Дата документу 22.01.2020 Справа № 310/6391/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/502/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 310/6391/19 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ч.2 ст.187 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, в режимі відеоконференц зв`язку, матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28 листопада 2019 року, якою запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, застосований відносно обвинувачених ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 залишено без змін та продовжено його дію на 60 (шістдесят) днів до 26 січня 2020 року включно.
В частині продовження запобіжного заходу ОСОБА_8 ухвала суду не оскаржується.

Згідно з матеріалами провадження, в провадженні Бердянського міськрайонного суду Запорізької області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України.
Прокурором заявлено клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на 60 днів, оскільки строк спливає 02.12.2019, а ризики передбачені п.п.1, 5 ч.1 ст.177 КПК України, не відпали. Також зазначив, що обвинувачені раніше неодноразово притягались до кримінальної відповідальності за вчинення корисливих злочинів, не мають постійного місця проживання на території міста Бердянська та вже оголошувались у розшук по даному кримінальному провадженню.
Обвинувачені та їх захисники заперечували проти продовження строку тримання під вартою. Зазначили, що обвинувачені мають постійне місце проживання. Просили змінити запобіжний захід на домашній арешт.
За наслідками розгляду клопотань було прийнято рішення про продовження обвинуваченим строку тримання під вартою.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 не погоджується зі змістом ухвали, вважає, що вказаний запобіжний захід є занадто суворим. Просить змінити йому застосований запобіжний захід на більш м`який у виді домашнього арешту, або у виді застави. В доданому до апеляційної скарги клопотанні обвинувачений просить врахувати те, що він характеризується за місцем проживання позитивно, має постійне місце роботи та проживання, має на утриманні неповнолітнього сина 2005 р.н., є єдиним годувальником сім`ї. Потерпілий не має жодних вимог до нього особисто. Матеріальний позов сплачено. Зобов`язується з`являтись на першу вимогу суду. Також посилається на те, що він має тяжку інфекцію «Гепатит С» та потребує лікування. Крім того, просить врахувати, що він у даному кримінальному провадженні вину визнає, ОСОБА_9 знаходиться під домашнім арештом, хоча саме він наносив потерпілому тілесні ушкодження.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; обвинуваченого, який підтримав апеляційну скаргу та наполягав на її задоволенні; прокурора, який заперечував проти доводів апеляційної скарги обвинуваченого; дослідивши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з положеннями ч.3 ст.331 КПК України суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
Відповідно до ст.177 КПК України метою запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду, перешкоджати кримінальному провадженню, незаконно впливати на потерпілих, свідків, тощо, вчинити інше кримінальне правопорушення, а підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою вищенаведеної статті.
При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу, згідно ст.178 КПК України, враховується: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного; майновий стан підозрюваного; наявність судимостей у підозрюваного; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.
Згідно ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.
Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, передбачених п.п.1, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме можливість переховування від суду, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству; а також можливість вчинити інше кримінальне правопорушення.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування ("Бекчиєв проти Молдови" §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти ("Ідалов проти Росії", "Гарицьки проти Польщі", "Храїді проти Німеччини", "Ілійков проти Болгарії"), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин ("Сельчук проти Туреччини", "Мацнеттер проти Австрії").

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого йому злочину може вдатися до відповідних дій.

Крім того, колегія суддів враховує, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні умисного тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, що в сукупності вказує на підвищену суспільну небезпеку як самого діяння так і особи обвинуваченого.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".
Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.
Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства ("Летельє проти Франції").
Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
З урахуванням конкретних обставин вчинення злочину, яке інкримінується обвинуваченому, даних про його особу, який неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

Доводи обвинуваченого про наявність позитивної характеристики за місцем проживання, наявність постійного місця роботи та проживання, наявність на утриманні неповнолітнього сина 2005 р.н., є єдиним годувальником сім`ї, має тяжку інфекцію «Гепатит С» та потребує лікування, відсутність з боку потерпілого вимог до нього особисто, належним чином не підтвердженні та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 .

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.

З огляду на зазначене та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28 листопада 2019 року, якою запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, застосований відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишено без змін та продовжено його дію на 60 (шістдесят) днів до 26 січня 2020 року включно, залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4