Справа № 300/16/19
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.02.2020 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний судв складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретарки ОСОБА_4 , прокурори ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження №11-кп/4806/270/20 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 з доповненнями до неї на вирок Воловецького районного суду Закарпатської області від 06.02.2019.
Цим вироком:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Велика Добронь, Ужгородського району, громадянин України, зареєстрований та проживаючий за адресою АДРЕСА_1 , не працюючий, не одружений, з середньою освітою, судимий 25. 10. 2017 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області за ч. 1 ст. 187 КК України до 03(трьох) років позбавлення волі, звільнений умовно-достроково згідно ухвали Чортківського районного суду Тернопільської області від 19. 06. 2018 на невідбутий строк 11(одинадцять) місяців 21(двадцять один) день, засуджений:
- за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді 04 (чотирьох) років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.71 КК України до покарання за цим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25. 10. 2017 у виді 06 (шести) місяців позбавлення волі, і остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді 04 (чотирьох) років 06 (шість) місяців позбавлення волі.
Речові докази: вилучений 13. 11. 2018 "Verbatim CD-R 700 MB 52x speed vitesse velocidad 80 min compact disc Recordable" залишено в матеріалах кримінального провадження.
Запобіжний захід ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили - ухвалено не змінювати та продовжити строк його дії до набрання вироком законної сили, але не більше двох місяців - до 06. 04. 2019.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено обчислювати з часу затримання - з 23. 12. 2018.
Згідно вироку ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

23.10.2018 близько 03 год. ОСОБА_6 , знаходячись у АДРЕСА_2 , діючи умисно, повторно, маючи прямий умисел на заволодіння чужим майном, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, їх караність та настання суспільно - небезпечних наслідків, підійшов до потерпілого ОСОБА_9 , який в той час знаходився на вулиці, та не пояснюючи причини застосував до

-2-

нього фізичне насильство, яке виразилось у нанесенні декількох ударів пляшкою по голові потерпілого. В результаті нанесення удару потерпілий ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді: забійна рана голови та носу, які у відповідності до висновку експерта № 249 від 27.12.2018 потягли за собою розлад здоров"я строком до 06(шість) днів і по даній ознаці згідно п. 2.3.5. "Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень", затверджених наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995 кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що не спричинили короткочасного розладу здоров"я чи незначної стійкої втрати працездатності. Продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на відкрите заволодіння майном, належни мпотерпілому, ОСОБА_6 відкрито заволодів майном останнього шляхом виривання з руки потерпілого ОСОБА_9 чорної шкіряної сумки, в якій знаходилися грошові кошти у кількості 130 грн. та мобільний телефон марки "ERGO F 182 Point" вартістю 239 грн., внаслідок чого було спричинено потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 369 грн..
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 , не оспорюючи доведеність своєї винуватості у пред`явленому йому обвинуваченні та кваліфікацію дій, просить вирок суду першої інстанції скасувати та призначити йому менш суворе покарання. В обґрунтування апеляційних вимог вказує на те, що призначене судом першої інстанції покарання є несправедливим внаслідок надмірної суворості. Вважає, що судом при визначенні покарання належно не враховано обставини, що пом`якшують покарання, зокрема те, що він вину визнав, щиро розкаявся у вчиненому, завдані потерпілому збитки відшкодував. Також вказує, що судом безпідставно не враховано відсутність до нього претензій з боку потерпілого та наявність на його утриманні чотирьох малолітніх дітей, що слід було визнати пом`якшуючою покарання обставиною.

В доповненнях до апеляційної скарги, поданих в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , захисник адвокат ОСОБА_10 просить вирок суду щодо ОСОБА_6 скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 призначити менш суворе покарання. Також вважає, що судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_6 , належно не враховано наявність на утриманні у обвинуваченого чотирьох малолітніх дітей, а також його щире каяття, визнання вини та відшкодування потерпілому завданих збитків.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 на підтримання поданої апеляційної скарги з доповненнями до неї, промову прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги обвинуваченого з доповненнями до неї, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги та доповнення до неї, перевіривши матеріали кримінального провадження колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 з доповненнями до неїзадоволенню не підлягає, з таких підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією України принципу верховенства права. Тому суду слід неухильно додержуватись вимог про законність, обгрунтованість та вмотивованість вироку і ухвали в кримінальному провадженні.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі

-3-

об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Цих вимог кримінального процесуального закону у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 дотримано.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час судового розгляду ОСОБА_6 повністю визнавав себе винним у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення, що також підтвердив у суді апеляційної інстанції, у зв`язку з чим, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, в судовому засіданні зі згоди обвинуваченого та інших учасників судового процесу, суд першої інстанції, з`ясувавши добровільність позиції обвинуваченого та учасників судового провадження, правильність розуміння ними змісту вказаних обставин, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Викладені у вироку висновки про винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні злочину, а саме: відкритому викраденні чужого майна (грабіж), поєднананому з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненому повторно за обставин, зазначених у вироку ґрунтуються на зібраних доказах, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і ніким із учасників кримінального провадження не оскаржуються, внаслідок чого ці обставини, як і кваліфікація діянь обвинуваченого за ч. 2 ст. 186 КК України, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Разом з тим, посилання обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_10 наведені ними в апеляційній скарзі та доповненнях до неї на те, що судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_6 покарання не дотримано вимог ст. ст. 50,65 КК України і таке є надмірно суворим, є необгрунтованими.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що обвинувачений фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання "може", "вправі"; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема "особа винного", "щире каяття" тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст. ст. 66, 67 КК України), визначенні "інших обставин справи", можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа "Довженко проти України"), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи

-4-

оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Такий висновок узгоджується з позицією, висловленою в постанові Верховного Суду від 22.03.2018 у справі № 51-1985 км 18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к).

