490/1458/15-к 28.10.2019
н/п 1-кс/490/5701/2019
Справа № 490/1458/15-к
УХВАЛА
Іменем України

18 жовтня 2019 року м. Миколаїв

Слідчий суддя Центрального районного суду м. Миколаєва ОСОБА_1
за участю секретаря ОСОБА_2

розглянувши скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого про закриття кримінального провадження №0002820 відомості про яке 20.06.2014р. внесено до ЄРДР за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 162, ч. 1 ст. 364, ст. 356, ч. 1 ст. 185, ч. 1 ст. 190 КК України,

Учасники судового провадження:
ОСОБА_3 , слідчий ОСОБА_4 , прокурор ОСОБА_5

в с т а н о в и в :
21 серпня 2019 року ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва із скаргою на постанову слідчого про закриття кримінального провадження, в якій просив скасувати постанову слідчого, як таку, що винесена з грубим порушенням норм процесуального права, а матеріали кримінального провадження повернути для подальшого досудового розслідування.

Заслухавши скаржника, який підтримав скаргу і просив її задовольнити з наведених вище підстав; думку прокурора та слідчого, які просили постанову слідчого залишити без змін, вважаючи її законною та обґрунтованою; дослідивши матеріали клопотання та матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи скарги, слідчий суддя приходить до висновку, що скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 303 КПК України заявником, потерпілим, його представником чи законним представником на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення слідчого про закриття кримінального провадження.

За змістом п.2 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається, зокрема, в разі, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

Прийняття рішення про закриття кримінального провадження можливе лише після всебічного, повного та неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження та безпосереднього дослідження й оцінки слідчим, прокурором показань, речей і документів, які стосуються цього провадження, у їх сукупності.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, 26 квітня 2019р. старшим слідчим СУ ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_6 було винесено постанову про закриття кримінального провадження №0002820, обставини про яке було внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.06.2014, у зв`язку з відсутністю складів злочинів, передбачених ч. 2 ст. 162, ст. 356, ч. 1 ст. 185, ч. 1 ст.190 КК України в діях ОСОБА_7 , а також складів злочинів, передбачених ч. 2 ст. 162, ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 185 КК України в діях державних виконавців Заводського ВДВС ММУЮ.

У своєму рішенні слідчий зазначив, що в ході досудового розслідування встановити наявність достатніх доказів перевищення повноважень службовими особами Заводського ВДВС ММУЮ не виявилось можливим, оскільки дана інформація не підтверджується зібраними належними, допустимими та достовірними доказами.

Крім того, слідчий у постанові від 26.04.2019 зазначила, що в ході досудового розслідування ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України в діях ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не встановлено, оскільки дії, пов`язані з порушенням на той час проведення ремонтних робіт, містять ознаки адміністративного правопорушення.

Проте, постанова органу досудового розслідування про закриття кримінального провадження є передчасною, оскільки слідчим не в повному обсязі встановлені всі обставини кримінального провадження, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 356 КК України самоправство, це самовільне, всупереч установленому законом порядку, вчинення будь-яких дій, правомірність яких оспорюється окремим громадянином або підприємством, установою чи організацією, якщо такими діями була заподіяна значна шкода інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам або інтересам власника.

Обставини кримінального правопорушення полягають у тому, що ОСОБА_3 раніше перебував в шлюбі зі ОСОБА_7 та мешкав у чотирьохкімнатної квартирі. ОСОБА_7 за рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 23.12.2008р. набула право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , та звернулася до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом про вселення та встановлення порядку користування цією квартирою. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 16.01.2012р., ОСОБА_7 вселена в квартиру. Встановлено порядок користування квартирою, за яким позивачці виділена житлова кімната площею 11.93 кв.м., житлова кімната площею 11.26 кв.м., нежитлова лоджія площею 2,8 кв.м. та балкон площею 0,9 кв.м. Інше виділене відповідачам. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 08.11.2012р. рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16.01.2012р. в частині позовних вимог ОСОБА_7 про визначення порядку користування житловим приміщенням скасовано, та ухвалено в цій частині нове рішення. В задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_9 . ОСОБА_10 про визначення порядку користуванням житловим приміщенням - квартирою по АДРЕСА_2 - відмовлено.

29.01.2013р. Заводським районним судом м. Миколаєва видано ОСОБА_7 виконавчий лист №2/1412/1847/2012 з примусового виконання рішення суду від 16.01.2012р. в частині вселення останньої в квартиру АДРЕСА_1 , на підставі якого, державною виконавчою службою Заводського ВДВС Миколаївського міського управління юстиції 06.02.2013р. відкрито виконавче провадження, з примусового виконання рішення в частині вселення.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 08.11.2012р. що набрало законної сили ОСОБА_9 ( ОСОБА_11 ) у добровільному порядку не виконувалося, через що на останнього 25.03.2013 та 18.06.2014 постановами державного виконавця Державної виконавчої служби Заводського ВДВС Миколаївського міського управління юстиції накладено штраф.

19.06.2014р. виконача група з примусового виконання рішення апеляційного суду Миколаївської області від 08.11.2012р., до складу якої входили старший державний виконавець ОСОБА_12 , головний державний виконавець ОСОБА_13 , старший державний виконавець ОСОБА_14 , старший державний виконавець ОСОБА_15 , із залученими спеціалістами "Майстер Ключ" та працівниками міліції (постанова про залучення від 03.06.2014р.), здійснили вихід до квартири АДРЕСА_1 , де зломали три замки у вхідній двері квартири.

