АНАНЬЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №491/1115/18
Провадження №1-кп/491/13/20
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2020 рокум.Ананьїв

Ананьївський районний суд Одеської області у складі головуючого у справі судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в місті Ананьїв Одеської області, без проведення судового розгляду за відсутності учасників судового провадження обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000358, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12 жовтня 2018 року, щодо вчинення кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, громадянкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженкою міста Ананьїв Одеської області, українкою, громадянкою України, паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий Ананьївським РВ УМВС України в Одеській області 6 серпня 2003 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , з середньою освітою, не заміжньою, маючою на утриманні неповнолітніх дітей, зареєстрованою в с.Романівка Ананьївського району Одеської області, фактично проживаючою в с.Новогеоргіївка Ананьївського району Одеської області, раніше не судимою,

учасники кримінального провадження:

-прокурор ОСОБА_4 ,

-обвинувачена ОСОБА_3 ,

-потерпіла ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:

На розгляді в Ананьївському районному суді Одеської області перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000358, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12 жовтня 2018 року, за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України.

Ухвалою суду від 12 грудня 2020 року, у відповідності до положень ч.1 ст.316 КПК України кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 1 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» від 22 листопада 2018 року №2617-VIII (далі Закон №2617-VIII) зазначений закон набрав чинність.

Законом №2617-VIII внесено зміни до Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України.

Так, відповідно до ч.1 ст.12 КК України (в редакції від 1 липня 2020 року) визначено, що кримінальні правопорушення поділяються на кримінальні проступки і злочини.

Частиною 2 статті 12 КК України визначено, що кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України.

Санкцією частини 2 статті 125 КК України передбачено застосування до винної особи покарання у вигляді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадських робіт на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин або виправних робіт на строк до одного року, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до двох років.

З наведеного вбачається, що кримінальне правопорушення у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 є кримінальним проступком, відповідно до положень ч.2 ст.12 КК України.

Підпунктом 6 пункту 4 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2617-VIII визначено, що з дня набрання чинності цим Законом у кримінальних провадженнях про злочини, які визначено як кримінальні проступки, що на день набрання чинності цим Законом призначені до судового розгляду чи перебувають на його розгляді, судовий розгляд здійснюється судом на загальних підставах з урахуванням вимог статей 381, 382 Кримінального процесуального кодексу України.

Частиною 2 статті 382 КПК України визначено, що суд розглядає обвинувальний акт щодо вчинення кримінального проступку без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження, якщо обвинувачений не оспорює встановлені під час дізнання обставини і згоден з розглядом обвинувального акта.

При цьому, 1 липня 2020 року обвинувачена ОСОБА_3 до суду для участі у судовому засіданні не з`явилася, проте надала на адресу суду письмову заяву (а.с.141), в якій зазначила, що свою вину у вчиненні кримінального правопорушення вона беззастережно визнає в повному обсязі, вважає, що досудовим розслідуванням обставини вчинення кримінального правопорушення встановлені в повному обсязі.

Також, у вказаній заяві ОСОБА_3 зазначила, що її роз`яснено та зрозуміло зміст встановлених досудовим розслідуванням обставин, а також те, що у разі надання згоди на розгляд обвинувального акта у спрощеному порядку, вона буде позбавлена права оскаржувати вирок в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, не дослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

Крім того, в заяві ОСОБА_3 вказала, що її згода на розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні, без її участі є добровільною та висловленою без будь-якого примусу.

Потерпіла ОСОБА_5 1 липня 2020 року у судове засідання не з`явилася, проте надала на адресу суду письмову заяву (а.с.142), в якій зазначила, що просить суд розглядати кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 відповідно до положень ст.ст.381, 382 КПК України, без її участі, вона вважає, що досудовим розслідуванням обставини вчинення кримінального правопорушення встановлені в повному обсязі та їх не оспорює.

Також, у вказаній заяві ОСОБА_5 зазначила, що її роз`яснено та зрозуміло зміст встановлених досудовим розслідуванням обставин, а також те, що у разі надання згоди на розгляд обвинувального акта у спрощеному порядку, вона буде позбавлена права оскаржувати вирок в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, не дослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини. Питання щодо покарання ОСОБА_3 вона залишає на розсуд суду.

