висвітлив обставини скоєного, та які кореспондуються із сукупністю інших досліджених доказів,

У той час як обвинувачений раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, будь які заходи впливу, передбачені законом, до нього не застосовувались, не працює, не одружений, на утриманні неповнолітніх і непрацездатних осіб не має, має постійне місце реєстрації та проживання, де матеріально побутовими умовами забезпечений, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, так само, як і на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 та на обліку уповноваженого органу з питань пробації, спиртними напоями не зловживає, допустимо характеризується за місцем проживання.

Крім того, обвинувачений є дитиною інвалідом, однак, має хороший фізичний розвиток, у той час, як дані про його розумові відсталість відсутні.

Згідно Звіту про неповнолітнього обвинуваченого у кримінальному провадженні, затвердженому 21 червня 2019 року провідним спеціалістом служби у справах дітей Арбузнської районної державної адміністрації Миколаївської області ОСОБА_10 , обвинувачений навчається, має середній рівень знань, грану пам`ять і може засвоювати навчальний матеріал, надає перевагу предметам гуманітарного циклу, полюбляє спорт, має хороший фізичний розвиток.

За час проживання на території Новокрасненської сільської ради ОСОБА_5 проявив себе як з позитивної, так і з негативної сторони, має неврівноважений характер, однак, скарг на його поведінку до сільської ради не надходило, до адміністративної відповідальності не притягувався.

Користується повагою однокурсників, коректний з працівниками ліцею, на зауваження реагує адекватно, має врівноважений характер і не має шкідливих звичок, легко піддається сторонньому впливу.

Обвинувачений підтримує гарні стосунки з матір`ю, допомагає їй по господарству, зокрема, сім`я в поле зору служби у справах сім`ї не потрапляла, соціальна робота із сім`ю не проводилась і під соціальним супроводом сім`я, у якій проживає обвинувачений, не перебуває.

Згідно досудової доповіді, складеної інспектором Арбузинського МРВ філії «Державної установи «Центр пробації» в Миколаївській області 30 жовтня 2019 року, ризик вчинення ОСОБА_5 повторного кримінального правопорушення оцінюється як низький, а його виправлення без позбавлення волі можливе і не становить високої небезпеки для суспільства.

Обставиною, що пом`якшує покарання, згідно із п.3 ч.1 ст. 66 КК України, є вчинення злочину неповнолітнім.

Зокрема, як роз`яснив Верховний Суд України у постанові Пленуму № 5 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про злочини неповнолітніх» ця обставина обов`язково має враховуватись при призначенні покарання, незалежно від того, чи досяг обвинувачений на час

розгляду справи повноліття.

Однак, будь яких інших обставин, чи то із числа передбачених ст. 66 КК України, чи то інших, які б тією чи іншою мірою здатні були б вплинути на призначення покарання у бік його пом`якшення, суд не установив.

Між, суд відхиляє доводи обвинувачення про наявність щирого каяття у цьому випадку, зокрема, через таке.

Так, ККС ВС у своїй постанові від 18 вересня 2019 року у справі № 166/1065/18 вказав на те, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися у визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого.

При цьому, як вказав Суд, факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Проте, у цій ситуації, суд, з огляду на матеріали справи та показання її учасників, не переконався у дійсності щирого розкаяння обвинуваченого, принаймні, відсутні будь які дані, що він намагався якимось чином допомогти потерпілому, компенсувати йому понесені втрати, чи то матеріальні, чи то моральні чи, бодай, попросив вибачення.

Тому суд відхиляє доводи захисту про можливість застосування ст. 69 КК України, оскільки остання застосовується за умови не тільки дійсності кількох обставин, що пом`якшують покарання, а одночасно істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Доводи захисту щодо сприяння розкриттю злочину взагалі нічим не підтверджені і ґрунтуються на помилковому розумінні вказаної обставини.

Одночасно, відсутні й обставини, які обтяжуються покарання відповідно до ст. 67 КК України.

