ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 591/9618/13 Номер провадження 11-кп/814/365/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія:ст.118 КК- Н.Т.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з секретарем ОСОБА_5

за участі прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8

розглянувши кримінальне провадження ( в режимі відеоконференції) за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 з внесеними змінами завступника прокурора Сумської області та потерпілої ОСОБА_9 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 15 липня 2016 року,-

В С Т А Н О В И Л А:
Цим вироком
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Боровизно, Чашенський район, Вітебська область, Республіка Білорусь, українець, громадянин України з неповною середньою освітою, пенсіонер, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України не судимий,-

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 118 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк один рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк - три роки, з покладенням відповідних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 13 362 грн. 25 коп. на відшкодування завданої злочином матеріальної шкоди та 35 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані з залученням експертів, в сумі 758 грн. 28 коп.

За вироком суду, ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що він 08 серпня 2013 року близько 17 год. 30 хв., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, на зупинці громадського транспорту "Паризька комуна" по вул. Харківській в м. Суми, внаслідок вчинення відносно нього ОСОБА_11 відкритого викрадення майна, а саме заволодіння частини золотого ланцюжка з хрестиком, із застосуванням насильства, перебуваючи у стані необхідної оборони, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільного небезпечні наслідки і хоча не бажаючи, але свідомо припускаючи їх настання, тобто діючи з непрямим умислом, наніс потерпілому ОСОБА_11 один удар розкладним ножем, який тримав в правій руці, в область грудної клітки, завдавши проникаюче колото-різане ушкодження грудної клітини, котре супроводжувалось ушкодженням серця та ускладненою тампонадою серця, від якого останній помер на місці вчинення правопорушення.

Непогоджуючись з вироком суду захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу в якій просить вирок суду скасувати та постановити виправдувальний вирок.

В обгрунтування апеляційних вимог зазначає, що обставини викладені у вироку не відповідають дійсності. А саме, суддя залишив поза увагою те, що пограбування обвинуваченого було скоєне за участі двох осіб - ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які завдали ОСОБА_7 тілесні ушкодження, матеріальну шкоду. Достеменно відомо про пограбування ОСОБА_7 , що підтверджується вилученим у нападника частиною золотого ланцюжка. Також не досліджено факт, чи перебував ОСОБА_11 у стані алкогольного сп`яніння. Пограбування було скоєно швидкоплинно і свої дії ОСОБА_7 не міг проаналізувати, діючи підсвідомо, захищаючи себе та своє майно. Покликати на допомогу обвинувачений не встиг, як і втекти, бо попереду і позаду були нападники, відповідно останній діяв в межах необхідної оборони, оскільки вважав, що на нього здійснюється напад осіб, яких він бачив в кафе та які їхали з ним в маршрутці. Ніякої агресії до оточуючих ОСОБА_7 не проявляв, навіть в тій стресовій ситуації, що підтвердили допитані свідки, більше того прохав викликати міліцію. За умови дослідження доказів, що підтверджують здійснення на ОСОБА_7 нападу групою осі, суд за наявності суперечливих доказів, які мають істотні значення для висновку, у судовому рішення не зазначив, чому взяв до уваги одні докази і відкинув інші.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні згідно зміненої апеляційної скарги першим заступником прокурора Сумської області, просить вирок суду скасувати, оскільки згідно матеріалів кримінального провадження, обвинувачений вчинив злочин 08 серпня 2013 року, з цього моменту минуло більше трьох років, перебіг зазначених строків давності не зупинявся та не переривався, тому є всі підстави для застосування до обвинуваченого положень п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України.

У поданій апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_13 просить вирок скасувати та постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, оскільки застосування судом ст. 75 КК України є не обґрунтованим та задовольнити цивільний позов. Вказує, що обвинувачений свою провину не визнав, щиро не розкаюється, не відшкодував завдану злочином шкоду.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні, доводи захисника ОСОБА_8 , яка підтримала свою апеляційну скаргу, та просила постановити виправдувальний вирок, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до такого.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказаних вимог закону суд першої інстанції дотримався в повному обсязі, правильно встановивши фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення, проаналізував, дослідив усі докази по справі та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 118 КК України, а саме як умисне вбивство, вчинене при перевищенні меж необхідної оборони, за обставин описаних у вироку.

Отже, такий висновок підтверджується сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів, яким суд дав належну оцінку й навів у їх вироку, зокрема такими доказами.

Так обвинувачений ОСОБА_7 у суді першої інстанції надав пояснення, що малознайомі йому ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , прослідкували за ним з бару де вони вживати спиртні напої щоб з`ясувати стосунки, підійшовши до нього ОСОБА_12 зупинився на відстані 5-6 метрів він нього та став спиною до нього, ОСОБА_11 підійшов до нього та наніс удар йому в область правого ока, потім ОСОБА_7 відчув, як з його шиї зривають золотий ланцюжлк, ОСОБА_7 схопив його, відчув, що ланцюжок розірвався, частина ланцюжка залишилася залишилася в його правій руці. Вєтоха почав боятися за своє життя після нападу ОСОБА_11 , дістав зі своєї кишені розкладний ніж та завдав одного удару в сторону ОСОБА_11 та побачив, що ОСОБА_11 схопився за груди та впав.