Прокурор 1 липня 2020 року у судове засідання не з`явився, проте від прокурора Котовської місцевої прокуратури ОСОБА_4 1 липня 2020 року надійшло клопотання (а.с.143), в якому прокурор зазначила, що враховуючи те, що обвинувачена ОСОБА_3 беззаперечно визнає свою винуватість, не оспорює встановлені досудовим розслідуванням обставини і згодна з розглядом обвинувального акта за її відсутності, а потерпіла ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не заперечує проти розгляду кримінального провадження за її відсутності, у відповідності до положень ст.ст.381, 382 КПК України, вона просить суд розглянути кримінальне провадження, зареєстроване в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 0000358 від 12 жовтня 2018 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, у спрощеному порядку без проведення судового розгляду в судовому засіданні.

Враховуючи викладене, положення підпункту 6 пункту 4 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №2617-VIII, те, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального проступку, заяву ОСОБА_3 , в якій вона зазначає, що не оспорює встановлені під час дізнання обставини і згодна з розглядом обвинувального акта у спрощеному порядку без її участі, відсутність сумнівів в добровільності такої позиції обвинуваченої, з урахуванням заяви та клопотання інших учасників судового провадження, суд прийшов до висновку, що обвинувальний акт має бути розглянутий в порядку визначеному статтями 381-382 КПК України, про що без виходу до нарадчої кімнати було постановлено відповідну ухвалу.

При цьому, у відповідності до частини 4 статті 107 КПК України у разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

Суд вивчивши обвинувальний акт та матеріали справи вважає доведеним, що 8 жовтня 2018 року близько 19 години 30 хвилин ОСОБА_3 , перебуваючи на вулиці в с.Новогеоргіївка Ананьївського району Одеської області, в ході сварки з ОСОБА_5 , на фоні раніше виниклих неприязних відносин до ОСОБА_5 , з метою спричинення тілесних ушкоджень, умисно нанесла ОСОБА_5 один удар дерев`яною палицею в область голови та один удар ногою в область грудної клітини. При цьому, ОСОБА_3 спричинила ОСОБА_5 тілесні ушкодження у вигляді закритої травми грудної клітини у вигляді забою грудної клітини з правого боку та забитої рани тім`яної ділянки голови зліва, які відповідно до пунктів 2.3.3 та 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» віднесено до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Всього ОСОБА_3 нанесла ОСОБА_5 не менше двох ударів, з яких один дерев`яною палицею по голові та один ногою в область тулуба.

Таким чином, ОСОБА_3 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.125 КК України, а саме умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

У відповідності до частини 2 статті 382 КПК України у вироку суду за результатами спрощеного провадження замість доказів на підтвердження встановлених судом обставин зазначаються встановлені органом досудового розслідування обставини, які не оспорюються учасниками судового провадження.

Органом досудового розслідування встановлено наступні обставини, які підтверджують обставини встановлені судом.

Так, під час досудового розслідування встановлено, що 8 жовтня 2018 року близько 19 години 30 хвилин ОСОБА_3 , перебувала на вулиці в с.Новогеоргіївка Ананьївського району Одеської області, де між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 виникла сварка, в ході якої ОСОБА_3 із-за раніше виниклих неприязних відносин до ОСОБА_5 , з метою спричинення тілесних ушкоджень, умисно нанесла ОСОБА_5 один удар палицею в область голови та один удар ногою в область грудної клітини. При цьому, ОСОБА_3 спричинила ОСОБА_5 тілесні ушкодження у вигляді закритої травми грудної клітини у вигляді забою грудної клітини справа та забитої рани тім`яної ділянки голови зліва, які у відповідності до п.2.3.3 та п.4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» віднесено до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Всього ОСОБА_3 нанесла ОСОБА_5 не менше двох ударів, з яких один удар дерев`яною палицею по голові та один удар ногою в область тулуба.

Як вбачається, з заяви ОСОБА_3 , яка надійшла до суду 1 липня 2020 року (а.с.141), зазначені обставини ОСОБА_3 не оспорює, вважає, що органом досудового розслідування вони встановлені в повному обсязі, свою вину у вчиненні зазначеного кримінального проступку ОСОБА_3 беззастережно визнає в повному обсязі, її позиція є добровільною та не є наслідком будь-якого примусу.

Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, що під час розгляду обвинувального акту підтверджено факт скоєння ОСОБА_6 кримінального проступку, дії обвинуваченої вірно кваліфіковані за ч.2 ст.125 КК України.

Вказаних висновків суд дійшов розглянувши обвинувальний акт в межах висунутого обвинувачення, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом.
Відповідно до частини 1 статті 1 КК України цей кодекс має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від злочинних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання злочинам.

Частиною 1 статті 50 КК України визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Відповідно до частини 2 статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Частиною 1 статті 65 КК України визначено, що суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Відповідно до частини 2 статті 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до положень ч.2 ст.12 КК України кримінальне правопорушення вчинене ОСОБА_3 є кримінальним проступком.
До обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченої ОСОБА_3 згідно зі ст.66 КК України, суд відносить щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.

Обставини, які обтяжують покарання обвинуваченої ОСОБА_3 згідно зі ст.67 КК України, відсутні.

Санкцією частини 2 статті 125 КК України передбачено застосування до винної особи покарання у вигляді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадських робіт на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин або виправних робіт на строк до одного року, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до двох років.

При цьому, суд врахуванням обставин справи та особи обвинуваченої вважає, що з метою досягнення мети кримінального покарання, визначеної статтею 50 КК України, достатнім для виправлення ОСОБА_3 буде призначення їй покарання за вчинення кримінального проступку, передбаченого частиною 2 статті 125 КК України, у вигляді 150 годин громадських робіт.

Зазначеного висновку суд дійшов виходячи з того, що ОСОБА_3 є раніше не судимою особою, при цьому має на утриманні неповнолітніх дітей, тимчасово ніде не працює.

При цьому, відповідно до ч.1 ст.53 КК України штраф - це грошове стягнення, що накладається судом у випадках і розмірі, встановлених в Особливій частині цього Кодексу, з урахуванням положень частини другої цієї статті.

Відповідно до частини 2 статті 53 КК України розмір штрафу визначається судом залежно від тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та з урахуванням майнового стану винного в межах від тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до положень пункту 5 підрозділу 1 розділу XX Податкового кодексу України якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року.

З наведеного вбачається, що розмір мінімального штрафу, який може бути призначено ОСОБА_3 в якості покарання, в межах санкції ч.2 ст.125 КК України, складає 850 гривень.

При цьому, враховуючи, що ОСОБА_3 ніде не працює та має на утриманні неповнолітніх дітей суд вважає, що виконання обвинуваченою покарання у вигляді штрафу буде ускладненим, з огляду на її матеріальний стан, у зв`язку з чим застосування до неї цього виду покарання є недоцільним.

Частиною 1 статті 57 КК України визначено, що покарання у виді виправних робіт встановлюється на строк від шести місяців до двох років і відбувається за місцем роботи засудженого. Із суми заробітку засудженого до виправних робіт провадиться відрахування в доход держави у розмірі, встановленому вироком суду, в межах від десяти до двадцяти відсотків.

При цьому, як зазначалося вище ОСОБА_3 тимчасово ніде не працює, що унеможливлює застосування до неї покарання у вигляді виправних робіт.

Відповідно до частини 1 статті 60 КК України покарання у виді арешту полягає в триманні засудженого в умовах ізоляції і встановлюється на строк від одного до шести місяців.

Відповідно до ч.3 ст.60 КК України арешт не застосовується до осіб віком до шістнадцяти років, вагітних жінок та до жінок, які мають дітей віком до семи років.

Обвинувальний акт та додані до нього матеріали не містять відомостей про вік неповнолітніх дітей, які перебувають на утриманні ОСОБА_3 .

В преамбулі Конвенції Організації Об`єднаних Націй від «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року (далі Конвенція), яку ратифіковано Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, визначено, що Держави-учасниці цієї Конвенції, визнають, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння, та вважають, що дитина має бути повністю підготовлена до самостійного життя в суспільстві та вихована в дусі ідеалів, проголошених у Статуті Організації Об`єднаних Націй, і особливо в дусі миру, гідності, терпимості, свободи, рівності і солідарності.

Статтею 1 Конвенції визначено, що для цілей цієї Конвенції дитиною є кожна людська істота до досягнення 18-річного віку, якщо за законом, застосовуваним до даної особи, вона не досягає повноліття раніше.