Тому підстав для застосування ст.ст. 69, 69-1 КК України суд не знаходить у зв`язку з відсутністю передумов, за яких ці правові норми мають змогу бути застосовані.

Як наслідок, суд приходить до висновку, що покарання обвинуваченому належить призначити у межах санкції ч.1 ст. 122 КК України у виді позбавлення волі, однак, із застосуванням ст. 75 того ж Кодексу та покладенням обов`язків із числа регламентованих ст. 76 того ж Кодексу.

Зокрема, суд, з урахуванням положень ст. 104 КК України, з огляду на тяжкість злочину, як то, те, що він учинив злочин середньої тяжкості, характер, локалізацію та кількість спричинених ним тілесних ушкоджень, наслідки, що настали, мету і мотиви діяння, а також на особу обвинуваченого у світлі умов його життя, соціального та матеріального становища, того, що він раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, навчається, прийнятно характеризується за місцем проживання та навчання, його молодий вік, що у ракурсі цих даних у поєднанні їх з іншими факторами у справі свідчать про можливість відбування ним покарання без ізоляції від суспільства.

А отже, про можливість належної соціалізації обвинуваченого і його допустиму репутацію свідчить характер вчиненого кримінального правопорушення в сукупності із його особою та відсутністю будь-яких непомірних наслідків для інтересів суспільства, які б безумовно превалювали над принципом поваги до свободи особистості і дали б змогу суду прийти до висновку про необхідність призначення більш суворого покарання.

Водночас, підстав для покладення на окрему особу обов`язку щодо нагляду за засудженим та проведення із ним виховної роботи, суд не убачає через відсутність відповідного прохання і клопотання будь якої особи.

Приймаючи рішення про вид покарання, суд, крім наведеного вище, виходив ще й із того, що покарання у виді виправних робіт не може бути застосоване у цьому випадку, так як обвинувачений не працевлаштований.

Водночас, обмеження волі не входить до переліку тих видів покарань, які можуть бути призначені, у тому числі, й особі, яка на час вчинення правопорушення була неповнолітньою ( ч.3 ст. 61, ч.1 ст. 89 КК України).

А інших видів покарань санкція ч.1 ст. 122 КК України не містить.

За такого, суд вважає неприйнятною позицію сторони обвинувачення про можливість призначення ОСОБА_5 покарання у виді обмеження волі.

При цьому, покарання у виді позбавлення волі може бути призначене у даному випадку в силу дії норми п.2 ч.3ст.102 КК України, у той час, як визначених кримінальним законом передумов для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності чи застосування примусових заходів виховного характеру, суд не установив.

Щодо розміру покарання, то суд виходив із наявних у нього дискреційних повноважень і прийшов до висновку, що визначений його розмір за установлених обставин є достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень), як ним самим, так і іншими особами, а також для його соціалізації.

Визначена міра (вид і розмір) покарання відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи,- воно має бути законним (несвавільним) і пропорційним, тобто, не становити надмірного тягаря для особи, інакше кажучи, бути явно несправедливим.

Зокрема, щодо розміру обраного виду покарання, суд виходив із тяжкості вчиненого злочину, наслідків, що настали для потерпілого, а також поведінки обвинуваченого до, під час та після вчинення злочину, у тому числі й відсутність у суду даних про відшкодування потерпілому шкоди, принаймні, у тому розмірі, який сам обвинувачений вважав би за доречне.

Щодо інвалідності обвинуваченого, то сторона захисту не надала суду будь яких відомостей про це, утому числі й щодо її групи чи захворювання.

Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд

Щодо заявленого в рамках кримінального провадження цивільного позову, то суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши надані ними доказами з точки зору належності і допустимості, та розглянувши сам спір на підставі ч. 5 ст. 128 КПК України, за правилами, встановленими цим Кодексом та в частині процесуальних відносин, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, які цим Кодексом не врегульовані, застосувавши норми Цивільного процесуального кодексу України в частині, що не суперечать засадам кримінального судочинства, вважає за необхідне зазначити про таке.