Виконача група з примусового виконання рішення, увійшовши до квартири виконувала ще дії з опису та арешту майна, що знаходяться в квартирі АДРЕСА_3 , де грошових коштів та інших цінностей не знайдено. Але такі дії виконавчої групи є незрозумілими, слідчим належним чином не зясовані, оцінку таким діям слідчим у постанові також не надав.

Разом із цим, при проведенні виконавчою групою виконавчих дій, ОСОБА_7 здійснювалися дії з перепланування кв. АДРЕСА_3 , шляхом відокремлення двох її кімнат, балкону та лоджії та приєднання їх до кв. 18. При цьому, будь якого правового дозволу на виконання таких робіт ОСОБА_16 не мала. ЇЇ дії супроводжувалися виконавчою групою не маючи на це повноважень. Такі дії до запланованих і дозволених виконавчих дій не входили, але були здійсненні, що свідчить про навний склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України.

Суспільна небезпечність злочину, передбаченого ст. 356 КК Українивизначається тим, що він порушкє встановленний порядок реалізації громадянами своїх законних або передбачуваних прав, призводить до дезорганізації нормальної діяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування та обєднань громадян, а також до порушення прав та законних інтересів інших фізичних та юридичних осіб.

З обєктивної сторони для наявності розглядуваного злочину необхідно встановити сукупність таких трьох ознак: а) самовільне вчинення будь-якою особою дій; б) оспорювання правомірності цих дій іншими громадянами або юридичною особою; в) заподіяння такої дії значної шкоди інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам або інтересам власника.

Злочин визнається закінченим з моменту заподіяння самовільним вчиненням певних дій значної шкоди інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам або інтересам власника. Самоправство, яке не заподіяло значної шкоди правоохоронюваним інтересам, розглядається як адміністративний проступок (ст. 186 КАП).

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та змісту постанови слідчого про закриття кримінального провадження, слідчим належним чином не встановлено розмір шкоди вчиненої ОСОБА_7 та передчасно зроблено висновок про її відсутність.

Вбачається, що слідчим зроблено висновок про відсутність складів злочинів, передбачених ч. 2 ст. 162, ст. 356, ч. 1 ст. 185, ч. 1 ст.190 КК України в діях ОСОБА_7 , а також складів злочинів, передбачених ч. 2 ст. 162, ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 185 КК України в діях державних виконавців Заводського ВДВС ММУЮ, оскільки в діях ОСОБА_7 вбачаються лише дії, які містять ознаки адміністративного правопорушення, а дії державних виконавців Заводського ВДВС ММУЮ проводилися на законних підставах, без порушення законодавства України. Проте, на думку слідчого судді, такий висновок також є передчасним та необґрунтованим.

Вказані обставини свідчать про те, що слідчий не забезпечив ефективного розслідування у даному кримінальному провадженні, а проведене досудове слідство не було ретельним, всебічним і сумлінним оскільки після скасування попередньої постанови про закриття даного кримінального провадження, слідчим на виконання вказівок наведених в ухвалі слідчого судді від 19.07.2018 не проведені всі необхідні слідчі дії, після чого слідчим знову було закрито кримінальне провадження, що не відповідає повноті проведення досудового слідства.

Постанова про закриття кримінального провадження повинна містити достатні відомості, які б свідчили про те, що усім обставинам справи у порядку ст. 94 КПК України було надано необхідну правову оцінку в сукупності, що свідчить про те, що встановлена, на даний час, органом досудового розслідування сукупність доказів, якою обґрунтовуються зроблені ним висновки, не може вважатися такою, що не залишає місце сумнівам, а наявність останніх (сумнівів) не узгоджується із стандартом доказування "поза розумним сумнівом".

Суб`єктивна сторона злочину характеризується умислом. Психічне ставлення винного до суспільне небезпечних наслідків у вигляді значної шкоди, за загальним правилом також характеризується умислом.

Проте, навіть з пояснень самої ОСОБА_7 вбачається, що вона будучі обізнаною про наявність судового рішення лише щодо її вселення, всупереч встановленого в законі порядку /звернення до суду з відповідним позовом про виділення в натурі двох кімнат в квартирі АДРЕСА_4 / самовільно, використовуючи процедуру вселення, заволоділа двома кімнатами квартири АДРЕСА_3 шляхом їх відокремлення від іншої частини квартири закладкою дверного отвору та демонтажу частині стіни між квартирами АДРЕСА_3 та АДРЕСА_5 . Вказані дії містять об`єктивну сторону злочину передбаченого ст. 356 КК України та рішення слідчого в цієї частині є таким що не ґрунтується на отриманих доказах.

За такого, прийняте слідчим рішення про закриття кримінального провадження неможливо визнати законним процесуальним рішенням, в якому обставинам кримінального провадження надано належну правову оцінку.

Враховуючи наведене вище, виходячи зі змісту ст. 307 КПК України, оскаржувана постанова слідчого підлягає скасуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303-307 КПК України, -

п о с т а н о в и в :

Скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого про закриття кримінального провадження задовольнити.

Постанову старшого слідчого СУ ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_6 від 26.04.2019р. про закриття кримінального провадження №0002820 відомості про яке 20.06.2014р. внесено до ЄРДР за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 162, ч. 1 ст. 364, ст. 356, ч. 1 ст. 185, ч. 1 ст. 190 КК України - скасувати.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1