Частиною 1 статті 9 Конвенції визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При цьому, враховуючи те, що ОСОБА_3 є неодруженою та має на утриманні неповнолітніх дітей та має виконувати батьківські обов`язки по їх вихованню та догляду за ними, а арешт передбачає тримання засудженого в умовах ізоляції, що унеможливить виконання ОСОБА_3 обов`язків по догляду за дітьми та суперечитиме інтересам дітей, у зв`язку з чим застосування до неї покарання у вигляді арешту є недоцільним.

Частиною 1 статті 61 КК України визначено, що покарання у виді обмеження волі полягає у триманні особи в кримінально-виконавчих установах відкритого типу без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за нею нагляду з обов`язковим залученням засудженого до праці.

Частиною 3 статті 61 КК України визначено, що обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до осіб з інвалідністю першої і другої групи.

Як зазначалося вище, ОСОБА_3 є неодруженою та має на утриманні неповнолітніх дітей та має виконувати батьківські обов`язки по їх вихованню та догляду за ними, а обмеження волі передбачає тримання засудженого в кримінально-виконавчих установах, що унеможливить виконання ОСОБА_3 обов`язків по догляду за дітьми та суперечитиме інтересам дітей, у зв`язку з чим застосування до неї покарання у вигляді обмеження волі є недоцільним.

Частиною 1 статті 56 КК України визначено, що громадські роботи полягають у виконанні засудженим у вільний від роботи чи навчання час безоплатних суспільно корисних робіт, вид яких визначають органи місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.2 ст.56 КК України громадські роботи встановлюються на строк від шістдесяти до двохсот сорока годин і відбуваються не більш як чотири години на день.

Частиною 3 статті 56 КК України визначено, що громадські роботи не призначаються особам, визнаним особами з інвалідністю першої або другої групи, вагітним жінкам, особам, які досягли пенсійного віку, а також військовослужбовцям строкової служби.

При цьому, ОСОБА_3 не є особою, яка має інвалідність першої або другої групи, вагітною жінкою, а також особою, яка досягла пенсійного віку, враховуючи викладене суд вважає за доцільне призначити ОСОБА_3 покарання у вигляді громадських робіт.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. За відсутності в обвинуваченого коштів, достатніх для відшкодування зазначених витрат, вони компенсуються потерпілому за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом для компенсації шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що процесуальні витрати та витрати на залучення експерта у кримінальному провадженні відсутні.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_3 під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження не обирався.

Інші заходи забезпечення кримінального провадження під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження не застосовувались.

З реєстру матеріалів досудового розслідування та інших матеріалів справи вбачається, що у кримінальному провадженні відсутні речові докази.

Цивільний позов потерпілими та прокурором під час досудового розслідування та судового розгляду не пред`явлено.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.366-371, 373, 374, 376, 381, 382, 395, 532 КПК України, підпунктом 6 пункту 4 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» від 22 листопада 2018 року №2617-VIII, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - визнати винною у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, тобто умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

За вчинення кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, призначити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання у вигляді 150 (ста п`ятдесяти) годин громадських робіт.

У відповідності до положень частини 4 статті 36 Кримінально-виконавчого кодексу України судове рішення про застосування до засудженого покарання у вигляді громадських робіт приводиться до виконання не пізніше десятиденного строку з дня набрання судовим рішенням законної сили або звернення його до виконання.

Цивільний позов потерпілою та прокурором під час досудового розслідування та судового розгляду не пред`явлено.

Речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

Процесуальні витрати та витрати на залучення експерта у кримінальному провадженні відсутні.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження не обирався.

Інші, заходи забезпечення кримінального провадження під час досудового розслідування та судового розгляду не застосовувались.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через Ананьївський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У відповідності до частини 1 статті 394 КПК України вирок суду першої інстанції, ухвалений за результатами спрощеного провадження в порядку, передбаченому статтями 381 та 382 цього Кодексу, не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

Копія вироку за результатами розгляду обвинувального акта щодо вчинення кримінального проступку не пізніше дня, наступного за днем його ухвалення, надіслати учасникам судового провадження.

Головуючий суддя: ОСОБА_1