Справа №576/556/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/671/19 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання -

ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 576/556/19 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 16 травня 2019 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Пустогород, Глухівського району, Сумської області та мешканця АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. ч. 2, 3 ст. 185 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:

До апеляційного суду надійшла апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 , згідно якої просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання, призначивши покарання у виді обмеження волі.

Даним вироком ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 185 КК України і призначено йому покарання:

- за ч. 2 ст. 185 КК України у виді 1 року 6 місяців обмеження волі;

-за ч. 3 ст. 185 КК України у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді 3 років позбавлення волі.

Ухвалено початок строку відбування покарання рахувати з моменту фактичного затримання.

Вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 28 лютого 2019 року виконувати самостійно.

Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави 2431 грн. в рахунок відшкодування за проведення судових експертиз.

Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 12 лютого 2019 року на майно потерпілої ОСОБА_9 .

В обґрунтування поданої апеляційної скарги обвинувачений зазначає, що під час досудового розслідування та судового провадження він вину визнав повністю, щиро покаявся, сприяв розкриттю злочину, а суд цього не врахував.

Також, судом не було враховано наявність позитивних характеристик за місцем роботи та проживання, наявність постійного місця роботи, стан здоров`я дружини.

Вважає, що судом безпідставно не було застосовано ст. 69 КК України при призначенні йому покарання.

Згідно з вироком суду, в період з 20 січня 2019 року по 23 січня 2019 року, ОСОБА_6 , діючи повторно, шляхом вільного доступу до гаражу, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , таємно викрав майно належне ОСОБА_10 на загальну суму 1220 грн.

01 лютого 2019 року, близько 08 год. 30 хв., ОСОБА_6 , проник до домоволодіння АДРЕСА_3 , належного ОСОБА_9 , звідки повторно, таємно викрав майно потерпілої ОСОБА_9 на загальну суму 418 грн.

Цього ж дня, близько 09 год., ОСОБА_6 , проник до літньої кухні домоволодіння АДРЕСА_4 , належного ОСОБА_11 , звідки таємно, повторно викрав майно належне ОСОБА_11 на загальну суму 277 грн. 12 коп.

02 лютого 2019 року, близько о 09 год. 40 хв., ОСОБА_6 , проник до домоволодіння АДРЕСА_5 , належного ОСОБА_12 , звідки повторно, таємно викрав майно належне ОСОБА_12 на загальну суму 390 грн.

Вислухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу, думку прокурора, яка заперечувала проти апеляційної скарги та вважала вирок суду законним і обґрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла наступного висновку.

За змістом частини 3 статті 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Як вбачається із змісту вироку, суд у порядку статті 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих обставин, які ніким не оспорювались.

Відповідно до частини 3 статті 349 КПК України, суд з`ясував у обвинуваченого ОСОБА_6 чи правильно він розуміє зміст обставин, які ніким не оспорюються, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив обмеження права оспорювання обставин в апеляційному порядку.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих злочинів, за встановлених під час судового розгляду фактичних обставин, ґрунтується на досліджених у порядку, передбаченому ст. 349 КПК України доказами, показанням обвинуваченого ОСОБА_6 , який повністю визнав себе винними у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

Оскільки обвинувачений не заперечував проти скороченого дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, суд обмежився допитом обвинуваченого ОСОБА_6 та дослідженням матеріалів провадження, що характеризують особу винного, а тому обвинувачений позбавлений права оспорювати їх в апеляційному порядку.

Таким чином, дії ОСОБА_6 за ч. 2, 3 ст. 185 КК України кваліфіковані вірно.

Що стосується доводів апеляційної скарги про суворість призначеного покарання, то колегія суддів вважає їх безпідставними.

Так, відповідно до ст. 50 і 65 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а при його призначенні суд повинен враховувати як ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу винуватого, так і обставини, що пом?якшують та обтяжують покарання.

Як зазначено у правовій позиції в постанові ВСУ від 04 квітня 2011 року у справі № 5-1кс11, норми Особливої частини КК мають базуватися на нормах Загальної частини цього Кодексу. Це спеціально зазначено законодавцем у ст. 65 КК України, в якій установлено загальні засади призначення покарання і згідно якої суд призначає покарання не тільки в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, і, зважаючи на ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом?якшують і обтяжують покарання, але й відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК України, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру, в тому числі й ті положення, що передбачені ч. 1 ст. 69 КК України, згідно яких, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов?язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально - вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і ЄСПЛ (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

З кримінального провадження убачається, що призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, які є злочинами середньої тяжкості та тяжкими, особу винного, який раніше неодноразово засуджувався, зокрема за тяжкі злочини, характеристику його, як особи, що систематично вживає алкогольні, довідку з приводу не перебування на обліку у лікаря психіатра та перебування на обліку у лікаря нарколога з діагнозом «хронічний алкоголізм ІІ стадії», наявність дружини, відсутність претензій з боку потерпілих, обтяжуючу покарання обставину рецидив злочину та наявність пом`якшуючої покарання обставини активне сприяння розкриттю злочину.

При визначенні виду і розміру кримінального покарання суд першої інстанції дотримався також і європейських стандартів кримінального судочинства, а саме принципів «nulla poena sine lege» (ніякого покарання без закону), закріпленого у ч. 1 ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, згідно якого «не може бути призначене суворіше покарання ніж те, що підлягало застосуванню на час вчинення кримінального правопорушення», і «пропорційності», коли призначене особі покарання не повинно бути непропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12).

Таким чином, зважаючи на характеризуючи дані на обвинуваченого, що свідчать про стійке небажання стати на шлях виправлення, схильність до вчинення злочинів, наявність попередніх судимостей і відбування покарання у виді позбавлення волі, колегія суддів приходить до переконання, що при визначенні обвинуваченому виду і розміру покарання саме у виді позбавлення волі у межах санкцій ч. ч. 2, 3 ст. 185 КК України, суд першої інстанції дотримався загальних засад призначення кримінального покарання, зокрема принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, в повній мірі врахував положення ст. 65 і 69 КК України, що знайшло своє відображення у вироку з наведенням відповідних мотивів, тому призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання як за кожен злочин окремо, так і за сукупністю злочинів, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, характеру й тяжкості вчинених ним діянь, інформації про його особу, є справедливим за своїм видом і розміром, а також є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що саме таке покарання буде відповідати тяжкості правопорушень, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а будь - яких законних підстав для пом`якшення цього покарання не встановлено.

Таким чином, з урахуванням вище викладеного судом обґрунтовано не було застосовано положення ст. 69 КК України при призначенні обвинуваченому покарання.

Що стосується інших доводів апеляційної скарги обвинуваченого, з приводу не врахування судом першої інстанції при призначенні покарання характеристик за місцем роботи та проживання, наявність постійного місця роботи, дружини, то вказані обставини були враховані судом в повній мірі, однак вони не є такими, що істотно знижувати суспільну небезпечність вчинених діянь ОСОБА_6 .

Розглянувши кримінальне провадження в межах заявлених апеляційних вимог колегія суддів вважає, що вирок суду є законним і обґрунтованим, підстави, передбачені ст. 409 КПК України, для його зміни відсутні, а тому апеляційну вимогу необхідно залишити без задоволення.

Ураховуючи вищенаведене, вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим й підстав для його зміни колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 409, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 16 травня 2019 року відносно ОСОБА_6 - залишити без змін, а його апеляційну скаргу - без задоволення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим ОСОБА_6 в той самий строк з дня отримання копії ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4