Номер провадження: 11-кп/813/366/20
Номер справи місцевого суду: 495/5499/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20.02.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючої судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарки судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.11.2018 у кримінальному провадженні №0000540, внесеному до ЄРДР 21.02.2018, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Шабо, Білгород-Дністровського району, Одеської області, громадянина України, з середньотехнічною освітою, одруженого працюючого водієм в АТП «15107», раніше не судимого, проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

Відповідно до ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк в 1 (один) рік.

Відповідно до ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання чи роботи.

Запобіжний захід ОСОБА_7 не обирався.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 задоволено частково.

Стягнуто с ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 компенсацію моральної шкоди в сумі 70 000 грн. В частині стягнення майнової шкоди цивільний позов залишено без розгляду з правом звернення з позовом в порядку цивільного судочинства.

Вироком також вирішено питання щодо речових доказів по справі та процесуальних витрат,-

встановив:
Зміст оскарженого судового рішення і встановлених судом першої інстанції обставин.
Вироком районного суду ОСОБА_7 визнано винуватим в тому, що 20.02.2018 приблизно о 11 годині 40 хвилин, обвинувачений ОСОБА_7 в світлий час доби, при сухому дорожньому покритті, рухаючись на технічно справному автобусі марки "Богдан -А091" р/н НОМЕР_1 , за маршрутом перевезення пасажирів №534, сполученням «м. Білгород-Дністровський Кароліно-Бугаз», здійснюючи заїзд на автостанцію, яка розташована по вул. Ізмаїльська в м. Білгород-Дністровській, Одеської області, перед зміною напрямку руху, перебуваючи на своєму робочому місці всіма можливими методами, в тому числі маніпуляціями свого тіла, не переконавшись в повній безпеці руху автобуса для інших учасників руху, не врахувавши дорожню обстановку, порушуючи вимоги пунктів 2.3 б), 10.1 Правил дорожнього руху України, біля будинку № 54-А здійснив наїзд на пішохода потерпілу ОСОБА_9 , яка в цей час здійснювала рух біля правого краю на території автостанції. В результаті дорожньо-транспортної пригоди остання отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості та була доставлена до Білгород-Дністровської районної лікарні.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить зазначений вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити йому покарання без додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами та повністю відмовити в задоволенні цивільного позову потерпілої.

Зазначає, що вирок районного суду в частині задоволення цивільного позову потерпілої незаконний та необґрунтований, так як потерпілою не надано належних та достатніх доказів на підтвердження розміру спричиненої моральної шкоди в сумі 70 000 грн. Також, вказує, що призначене додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами є необґрунтованим, так як воно не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання, щиро каявся у вчиненому злочині, мав бажання відшкодувати спричинену злочином шкоду, в межах доведених потерпілою сум, та позбавлення права керувати транспортними засобами є для нього занадто важким, та таким, що обмежує його право на працю та отримання заробітної плати.

Заперечення на апеляційну скаргу.
Потерпіла ОСОБА_9 подала на апеляційну скаргу обвинуваченого заперечення, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Вказує, що судом першої інстанції вірно встановлено обставини вчиненого кримінального правопорушення. Також зазначає, що кримінальним правопорушенням їй спричинено значні фізичні та моральні страждання, негативні наслідки яких вона зазнає до цих пір. Крім цього, зазначає, що обвинувачений, хоча і визнав свою вину у вчиненому злочині, не вчинив жодних дій, спрямованих на усунення спричиненої злочином шкоди, в зв`язку з чим, в своїй письмовій заяві потерпіла просила суд першої інстанції призначити обвинуваченому ОСОБА_7 суворе покарання.

Позиції учасників судового провадження.
До початку судового розгляду апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 подали клопотання ТОВ «Автотранспортне підприємство 15107» про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження, на підставі ст. 47 КК України, п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, передати ОСОБА_7 на поруки трудового колективу ТОВ «Автотранспортне підприємство 15107», так як останній працює водієм у ТОВ «Автотранспортне підприємство 15107», характеризується позитивно, до дисциплінарної відповідальності керівництвом підприємства не притягувався, стягнень адміністративного характеру не має, раніше не судимий, вчинив злочин невеликої тяжкості, щиро розкаявся у вчиненому злочині.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи клопотання та апеляційної скарги, просили їх задовольнити; думку прокурора, який заперечував проти задоволення клопотання та апеляційної скарги обвинуваченого; дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи клопотання та апеляційної скарги, апеляційний суд доходить таких висновків.

Мотиви апеляційного суду.
Щодо клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з передачею обвинуваченого на поруки.
Статтею 47 КК України передбачено, що особу, яка вперше вчинила злочин невеликої або середньої тяжкості, крім корупційних злочинів, та щиро покаялася, може бути звільнено від кримінальної відповідальності з передачею її на поруки колективу підприємства, установи чи організації за їхнім клопотанням за умови, що вона протягом року з дня передачі її на поруки виправдає довіру колективу, не ухилятиметься від заходів виховного характеру та не порушуватиме громадського порядку.

У разі порушення умов передачі на поруки особа притягається до кримінальної відповідальності за вчинений нею злочин.

Згідно з практикою застосування кримінального процесуального закону передбачено, що підставою звільнення особи від кримінальної відповідальності з передачею на поруки, на підставі ст. 47 КК України, є щире розкаяння особи, яке свідчить про її бажання спокутувати провину перед колективом підприємства, установи чи організації та виправити свою поведінку. Особу, яка не визнала себе винною у вчиненні злочину, передавати на поруки не можна.

Відповідно до вимог діючого кримінального процесуального законодавства, розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого.

Щире каяття це певний психічний стан особи винуватого, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї винуватості, розкриттям всіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню завданих збитків чи усуненню заподіяної злочином шкоди.

Згідно з оскарженим вироком та апеляційною скаргою обвинуваченого вбачається, що з часу ДТП обвинувачений не вчинив реальних дій на погашення шкоди, завданої потерпілій, та пред`явлений потерпілою цивільний позов про стягнення моральної шкоди в розмірі 200 000 гривень та, задоволений судом першої інстанції в розмірі 70 000 гривень, не визнає (а. с. 103-108, 111-118).

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що в діях обвинуваченого ОСОБА_7 відсутнє щире каяття у вчиненому, в зв`язку з чим відсутні підстави для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності з передачею його на поруки, на підставі ст. 47 КК України, п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.

Щодо доводів апеляційної скарги обвинуваченого.
Положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 2 КК України передбачено, що підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом. Особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Положення ст. 2 КПК України визначають завдання кримінального судочинства, відповідно до яких одне з завдань це забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У відповідності до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

З оскарженого вироку вбачається, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався вищевказаних вимог Закону та Конвенції при розгляді кримінального провадження відносно ОСОБА_7 ..

Доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину та правильність його кваліфікації в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому не перевіряються апеляційним судом.

Розгляд справи судом першої інстанції проведено відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, будь-яких процесуальних порушень застосування судом вказаних вимог закону апеляційним судом не встановлено (а. с. 105).

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про невідповідність призначеного судом покарання особі обвинуваченого та обставинам кримінального правопорушення, апеляційний суд визнає необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з таких підстав.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції згідно з вимогами ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 суд визнав щире каяття, а обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого судом першої інстанції не встановлено (а. с. 105-106).

Також, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував суспільну небезпеку і характер вчиненого ним кримінального правопорушення, задовільну характеристику за місцем мешкання, його вік, стан здоров`я те, що він раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, вчинив кримінальне правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України відноситься до категорії злочинів невеликої тяжкості, його каяття у вчиненому, те, що з часу ДТП обвинувачений не вчинив реальних дій на погашення шкоди, завданої потерпілій, а також врахував думку потерпілої (а. с. 106).

Відповідно до практики призначення кримінальних покарань, суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

З оскаржуваного вироку вбачається, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального закону та призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання в межах ч. 1 ст. 286 КК України, та дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства з випробуванням, з встановленням іспитового строку, відповідно до ст. ст. 75, 76 КК України, та з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

Підстав для зміни вироку, в частині призначеного судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 , покарання апеляційним судом не встановлено.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставності задоволення цивільного позову потерпілої про стягнення моральної шкоди та неможливості його розгляду взагалі, апеляційний суд визнає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з таких підстав.

Згідно оскарженого вироку вбачається, що в ході досудового розслідування потерпіла ОСОБА_9 заявила цивільний позов, а саме про стягнення майнової шкоди а сумі 32 706 грн., моральної шкоди в сумі 200 000 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Частинами 1, 4, 5 статті 128 КПК України передбачено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно з ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Районним судом, відповідно до вимог КПК України та діючої практики застосування вимог кримінального процесуального закону, при вирішенні питання про задоволення цивільного позову потерпілої в частині стягнення з обвинуваченого моральної шкоди, прийнято до уваги наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача і вини останнього в її спричиненні. На підставі вищевикладеного, районний суд вірно прийшов до висновку, що потерпіла ОСОБА_9 має право на відшкодування моральної шкоди, оскільки районним судом встановлено, що їй внаслідок протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_7 було заподіяно моральну шкоду.

Між тим, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, районний суд виходив з вимог ч. 3 ст. 23 ЦК України, згідно яких розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З урахуванням викладеного та досліджених доказів, які судом першої інстанції оцінені в їх сукупності, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 у частині стягнення моральної шкоди з обвинуваченого ОСОБА_7 підлягає задоволенню частково, а саме у сумі 70 000 грн., який є обґрунтованим та підтверджується дослідженими судом першої інстанції доказами.

Частиною 1 статті 409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: 1) неповнота судового розгляду; 2) невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; 3) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 4) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Розглядаючи кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 , суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив надані сторонами докази та перевірив обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Розгляд справи судом першої інстанції, за згодою учасників судового провадження, проведено відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, будь-яких процесуальних порушень застосування судом вказаних вимог закону апеляційним судом не встановлено (а. с. 105).

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що передбачені законом підстави для скасування вироку суду, в частині вирішення цивільного позову потерпілої, відсутні.

У своїх рішеннях Верховний суд неодноразово зазначав, що апеляційний суд не вправі дати іншу оцінку доказам, ніж ту, яку дав суд першої інстанції, якщо ці докази не було досліджено під час апеляційного розгляду справи.

Ні обвинувачений, ні його захисники не звертались до апеляційного суду з клопотанням про дослідження доказів, які на їхню думку були неправильно оцінені судом першої інстанції.

Виходячи із принципу змагальності сторін, закріпленому у статті 22 КПК України, та порядку дослідження доказів апеляційним судом, встановленому ч. 3 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції вправі досліджувати докази лише за клопотанням учасників кримінального провадження.

Дослідження апеляційним судом доказів з власної ініціативи за відсутності відповідних клопотань учасників кримінального провадження може розцінюватись як прояв необ`єктивності і упередженості, порушення судом принципу змагальності через здійснення ним процесуальних повноважень, які є прерогативою учасників кримінального провадження.

Отже в апеляційного суду не виникло правових підстав для безпосереднього дослідження доказів в судовому засіданні, а відтак він позбавлений можливості надати іншу оцінку доказам, ніж ту, яку дав у своєму вироку суд першої інстанції.

Таким чином, апеляційний суд не вбачає в діях суду першої інстанції жодних порушень кримінального та кримінального процесуального закону, які могли би бути підставою для зміни чи скасування оскарженого вироку. Інших доводів апеляційному суду надано не було.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 не знайшли свого підтвердження доказами і не надано інших доказів, які б не були предметом дослідження районним судом, а тому вважає необхідним залишити апеляційну скаргу обвинуваченого без задоволення, а оскаржений вирок районного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 409, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Клопотання трудового колективу ТОВ «Автотранспортне підприємство-15107» про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку з передачею на поруки, на підставі ст. 47 КК України, закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, та апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.11.2018 у кримінальному провадженні №0000540, внесеному до ЄРДР 21.02.2018, відносно ОСОБА_7 , засудженого за ч. 1 ст. 286 КК України, - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4