Дата документу 21.04.2020 Справа № 334/5182/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 334/5182/19 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. №11-кп/807/837/20 Доповідач 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 в режимі відеоконференції з ДУ «Запорізький слідчий ізолятор»,

адвоката ОСОБА_8 ,

розглянула 21 квітня 2020року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 2 березня 2020 року, якою в рамках кримінального провадження продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України.

Як вбачається з матеріалів контрольного провадження, в провадженні Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя перебуває на розгляді кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України.

В судовому засіданні прокурори вважають за доцільне продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки існують ризики, передбачені ст.177 КПК України та підстави для зміни запобіжного заходу на більш м`які відсутні.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 2 березня 2020 року задоволено клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 терміном на 60 днів до 30 квітня 2020 року, без визначення розміру застави, оскільки злочин вчинено із застосуванням насильства, що передбачено п.1 ч.4 ст.183 КПК України.Приймаючи таке рішення, суд врахував дані про особу обвинуваченого, наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, що унеможливлює застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 , не погоджуючись із ухвалою суду вважає її незаконною та необґрунтованою і такою, що прийнята судом без урахування особи обвинуваченого, а жодний ризик передбачений ст. 177 КПК України прокурором не доведений. Так, немає законних підстав вважати, що ОСОБА_7 буде переховуватися від органів досудового розслідування або суду, оскільки останній має постійне місце проживання та реєстрації, де мешкає з бабусею та своєю малолітньою донькою, з якими має стійкі соціальні зв`язки та зобов`язується завжди за першим викликом своєчасно з`являтися до суду. Також, необґрунтовані доводи щодо незаконного впливу на потерпілого або свідків, оскільки 26.02.2020 року потерпілий ОСОБА_10 був допитаний судом і в своїх показаннях пояснив суду, що не має до обвинуваченого претензій. Ризик того, що ОСОБА_7 може вчинити інше кримінальне правопорушення не підтверджено жодним доказом, а висновок прокурора та суду щодо перешкод з боку обвинуваченого у кримінальному провадженні взагалі не вмотивований. При цьому, досудове розслідування закінчено, а доказова база, зібрана стороною обвинувачення і не перебуває у веденні прокурора. Крім того, обвинувачений ОСОБА_7 на обліку у психо- та нарко- диспансері не перебуває, при зміні запобіжного заходу бажає працевлаштуватися і допомагати матеріально своїй родині, за місцем проживання характеризується позитивно, є віруючою людиною, прихожанином храму. Просить ухвалу скасувати та винести нову ухвалу, якою задовольнити клопотання сторони захисту та змінити обвинуваченому запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт з визначенням часу доби з 21 години вечора до 06 години ранку не покидати житло та із покладенням на нього обов`язків передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Позиції учасників судового провадження.
Захисник та обвинувачений підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити.

Прокурор висловив заперечення вимогам апеляційних скарг.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Згідно ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Положеннями ст. 199 КПК України регламентовано порядок продовження строку тримання під вартою.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, зокрема можливість переховування від суду, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству через високу ймовірність вчинення ОСОБА_7 іншого кримінального правопорушення з огляду на попередні неодноразові судимості обвинуваченого.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування ("Бекчиєв проти Молдови" §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти ("Ідалов проти Росії", "Гарицьки проти Польщі", "Храїді проти Німеччини", "Ілійков проти Болгарії"), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин ("Сельчук проти Туреччини", "Мацнеттер проти Австрії").

Надаючи оцінку можливості обвинуваченогоОСОБА_7 переховуватися від суду, суд бере до уваги серйозність висунутого останньому обвинувачення за ч. 3 ст. 187 КК України, та очікуване покарання у виді позбавлення волі строком до дванадцяти років, у разі визнання останнього винним, отже існує певна ймовірність того, що обвинувачений з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого йому злочину, може вдатися до відповідних дій.

Відповідаючи на доводи захисника, слід зауважити, що стадія кримінального провадження, в якому ОСОБА_7 вже висунуто обвинувачення і триває судовий розгляд у суді першої інстанції, не дозволяє колегії суддів досліджувати питання, пов`язані з оцінкою доказів з точки зору їх належності, допустимості та достатності, не надає оцінки і правильності кваліфікації дій обвинуваченого, що пов`язано між собою, а перевіряє лише висновки суду на предмет наявності ризиків та існування вагомих підстав для продовження тримання особи під вартою.

Також, апеляційний суд вважає ризик незаконного впливу ОСОБА_7 на свідків доведеним, з огляду, що триває судовий розгляд на стадії допиту свідків.

При цьому, враховуючи проведений судом першої інстанції допит потерпілого та висловлена ним позиція, ризик здійснення тиску саме на потерпілого слід визнати не підтвердженим, що натомість, з урахуванням інших встановлених обставин, не впливає на висновок суду першої інстанції.

Одночасно, заслуговують на увагу і дані щодо попереднього притягненняОСОБА_7 до кримінальної відповідальності, зокрема, вчинення злочину у період іспитового строку за попереднім вироком, що свідчить на користь ризику вчинення іншого кримінального правопорушення.

Отже, наявність ризиків у межах даного кримінального провадження ґрунтується на реальних фактичних даних, доведених в судовому засіданні, а тому доводи апеляційної скарги сторони захисту щодо незгоди із зазначеними вище ризиками,колегія суддів вважає непереконливими.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства ("Летельє проти Франції").

Відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням обставин висунутого обвинувачення щодо вчинення насильницького злочину, який інкримінується ОСОБА_7 , даних про його особу, який притягувався до кримінальної відповідальності, не працював, постійного джерела доходу не мав, розлучений, судова колегія погоджується із висновками суду першої інстанції про недоцільність застосування іншого запобіжного заходу, про який просили захисник і обвинувачений.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку стосовно доцільності продовження строку дії раніше застосованого запобіжного заходу.

Відомості стосовно наявності дитини та бажання обвинуваченого працевлаштуватися не здатні спростувати висновок місцевого суду.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 та відсутності підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 2 березня 2020 року, якою в рамках кримінального провадження продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4