Такі показання обвинуваченого об`єктивно підтверджуються даними висновку експерта №618 від 21.10.2013 року, відповідно до якого смерть ОСОБА_11 наступила в результаті колотого різаного ушкодження грудної клітини, копією лікарського свідоцтва про смерть ОСОБА_11 , висновками криміналістичних експертиз від 20.08.2013 року, від 12.09.2013 року, від 01.12.2013 року, від 04.10.2013 року, від 01.11.2013 року, від 31.10.2013 року, від 16.09.2013 року, від 08.10.2013 року, висновками експерта №1476 від 16.09.2013 року, №1228 від 02.10.2014 року та іншими доказами в їх сукупності, та не спростовуються доводами апеляційних скарг.

Колегія суддів суду першої інстанції прийшла до правильного висновку, що в даному випадку мало місце суспільно небезпечне посягання ОСОБА_11 на ОСОБА_7 , а тому у останнього виникла підстава для необхідної оборони, тобто виникло право на захист охоронюваних законом прав шляхом заподіяння ОСОБА_11 , тобто особі, що посягав, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного припинення посягання.

За нормативним визначенням умисне вбивство ст.115 КК України з об`єктивної сторони характеризується діянням у вигляді посягання на життя іншої людини, наслідком у вигляді смерті людини та причинним зв`язком між вказаними діянням та наслідком, а з суб`єктивної сторони умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини і бажає або свідомо припускає її настання.

Такі самі ознаки об`єктивної та суб`єктивної сторони характерні і для умисного вбивства, вчиненого при перевищенні меж необхідної оборони ст. 118 КК України. Проте, на відміну від умисного вбивства, відповідальність за вчинення якого передбачена ст. 115 КК України, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ст.118 КК України, є мотив діяння захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання.

Закріплене в ст.36 КК України право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань ч.3 ст.27 Конституції України.

Право на необхідну оборону виникає лише за певних умов, визначених законом. Згідно з положеннями ст. 36 КК України ці умови полягають у такому: 1) оборона визнається необхідною лише у випадку, якщо дії, що становлять її зміст, вчинено з метою захисту охоронюваних законом: а) прав та інтересів особи, яка захищається; б) прав та інтересів іншої особи (фізичної чи юридичної); в) суспільних інтересів; г) інтересів держави; 2) оборона може здійснюватись лише від суспільно небезпечного посягання, тобто діяння, ознаки якого передбачені КК України; 3) за загальним правилом необхідна оборона має бути своєчасною - право на неї втрачається після того, як посягання було припинено або закінчено, і необхідність застосування засобів захисту відпала; 4) посягання має бути реальним, а не існувати лише в уяві того, хто захищається; 5) шкода при необхідній обороні може бути заподіяна тільки тому, хто посягає; 6) при необхідній обороні допускається заподіяння лише такої шкоди, яка є необхідною і достатньою в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

Згідно із ч.1 ст.36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

А перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту ч.3 ст.36 КК України.

Право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання.

Втім, стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема, спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Враховуючи встановлені обставини справи, оцінюючи в сукупності наявні у справі докази, обстановку нападу, знаряддя захисту, що застосоване ОСОБА_7 , характер небезпеки, що загрожував обвинуваченому, характер взаємовідносин, що склався між потерпілим та обвинуваченим, місце та час нападу, суд прийшов до правильного висновку, що застосований обвинуваченим ОСОБА_7 спосіб захисту у вигляді нанесення удару ножем у життєво важливі органи ОСОБА_11 за даних конкретних обставин справи, явно не відповідав обстановці захисту, а тому обвинувачений вийшов за межі заходів, необхідних для захисту своїх охоронюваних законом прав та інтересів, тобто перевищив межі необхідної оборони.

З огляду на наведене доводи апеляційної скарги захисника про те, що напад на ОСОБА_7 відбувся за участі двох осіб, не підтверджуються матеріалами справи.

Так, з пояснень обвинуваченого ОСОБА_7 вбачається, що до нього підійшов, завдав удар та намагався заволодіти його майном саме ОСОБА_11 , в цей час ОСОБА_12 знаходився на відстані 5-6 метрів, аналогічні пояснення надавав суду і ОСОБА_12 , вищенаведене свідчить про те, що ОСОБА_12 не приймав участь у конфлікті, який виник між ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , тобто посягання на Вєтоху було виключно з боку ОСОБА_11 .

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення злочину, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію його дій, колегією суддів не встановлено.

Щодо доводів апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_13 про необхідність призначити ОСОБА_7 більш суворого покарання, то вони є необгрунтованими, оскільки покарання призначене судом першої інстанції відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог процесуального і матеріального права, ухвалив законне та обґрунтоване рішення та призначив справедливе покарання.

Разом з тим, відповідно до п.2 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі.

Санкцією ст. 118 КК України передбачено покарання у виді виправних робіт на строк до двох років або обмеження волі на строк до трьох років, або позбавлення волі на строк до двох років.

Відповідно до ч.5 ст. 74 КК України особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

З матеріалів справи, вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 118 КК України 08 серпня 2013 року, отже з часу вчинення ОСОБА_7 злочину минуло більше 3 років, а тому він підлягає звільненню від призначеного йому судом покарання на підставі ст. 49, 5 ст. 74 КК України.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_10 та потерпілої ОСОБА_9 не підлягають до задоволення, а апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду ,-

У Х В А Л И Л А :
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 зі змінами внесеними заступником прокурора Сумської області задовольнити частково.

Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 15 липня 2016 року щодо ОСОБА_7 змінити.

На підставі ч.5 ст. 74 КК України ОСОБА_7 звільнити від покарання призначеного вироком Зарічного районного суду м. Суми від 15 липня 2016 року у зв`язку із закінченням строків давності.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С У Д Д І:
ОСОБА_14 ОСОБА_4 .