У відповідності до ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєний злочин, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, обставини пом`якшуючі та обтяжуючі покарання. Особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

З вироку суду першої інстанції вбачається, що покарання ОСОБА_6 за вчинений злочин призначено у відповідності до загальних засад призначення покарання, обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, в тому числі і з урахуванням характеру та ступеню суспільної небезпечності вчиненого ним злочину, всіх обставин справи і даних про його особу. Зокрема, як вбачається з вироку, суд першої інстанції при вирішенні питання про міру покарання обґрунтовано визнав обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 - щире каяття та визнання вини, а також не встановив обставин, що обтяжують його покарання .

Наведене свідчить про те, що судом враховані обставини, на які посилався в апеляційній скарзі обвинувачений та його захисник в доповненні до неї, зокрема, визнання вини та щире каяття обвинуваченого.
Оцінюючи доводи про безпідставне невизнання судом першої інстанції обставини, яка на думку обвинуваченого та його захисника, має пом`якшувати покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , а саме, добровільне відшкодування потерпілому завданих збитків, то колегія суддів зазначає, що добровільне відшкодування завданого збитку має місце тоді, коли винна особа з власної ініціативи відшкодовує спричинені злочином збитки. Проте, як вбачається із матеріалів кримінального провадження, відшкодування завданих збитків було не з ініціативи обвинуваченого, а майно потерпілого було йому повернуто в зв`язку з тим, що обвинуваченого було затримано працівниками поліції після вчинення кримінального правопорушення.
Що стосується апеляційних вимог обвинуваченого ОСОБА_6 , на які також звернув увагу і захисник у поданому доповненні до апеляційної скарги, щодо безпідставного неврахування судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_6 покарання наявність на його утриманні чотирьох малолітніх дітей, апеляційний суд вважає такі непереконливими, оскільки дана обставина не знаходить свого підтвердження у матеріалах кримінального провадження. Не вбачається таких даних і, з довідки №2518 від 24. 10. 2018, виданої селищним головою Воловецької селищної ради Воловецького району про склад сім`ї ОСОБА_6 ..

-5-

Тому, з врахуванням усіх обставин кримінального провадження, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 186 КК України, у виді позбавлення волі на строк чотири роки, яке останній має відбувати реально, та яке, на думку апеляційного суду, буде достатнім для реальної корекції соціальної поведінки останнього та запобігання продовженню злочинної діяльності.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині призначення ОСОБА_6 покарання в мінімальних межах санкції статті кримінального закону відповідає вимогам, передбаченим ст. ст. 50, 65, 66, 67 КК України і не може бути визнане явно несправедливим внаслідок надмірної суворості. Крім того, призначаючи ОСОБА_6 остаточне покарання у відповідності до ст. 71 КК України за сукупністю вироків, суд застосував принцип часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком, що також не свідчить про несправедливість призначеного покарання через його суворість.
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Бемер проти Німеччини» від 03.10.2002, Європейський суд з прав людини зазначив, що «виконання вироку, який передбачає позбавлення свободи, призупиняють, якщо можна розраховувати, що вирок служитиме засудженому як попередження і що він не здійснюватиме нові злочини в майбутньому, навіть без впливу, спричиненого відбуванням покарання. Роблячи такий прогноз, суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою».

При прийнятті рішення колегія суддів враховує, що обвинувачений ОСОБА_6 раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних злочинів, в тому числі за вчинення тяжких корисливих злочинів проти власності, за вчинення яких відбував реальну міру покарання у виді позбавлення волі, судимості за які не зняті та не погашені в установленому законом порядку, і знову повторно вчинив умисний корисливий тяжкий злочин проти власності під час умовно-дострокового звільнення, що свідчить про його відверте небажання ставати на шлях виправлення.

Вказане у своїй сукупності давало підстави суду першої інстанції прийти до висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_6 неможливе без ізоляції його від суспільства, а покарання необхідно призначити у виді позбавлення волі, в межах санкції статті.

Із таким висновком погоджується і колегія суддів, оскільки судом першої інстанції при винесенні вироку щодо ОСОБА_6 дотримано вимоги ст. ст. 50, 65 КК України та призначено покарання, яке на думку апеляційного суду, відповідає особі обвинуваченого та ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, а також співмірним вчиненому протиправному діянню, і не може вважатися явно несправедливим внаслідок суворості.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09. 2009 (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

-6-

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції при ухваленні даного вироку дотримався вимог як закону про кримінальну відповідальність, так і кримінального процесуального закону, призначивши обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, яке за своїм видом та розміром відповідає особі винного та обставинам кримінального правопорушення.
Інші доводи апеляційної скарги та доповнення до неї вказаних висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути враховані при призначенні особі покарання.

Згідно з ч. 1 п.1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б могли стати підставою для скасування чи зміни вироку суду першої інстанції, не встановлено, а тому колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги обвинуваченого з доповненнями до неї без задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 з доповненнями до неї залишити без задоволення, а вирок Воловецького районного суду Закарпатської області від 06. 02. 2019 щодо ОСОБА_6 без змін.
На ухвалу апеляційного суду безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду може бути подана касаційна скарга протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді