Справа № 204/913/20
Провадження № 1-кп/204/460/20
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 квітня 2020 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання: ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні залу судових засідань обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000836 внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17 жовтня 2019 року за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Красногвардійського районного суду перебуває дане кримінальне провадження.
В судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 заявив клопотання про продовження застосування обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою. В обґрунтування клопотання зазначив, що у ході судового розгляду у кримінальному провадженні та вивчення особистості обвинуваченого ОСОБА_8 встановлено, що продовжують існувати ризики невиконання ним покладених процесуальних обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, та вони не зменшились, а саме: п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України ОСОБА_8 обвинувачується в учиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років, офіційно не працевлаштований, за місцем фактичного мешкання проживає без реєстрації, що свідчить про нестійкість його соціальних зав`язків та дає підстави вважати, що перебуваючи на свободі, та під загрозою можливого застосування тяжкого покарання, у разі визнання винуватим у вчиненні злочину, може переховуватися від органів досудового розслідування; п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України ОСОБА_8 свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочині не визнає, отже, знаходячись на свободі може знищити, сховати або спотворити будь-які з речей, які мають істотне значення для встановлення обставин злочинів, оскільки проведеними слідством заходами на даний час місцезнаходження всіх можливих речових доказів, не встановлено та не вилучено; п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України - незаконно впливати на свідків, а саме осіб з кола своїх зв`язків, з якими він міг перебувати в день вчинення злочину 17.10.2019 року, на інших можливих співучасників злочину та осіб, які володіють відомостями про обставини вчинення злочину (зокрема на можливих співучасників, які на даний час не встановлені досудовим розслідуванням та не допитані), шляхом погроз або вмовляння з метою зміни показів або надання останніми завідомо неправдивих показів, а також незаконно впливати на осіб з боку потерпілих, оскільки на даний час ОСОБА_8 є обвинуваченим і має доступ до матеріалів досудового розслідування та останній розуміє вагу цих показів, а тому шляхом погроз або застосуванням насильства з метою відмови або зміни в подальшому ними свідчень може незаконно впливати на зазначених в даному абзаці осіб, про що, зокрема, свідчать зухвалий спосіб вчинених злочину із застосуванням вогнепальної зброї та насильства, та підтверджується матеріалами, доданими до клопотання. ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні, зокрема, особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, що є найвищою конституційною цінністю в державі, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років. Крім того, злочин, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_8 викликав резонанс у суспільстві. З огляду на зазначене, приймаючи до уваги, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відповідає характеру та тяжкості злочину, який інкримінується ОСОБА_8 , а також відповідає особі обвинуваченого, строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, застосованого до останнього, необхідно продовжити. Продовження тримання під вартою може бути виправдане тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до свободи особистості, який закріплений ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення у справі «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000, рішення у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011). В кожному випадку, як підкреслює Європейський Суд з прав людини, суд за своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав і інтересів. Таким чином, тримання ОСОБА_8 під вартою є виправданим, оскільки цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи. Ураховуючи наведене, інший запобіжний захід, окрім як тримання під вартою, не буде сприяти належній процесуальній поведінці обвинуваченого ОСОБА_8 . Приймаючи до уваги, що ОСОБА_8 обвинувачується, зокрема в убивстві, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, підстави для визначення розміру застави відсутні.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_7 , якого підтримав обвинувачений ОСОБА_8 заявив клопотання про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою. В обґрунтування клопотання вказав, що клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_8 жодного разу не відповідало вимогам ст. 199 КПК України, де в ч. 3 визначено: клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст. 184 КПК України, повинно містити: виклад обставни, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою. Частиною 5 ст. 199 КПК України визначено: «суд зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного під вартою. Відповідно до п.п. 5,6 ч.1 ст. 184 КПК України клопотання прокурора про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою повинно містити виклад обставин, на підставі яких прокурор дійшов висновку про наявність одного або кількох ризиків, зазначених у його клопотанні, і посилання на матеріали, що підтверджують ці обставини; обґрунтування неможливості запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів. З матеріалів кримінального провадження не вбачається, якими доказами обґрунтовує своє обвинувачення прокурор. У даному кримінальному провадженні відсутні жодні об`єктивні дані, що підтверджували б наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. Єдиною підставою тримання обвинуваченого під вартою прокурор вказав на ризик про тяжкість злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КПК України, тобто очікуваність тяжкості покарання. Обвинувачений жодного разу не вчиняв дій, які б свідчили про його намір переховуватися від органів слідства чи суду, інші дані, які б свідчили про наявність цього ризику, в матеріалах, які додавалися прокурором до клопотання відсутні. Більш того, матеріалами провадження встановлено, що обвинувачений має постійне місце роботи та місце проживання, має міцні соціальні зв`язки, а саме сім`ю, до складу якої входить дружина та неповнолітня донька, раніше не судимий, має позитивні характеристики за місцем проживання. Зазначені обставини об`єктивно свідчать про те, що перебуваючи на волі, ОСОБА_8 не буде вчиняти спроб втечі. Тому, з огляду на практику Європейського Суду з прав людини, вказівка щодо наявності ризику, що обвинувачений буде переховуватися від суду є суто нічим не обґрунтованим припущенням прокурора. Також, ризик, передбачений п. 2 ч.1 ст. 177 КПК України не доведений жодного разу стороною обвинувачення. Щодо ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, то він теж обґрунтований лише припущенням прокурора, оскільки доказів тиску на свідків стороною обвинувачення жодного разу не надавалося, що вказує на те, що ризик тиску на свідків є припущенням прокурора. Щодо ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, то жодних конкретних фактів чи доказів того, що обвинувачений може вчинити інше кримінальне правопорушення в судовому засіданні стороною обвинувачення жодного разу не надавалось. В даному кримінальному провадженні відсутні об`єктивні дані, які б свідчили про те, що інший, більш м`який та не пов`язаний з позбавленням волі запобіжний захід, наприклад, особисте зобов`язання або домашній арешт, не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.. 177 КПК України.

Вислухавши думку учасників судового провадження, дослідивши надані суду клопотання, матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Частиною 1 ст. 331 КПК України передбачено, що під час судового розгляду суд за клопотання сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Отже, до спливу цього продовженого строку судове провадження не може бути закінченим, а тому слід вирішити питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою.
Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, визначених у п. 1-5 ч. 1 вказаної статті. Підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може перешкоджати кримінальному провадженню чи вчинити інше правопорушення.
Відповідно до практики ЄСПЛ, «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватись арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 § 1 (с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» (K.F. проти Німеччини, 27.11.1997 р., § 57).
Відповідно до п. 219 рішення у справі «Нечипорук та Йонкало проти України» («NechiporukandYonkalo v.Ukraine») від 21 квітня 2011року, заява № 42310/04 суд повторює, що термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.
Розглядаючи клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України, крім наявності вищезазначених обставин, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Як зазначено в ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як: до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.
У відповідності до ст. 177 КПК України - метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Калашник проти Росії» тримання під вартою до вирішення питання про винність особи не має бути «загальним правилом», і слід виходити з презумпції залишення обвинуваченого на свободі. Якщо законом встановлено презумпцію щодо обставин, які стосуються підстав тримання під вартою, має бути, крім того, переконливо доведена наявність конкретних обставин, які переважують правило поваги до особистої свободи.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» вказав, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторно вчинення злочинів». Отже, колегія суддів приймає до уваги тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення та покарання, що підвищує ризик зникнення обвинуваченого від правосуддя.

У рішенні Європейського суду «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000 р. зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують, та міжнародними контактами.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою статті 177 КПК України. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Суд приймає до уваги принцип невинуватості особи, враховує повагу до особистої свободи і недоторканості особи, однак зважує ці принципи у сукупності із цілями і завданнями кримінального провадження, якими у відповідності до ст. 2 КПК України є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав та законних інтересів учасників кримінального правопорушення, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

В судовому засіданні прокурор наполягав на наявності та доведеності ризиків, передбачених п.п.1,2,3 ч. 1 ст. 177 КПК України.
Судом встановлено, що ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13.02.2020 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком до 12 квітня 2020 включно.
При вирішенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд враховує вимоги ч. 2 ст. 177 КПК України, відповідно до якої підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може вчинити дії, передбачені п.п.1,3 ч. 1 ст. 177 КПК України.
Оцінюючи ризик того, що обвинувачений може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-які з речей, які мають істотне значення для встановлення обставин злочинів; незаконно впливати на потерпілого та свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення, колегія суддів також зазначає наступне:

Небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від суворості можливого покарання; її треба визначати з врахуванням низки інших релевантних факторів, які можуть підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданнями для тримання під вартою… При цьому треба враховувати характери обвинуваченого, його моральні якості, його кошти, зв`язки із державою, які його переслідували за законом, і його міжнародні контакти (справа W v Switzerland), 14379/88, 26 січня 1993 року.

Відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду, як джерело права, а відповідно до ст. 18 цього Закону встановлено порядок посилання на Конвенцію та практику Суду.
Частиною 5 ст. 9 КПК України визначено, що кримінальне процесуальне законодавство застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Суд погоджується із доводами захисника та обвинуваченого, що сама по собі тяжкість інкримінованого правопорушення не може бути підставою для продовження запобіжного заходу, але з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовується відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, про що викладено правову позицію в рішенні ЄСПЛ «Летельє проти Франції». Також, відповідно до правової позиції ЄСПЛ у справі Мюррей проти Сполученого Королівства, факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеня, необхідного для засудження чи навіть для пред`явлення обвинувачення, що є задачею наступних етапів кримінального процесу.
Прецедентне право Європейської конвенції з прав людини сформулювало підстави, за наявності яких допускається тримання під вартою обвинувачених.

До цих підстав віднесені: наявність ризику, що обвинувачений не з`явиться до суду; вчинить дії, які перешкоджають правосуддю; скоїть інше кримінальне правопорушення; стане причиною громадських заворушень (Tiron v. Romania, § 37; Smirnova v. Russia, § 59; Piruzyan v. Armenia, § 94).

Ризик переховування обвинуваченого від суду, крім суворості покарання, має оцінюватись також з врахуванням низки інших релевантних факторів, які можуть або підтвердити цей ризик, або продемонструвати, що він наскільки незначний, що не виправдовує попереднє ув`язнення особи. (Panchenko v. Russia, § 106).

Згідно зі ст. 178 КПК України, суд при вирішенні питання про обранні запобіжного заходу зобов`язаний врахувати ризики неправомірної процесуальної поведінки, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого правопорушення, міцність соціальних зв`язків обвинуваченого, наявність у нього родини та утриманців, його репутацію тощо.

Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинувачених, суд відмічає, що ризиком не можна вважати прогнозовану подію, настання якої розглядається як цілком гарантоване.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, у цьому випадку обвинувачений, може вдатися до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду, або ж створять загрозу суспільству.

Таким чином, колегія суддів, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи. Позитивна відповідь свідчить про реально існуючий ризик неправомірної поведінки обвинуваченого.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду колегія суддів бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що обвинувачений з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій. Про це свідчить на думку колегії суддів, те, що обвинувачений залишив місце вчинення кримінального правопорушення одразу після вчинення злочину, не дочекавшись поліції, та такі дії розцінюються колегією суддів, як спроба обвинуваченого сховатися від правоохоронних органів та уникнути кримінальної відповідальності. На користь чого, також свідчить той факт, що останній був затриманий завдяки лише оперативно-розшуковим діям співробітників поліції, а не у зв`язку із з`явленням зі зізнанням.

На користь реального існування вказаного ризику слід віднести ті обставини, що обвинувачений ОСОБА_8 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, за яке законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 15 років.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 21.04.2011 року у справі «Нечепорук і Йонкало проти України» термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що з урахуванням змісту обвинувачення, пояснень сторін, у тому числі сторони захисту, зазначене кримінальне правопорушення могло бути вчинене обвинуваченим ОСОБА_8 за обставин, викладених в обвинувальному акті.

Незгода ж з кваліфікацією правопорушення з боку сторони захисту підлягає ретельному дослідженню під час судового розгляду, а оцінка діям обвинуваченого може бути надана судом за наслідком розгляду кримінального провадження та оцінки всіх доказів, наданих сторонами.

ОСОБА_8 не працевлаштований, а також не має джерела доходу, що також свідчить про той факт, що родина не знаходиться на утриманні обвинуваченого. Обвинувачений за місцем фактичного мешкання проживає без реєстрації, що свідчить про тимчасовий характер проживання обвинуваченого за даною адресою. Тобто, фактично відсутня будь-яка прив`язка до постійного місця проживання.

Згідно ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

Але, ОСОБА_8 цього не зробив в порушення вимог даного Закону. Така поведінка обвинуваченого, на думку колегії суддів, може окрім іншого, бути направлена на спробу унеможливлення встановлення місця перебування обвинуваченого.

Колегія суддів не погоджується з ствердженням захисника про те, що обвинувачений ОСОБА_8 має міцні соціальні зв`язки та перебуваючи на волі не буде вчиняти спроб втечі, оскільки обвинувачений ОСОБА_8 хоч і перебуває у зареєстрованому шлюбі та має неповнолітню доньку, проте родина не знаходиться на утриманні обвинуваченого, що свідчить про недостатність соціальних зв`язків за для запобігання спробам ухилитися обвинуваченим від суду, оскільки обвинувачений не працює та не має джерела доходу. Фактично дружина обвинуваченого, будучи суб`єктом підприємницької діяльності, забезпечує як себе, так й свою дитину, та не знаходиться на утриманні обвинуваченого.

Крім того, злочин, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_8 викликав резонанс у суспільстві.

Також, захисник не може гарантувати правослухняну поведінку обвинуваченого.

Характер та фактичні обставини інкримінованого обвинуваченим кримінального правопорушення свідчать про підвищену суспільну небезпеку.

Колегія суддів вважає, що небезпека переховування обвинуваченого ОСОБА_8 здається явно переконливою. Водночас, продовжує залишатися реальним ризик того, що обвинувачений, перебуваючи на волі, зможе ухилитися від суду та не виконати його процесуальні рішення (ризик переховування). Фактичні обставини, якими суд раніше обґрунтовував існування такого ризику своєї актуальності не втратили.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

При цьому колегія суддів зазначає, що в подальшому після дослідження всіх необхідних доказів по провадженню та з урахуванням думки учасників судового провадження, судом може бути вирішено питання про зміну запобіжного заходу на більш м`який, з метою не допустити перетворювання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на своєрідне відбування можливого в майбутньому вироку про позбавлення свободи (Рішення ЄСПЛ від 27.06.1968 року «Ноймер проти Австрії).

Оцінюючи ризик того, що обвинувачений може впливати на свідків кримінального провадження, потерпілих, суд зазначає наступне.

На даний час існує реальна необхідність допиту великого кола свідків, проведення великого обсягу необхідних процесуальних дій, відтак, на переконання колегії суддів, існує об`єктивна реальність ризику можливого тиску обвинуваченого на потерпілого та свідків, інших учасників кримінального провадження, які судом ще не допитані.

Отже цей ризик, колегія суддів вважає слушним, оскільки мають бути допитані безпосередні свідки, потерпілі та інших учасники даного кримінального правопорушення в судовому засіданні.

Що стосується ризику, передбаченого п.2 ч. 1 ст. 177 КПК України, то слід зазначити, що даний ризик не знайшов свого підтвердження під час розгляду клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою 13 лютого 2020 року, не знайшли підтвердження доводи прокурора щодо існування даного ризику. Крім того, прокурором не надано суду доказів, що ОСОБА_8 вчиняв, або може продовжити вчиняти, активні дії, спрямовані на знищення вказаних речей та документів, або має до них доступ.
Стороною обвинувачення не обґрунтовано, що з 13 лютого 2020 року з`явились нові обставини, які доводять існування ризику, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України. Прокурор в обґрунтування даного ризику посилається на ті ж самі обставини, які вже були предметом розгляду у суді.

Таким чином, судом встановлені підстави, які передбачені КПК України, рішеннями ЄСПЛ та Конвенцією з прав людини, щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченого та ризик його ухилення від суду. На даний період часу у суду відсутні дані, які б свідчили про те, що більш м`який запобіжний захід забезпечить належної поведінки обвинуваченого. При цьому, суд приймає до уваги термін перебування обвинуваченого під вартою.

Колегія суддів враховує і те, що навіть, якщо обвинувачений не має на меті ухилятися від суду, впливати на потерпілого або свідків, однак, обставини, за яких вчинено кримінальне правопорушення, його тяжкість та інші наведені вище обставини, дають обґрунтовані підстави вважати, що такі ризики мають місце, та у контексті даного кримінального провадження є ймовірність того, що обвинувачений може вдатися до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду і їх запобіганню буде достатнім лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Крім того, стороною захисту не надано, а судом не встановлено будь-яких доказів на підтвердження того, що ризик переховування обвинуваченого, а також ризик його впливу на інших учасників процесу перестали існувати, або зменшилися настільки, що й такий запобіжний захід, як інший, не пов`язаний із позбавленням волі здатний їм запобігти, а тому підстав для зміни застосованого до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на інший не пов`язаний із позбавленням волі колегія суддів не вбачає, тому в задоволенні клопотання обвинуваченого захисника ОСОБА_7 , якого підтримав обвинувачений ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу на більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою слід відмовити.
Заслухавши учасників судового засідання, враховуючи вищенаведені ризики і обставини, які у своїй сукупності беруться до уваги колегією суддів при вирішенні питання про продовження обвинуваченому запобіжного заходу, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що суд своїм рішенням повинен забезпечити не лише права обвинувачених, але й високі стандарти охорони загально суспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, з метою запобігти ризикам, колегія суддів вважає, що обставини, зазначені при обранні запобіжного заходу продовжують існувати і по даний час, судове провадження не закінчено, ОСОБА_8 , перебуваючи на волі може ухилятися від явки до суду і виконання процесуальних рішень, а також перешкоджати встановленню істини у справі, з метою забезпечення дієвості кримінального провадження та процесуальної поведінки обвинуваченого, запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_8 у вигляді тримання під вартою необхідно продовжити, згідно ст. 197 КПК України, строком на 60 днів.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 176-179, 183, 193, 194, 197, 331, 369, 371, 372, 376 КПК України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:

Клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою - задовольнити.
Продовжити обвинуваченому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком до 07 червня 2020 включно.
В задоволенні клопотання обвинуваченого захисника ОСОБА_7 , якого підтримав обвинувачений ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу на більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою відмовити.
Копію ухвали направити до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)», для виконання.
Ухвала набирає чинності негайно.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська протягом семи днів з дня її оголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Суддя ОСОБА_2

Суддя ОСОБА_3