Так, цивільний позивач ОСОБА_8 пред`явив цивільний позов до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Зокрема, просив суд стягнути із цивільного відповідача на його користь 20 000,00 грн. матеріальної та 50 000,00 грн. моральної шкоди, а також судові витрати.

В ході розгляду судом цивільного позову, цивільний позивач просив суд залишити вимоги про стягнення матеріальної шкоди та судових витрат без розгляду, проти чого учасники справи не заперечували, і, одночасно, наполягав на вирішенні судом вимоги про стягнення на його користь моральної шкоди.

Тому суд, виходячи із принципу диспозитивності, на підставі п.5 ч.1 ст. 257 ЦПК України, за відсутності заперечень з боку учасників справи, вважає за необхідне залишити цивільний позов в частині вимоги про відшкодування матеріальної шкоди та судових витрат без розгляду.

В частині вимоги про моральної шкоди, то позов обгрунтовано тим, що потерпілому спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження, через що він тривалий час знаходився на стаціонарному лікуванні, не міг працювати, у зв`язку із чим втратив заробітну плату, переніс хірургічну операцію та страждав фізично і психологічно.

Цивільний відповідач, у свою чергу, позов визнав частково, у розмірі 3 000,00 4 000,00 грн. і будь яких доводів на спростування викладених у позові обставин не наводив.

Тому суд, вирішуючи порушені цивільним позивачем вимоги, виходив із наступного.

Відповідно до вимог ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої або членів її сім`ї; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності та ділової репутації.

Частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

При цьому, в п. 3, 5 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ.

При вирішені спору про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в який матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Водночас, згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи № 6-183цс14 від 03.12.2014 року, законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен довести факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Отже, саме на цивільному відповідачеві лежить тягар доведення того, що шкоду завдано не з його вини, проте, цивільний відповідач належними доказами не довів відсутності своєї вини в заподіянні потерпілому моральної шкоди, апріорі, судом визнано доведеним, що внаслідок дій обвинуваченого потерпілому було спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження, що потягло за собою тривале лікування і зміни у життєдіяльності у бік їх негативної спрямованості, та, відповідно, і моральну шкоду, що суттєвою мірою спричинило вплив на його повсякденне життя і призвело до тих чи інших обмежень, моральних страждань, пов`язаних із здоров`я.

При цьому, до цивільного позову були додані докази щодо тривалості лікування, і, зокрема, зовнішнього вигляду потерпілого після події.

Такі наслідки суд розцінює як істотне порушення життєвого укладу потерпілого, понесення ним вимушених втрат і втрату на певний час нормальних суспільних зв`язків.

За таких обставин, враховуючи тяжкість вимушених змін у життєвих і трудових стосунках потерпілого, часу та зусиль, необхідних для відновлення його попереднього стану, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає достатнім розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню на користь потерпілого в сумі 35 000,00 грн.

Як наслідок, суд вважає за доречне цивільний позов у частині стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Запобіжний захід обвинуваченому не обирався та підстав для його обрання згідно із законом на даному етапі немає.

Долю речових доказів та витрат на залучення експертів суд не вирішує через їх відсутність у цьому кримінальному провадженні.

Тож, із цих мотивів, керуючись ст.ст. 127, 129, 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ :

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст. 122 КК України, і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

На підставі ст. 75, 104 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю у 1 (один) рік.

Відповідно до п.п.1,2, ч.1, п. 2 ч.2 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_5 такі обов`язки :

1)періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2)повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

3)не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;

4)публічно попросити вибачення у потерпілого ОСОБА_8 .

Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_5 в частині стягнення матеріальної шкоди у розмірі 20 000,00 грн. та судовий витрат залишити без розгляду.

Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_5 в частині стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 35 000 (тридцять п`ять тисяч) грн. 00 коп. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили не обирати.

Вирок набирає законної сили після строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений шляхом подання апеляційної скарги до Миколавїського апеляційного суду безпосередньо або через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом 30 (тридцяти днів) із дня його проголошення.

Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1