Номер провадження: 11-сс/813/541/20
Номер справи місцевого суду: 495/177/20 1-кс/495/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.04.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24.03.2020 року в кримінальному проваджені №0000061 від 16.06.2017 року, -

встановив:

Оскарженою ухвалою слідчого судді відмовлено в задоволенні клопотання слідчого Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 , погодженого прокурором Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_7 про накладення арешту на майно в кримінальному проваджені №0000061 від 16.06.2017 року з правовою кваліфікацією за ч.2 ст.240 КК України, а саме на вантажний автомобіль «KRASZ» білого кольору д/н НОМЕР_1 ; трактор (ескалатор-навантажувач) «Белорус» БАМ 2014, номер двигуна НОМЕР_2 , заводський номер НОМЕР_3 , vin код НОМЕР_4 ; пісок, який знаходиться у кузові вищезазначеного вантажного автомобіля «KRASZ» та відібрані проби піщаних порід.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді прокурор ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання слідчого. Прокурор посилається на те, що слідчий суддя не врахував обставин кримінального провадження, зокрема того, що арешт переліченого в клопотанні слідчого майна є необхідним оскільки існує реальна загроза пошкодження, псування, знищення, перетворення вищезазначеного майна, а його арешт необхідний з метою збереження речових доказів в кримінальному провадженні.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; дослідивши матеріали судового провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

З матеріалів справи убачається, що в провадженні СВ Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16.06.2017 року за №0000061, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.240 КК України.

16.01.2020 року слідчий Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 вже зверталась до слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з клопотанням про накладення арешту в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16.06.2017 року за №0000061 та ухвалою слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20.01.2020 року у задоволенні клопотання про накладення арешту на майно по зазначеному кримінальному провадженню було відмовлено.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 13.02.2020 року ухвалу слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20.01.2020 року було скасовано, клопотання про накладення арешту на майно по кримінальному провадженню, внесеному до ЄРДР за №0000061 від 16.06.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.240 КК України було повернуто прокурору процесуальному керівнику у зазначеному кримінальному провадженні для усунення недоліків, зазначених в мотивувальній частині ухвали, протягом 72 годин з моменту отримання повного тексту ухвали.
Підставами для скасування ухвали слідчого судді та повернення клопотання про арешт майна в кримінальному провадження прокурору для усунення недоліків, апеляційний суд зазначив наступне.
В клопотанні слідчого не зазначено, яке відношення до зазначеного кримінального провадження, внесеного у 2017 році до ЄРДР має майно, що вилучене в ході огляду 11.01.2020 року вищевказаного кар`єру.
Крім того, з матеріалів долучених до клопотання вбачається невідповідність даних зазначених у них. Так, відповідно до клопотання слідчого, 11.01.2020 р., о 23 год. 01 хв., надійшло повідомлення про те, що 11.01.2020 р., о 08 год., за адресою: Одеська обл., Білгород-Дністровський р-он, с. Молога, вул. Кишинівська невідомі особи вивозять пісок. При цьому, огляд місця події проведено на відстані 500 метрів від авто дороги Р72, широта 46,2367, довгота 30,1977 с. Садове, Білгород-Дністровський р-н, Одеської області.
Водночас, сам огляд місця події проведений 11.01.2020 р., з 13 год. 30 хв. по 15 год. 00 хв., тобто майже за 11 годин до надходження повідомлення до ВП.
Відповідно до протоколу огляду в описовій частині протоколу зазначено про відібрання проб піску, однак в подальшому, в цьому ж протоколі серед виявлених та вилучених предметів проби піщаних порід не зазначені.
Будь-яких інших документів, які б давали підстави вважати, що майно, яке вилучене під час обшуку за вказаною адресою, має відношення до кримінального провадження, яке внесене до ЄРДР майже два з половиною роки тому, слідчим до клопотання не додано, а наявні в матеріалах провадження додатки, суперечать один одному.
В подальшому, 13 березня 2020 року слідчий Білгород-Дністровського ВПГУНП в Одеській області ОСОБА_8 повторно звернувся до суду із клопотанням про накладення арешту на вказане майно.

Клопотання мотивоване тим, що вантажний автомобіль «KRASZ» білого кольору д/н НОМЕР_1 та трактор (ескалатор-навантажувач) «Белорус» БАМ 2014, номер двигуна НОМЕР_2 , заводський номер НОМЕР_3 , vin код НОМЕР_4 є знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди та можуть бути використані як доказ у кримінальному провадженні, а також пісок, який знаходиться у кузові вищезазначеного вантажного автомобіля «KRASZ» та відібрані проби піщаних порід є об`єктами вчинення кримінального правопорушення, які містять відомості, які можуть бути використані як доказ факту вчинення кримінального правопорушення, у зв`язку з чим за переконанням органу досудового розслідування слід накласти арешт на вказане майно.

Відмовляючи оскаржуваною ухвалою у задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно, слідчий суддя послався на те, що прокурором-процесуальним керівником у зазначеному кримінальному провадженні не були вимоги ухвали Одеського апеляційного суду від 13.02.2020 року.

Перевіривши оскаржувану ухвалу, матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, апеляційний суд приходить до висновку про законну відмову слідчим суддею в задоволенні клопотання про накладення арешту на майно, з огляду на таке.

Згідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Апеляційний суд вважає, що слідчий суддя дотримався зазначених вимог КПК України та з достатньою повнотою мотивував своє рішення щодо відмови в накладенні арешту на майно.

Відповідно до вимог п.7 ч.2 ст.131 КПК України один із заходів забезпечення кримінального провадження - є арешт майна.

Згідно з п.1 ч.3 ст.132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до положень ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому КПК порядку.

Процедура вирішення питання про накладення арешту на тимчасово вилучене майно визначена ст.171 КПК України.

Кримінальний процесуальний Кодекс України вимагає обов`язкового дотриманням вимог закону при оформленні всіх процесуальних документів, надаючи цим вимогам принципових характер.

Таким чином, якщо закон визначив, що клопотання слідчого про накладення арешту на майно повинно відповідати вимогам ст.171 КПК України, то слідчий та прокурор повинні неухильно дотримуватися визначених законом вимог. Так, згідно ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні про арешт майна повинно бути зазначено правові підстави, тобто законні підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна.

Проаналізувавши зміст та доводи клопотання слідчого, заслухавши пояснення прокурора, апеляційний суд приходить до висновку, що клопотання слідчого про накладення арешту на майно, вилучене під час огляду місця події, а саме кар`єру, розташованого на відстані 500 метрів від автодороги Р72, широта 46,2367, довгота 30,1977 с. Садове Білгород- Дністровського району Одеської області, не відповідає вимогам закону, оскільки сформульоване в ньому обґрунтування слідчого щодо мети накладення арешту на вказане майно є невмотивованим, оскільки в ньому відсутнє мотивування відносно того, яке доказове значення це майно має для кримінального провадження з правовою кваліфікацією наданою органом досудового розслідування обставинам, які є предметом дослідження в даному кримінальному провадженні.

Так, зокрема доводи викладені в клопотанні та підтримані прокурором про те, що вилучене під час огляду місця події майно є предметом кримінального правопорушення, відомості про яке внесені 16.06.2017 року за №0000061, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.240 КК України є безпідставними, з огляду на таке.

Апеляційний суд звертає увагу слідчого та прокурора, що предметом злочину, передбаченого ч.2 ст.240 КК України виступають надра і корисні копалини загальнодержавного значення, які видобуваються з надр землі.

Разом з цим матеріали клопотання слідчого не містять доказів, що майно, яке вилучено під час проведення огляду місця події, а саме кар`єру, розташованого на відстані 500 метрів від автодороги Р72, широта 46,2367, довгота 30,1977 с. Садове Білгород- Дністровського району Одеської області, є предметом кримінального правопорушення в даному кримінальному провадженні, відомості про яке внесені майже двох з половиною років тому, тобто 16.06.2017 року за №0000061, так само як і не містять матеріали, додані до клопотання слідчого, що речі, які вилучені мають будь яке відношення як речові докази в даному кримінальному провадженні, з урахуванням того, що відповідно до клопотання слідчого, 11.01.2020 р. о 23 год. 01 хв. надійшло повідомлення про те, що 11.01.2020 р. о 08год. за адресою: Одеська обл., Білгород-Дністровський р-он, с.Молога, вул. Кишинівська невідомі особи вивозять пісок, при цьому, огляд місця події проведено на відстані 500 метрів від авто дороги Р72, широта 46,2367, довгота 30,1977 с.Садове, Білгород-Дністровський р-н, Одеської області з 13 год. 30 хв. до 15 год. 00 хв., тобто майже за 11 годин до надходження повідомлення до ВП.
Крім того, до клопотання слідчого не долучено жодного доказу відносно того, що нібито здійснюване видобування піску відбувалося незаконно, зокрема не долучені документи, які б підтверджували належність вказаної земельної ділянки та відсутності у будь-якого суб`єкта господарювання ліцензії на видобуток корисних копалин. Тобто слідчим та прокурором не доведено, що мала місце подія кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.240 КК України.
За таких обставин, апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи прокурора, що майно яке вилучене під час проведення вказаного огляду місця події, яке визнано органом досудового розслідування речовими доказами, є предметом кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.240 КК України, є його об`єктом або знаряддям та можуть бути використані як доказ факту вчинення кримінального правопорушення.
При цьому, апеляційний суд вважає, що невжиття посадовими особами правоохоронного органу передбачених законом заходів до належного проведення досудового розслідування даного кримінального провадження на протязі майже двох з половиною років, не може бути компенсовано шляхом накладення арешту на майно, яке на законних підставах перебуває у володінні юридичної особи, та яке на теперішній час не є тимчасово вилученим, оскільки за повідомленням прокурора повернуто власнику.

Вилучені зразки піску, за повідомленням прокурора, визнані слідчим речовими доказами та долучені до матеріалів кримінального провадження, не належать будь-якій особі, а тому відсутня потреба в накладенні на них арешту.

Вирішуючи питання щодо законності рішення слідчого судді про відмову в задоволенні клопотання слідчого апеляційний суд враховує те, що при застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя та суд повинні діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

З урахуванням встановлених апеляційним судом обставини, колегія суддів вважає, що ініціювання органом досудового розслідування питання про накладення арешту на майно, щодо якого існують обґрунтовані сумніви про його відношення до кримінального провадження, відомості про яке внесені 16.06.2017 року за №0000061, не відповідає положенням КПК України, Конституції України, та практиці Європейського суду з прав людини.

Апеляційний суд враховує положення ст.ст. 170-173 КПК України у відповідності до яких при розгляді клопотання про накладення арешту на майно, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя або суд повинні з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону. Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

Таким чином, апеляційний суд констатує, що на день розгляду слідчим суддею клопотання та апеляційного перегляду ухвали слідчого судді, відсутні підстави для накладення арешту на майно, вилучене в рамках кримінального провадження №0000061 від 16.06.2017 року.

За таких умов, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя, встановлюючи наявність правових підстав для арешту майна, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність таких підстав у цьому кримінальному провадженні на день розгляду клопотання, оскільки прокурор не довів наявності достатніх підстав для накладення арешту на майно, що вказує на необґрунтованість апеляційної скарги прокурора.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційним судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, ухвалу слідчого судді слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170, 171, 307, 309, 405, 407, 419, 422 КПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу прокурора Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24.03.2020 року в кримінальному проваджені №0000061 від 16.06.2017 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання слідчого Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 , погодженого прокурором Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_7 про накладення арешту на майно в кримінальному проваджені №0000061 від 16.06.2017 року з правовою кваліфікацією за ч.2 ст.240 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду оскарженню не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4