Ухвала

іменем України
23 березня 2020 року

м. Київ
справа № 686/4503/18

провадження № 51-805 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 березня 2019 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 12 листопада 2019 року щодо ОСОБА_4 ,
встановив:
Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області вироком від 11 березня 2019 року визнав винуватим та засудив

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Пахарівка Джанкойського району АРК, без постійного місця проживання, раніше судимого,

за п. 6 ч. 2 ст. 115 та ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 357 Кримінального кодексу України (далі КК) на підставі ст. 70 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією майна.

Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави 51 808 грн витрат на залучення експертів.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 6 562,94 грн та в рахунок відшкодування моральної

шкоди 500 000 грн.
Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 12 листопада 2019 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 задовольнив частково, вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 березня 2019 року змінив виключив з мотивувальної частини вироку посилання про доведеність вини ОСОБА_4 на результати слідчих та негласних дій, в решті вирок суду залишено без змін.
Згідно з вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що він за обставин, викладених у вироку, 30 жовтня 2017 року близько 22:30 в гаражному приміщенні, що належить ОСОБА_7 поряд з багатоквартирним житловим будинком №20/2 на вулиці Зарічанській в м. Хмельницькому, чекав потерпілого, щоб той передав йому свій автомобіль марки «ЗАЗ-Daеwoo», номерний знак НОМЕР_1 , яким він за усною домовленістю із ОСОБА_8 користувався, надаючи разом із останнім послуги з перевезення пасажирів (послуги таксі). Коли до вказаного гаражного приміщення, на своєму автомобілі під`їхав потерпілий і повідомив ОСОБА_4 про позбавлення його права користування своїм транспортним засобом останній, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх протиправних дій, свідомо припускаючи та бажаючи настання наслідків у вигляді смерті потерпілого, з метою вбивства та заволодіння майном ОСОБА_7 , штовхнув його, внаслідок чого останній впав на підлогу. Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, ОСОБА_4 взяв молоток та наніс тупою його частиною не менше 9-ти ударів в голову потерпілого ОСОБА_7 , в результаті чого останній помер на місці події.
Після цього, ОСОБА_4 з метою уникнення відповідальності, приховання слідів вчинення злочину та доведення свого злочинного умислу, спрямованого на незаконне заволодіння транспортним засобом до кінця, діючи проти волі останнього, оскільки перед вчиненням вбивства ОСОБА_7 позбавив його будь-якого права користування його автомобілем, помістив тіло потерпілого

у багажне відділення його автомобіля та вивіз його труп за межі міста, неподалік сміттєзвалища м. Хмельницького, де залишив його на узбіччі дороги, таким чином незаконно заволодів вказаним транспортним засобом. Крім того, ОСОБА_4 помітивши офіційні особисті документи, які належать

ОСОБА_7 , а саме: посвідчення водія на ім`я останнього, свідоцтво

про реєстрацію транспортного засобу, автомобіля марки «ЗАЗ-Daеwoo», номерний знак НОМЕР_1 , вирішив ними незаконно заволодіти, що і в подальшому зробив, залишивши їх собі, з метою приховання своєї злочинної діяльності та подальшого безперешкодного користування автомобілем потерпілого.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, ставить вимогу про скасування оскаржених судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Вважає, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 357 КК, не доведена. Зазначає, що суд першої інстанції не врахував доказів, а саме висновку судово-токсикологічної експертизи № 2263 від 21 листопада 2017 року.

Перевіривши доводи касаційних скарг та додані до них копії судових рішень, Верховний Суд дійшов такого висновку.

Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу; переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ст. 438 КПК неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції.

З матеріалів кримінального провадження видно, що доводи касаційної скарги стосовно незаконності вироку Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 березня 2019 року щодо ОСОБА_4 є аналогічними доводам, на якізахисник посилався у своїй апеляційній скарзі.

Спростовуючи доводи апеляційної скарги захисника щодо необґрунтованості засудження ОСОБА_4 за п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 357 КК, апеляційний суд навів докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну юридичну оцінку злочинним діям засудженого.

Погоджуючись із висновками місцевого суду, апеляційний суд в ухвалі зазначив, що висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, за які його засуджено, суд першої інстанції зробив на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності, з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, що в судовому рішенні докладно мотивовано.

Зокрема, винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 357 КК,підтверджено показаннями потерпілої ОСОБА_6 , яка у судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_4 працював разом із її батьком та користувався його автомобілем, в період коли останній пропав безвісті, засуджений повідомив її, що батько поїхав працювати в Польщу, при цьому продовжував користуватися його автомобілем; показаннями свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які підтвердили, що засуджений та потерпілий працювали разом в службі таксі, між ними часто виникали конфлікти, а в день убивства потерпілий ОСОБА_7 говорив, що має намір розірвати домовленість з ОСОБА_4 про співпрацю та виселити його з гаража, а свідок ОСОБА_9 окрім того показав, що в день вбивства телефонував ОСОБА_7 , який повідомив, що розмовляє з ОСОБА_4 та на запитання свідка чи потрібна йому допомога, повідомив, що вирішить все сам але вже наступного дня потерпілий на роботу не з`явився, на телефонні дзвінки не відповідав ці покази є послідовними та повністю узгоджуються з іншими доказами, зокрема, протоколом огляду місця події від 14 листопада 2017 року; висновками судових медико-криміналістичних експертиз №34 від 29 січня 2018 року та №41 від 7 лютого 2018 року; протоколом слідчого експерименту від 17 листопада 2017 року та відеозйомкою до нього, відповідно до якого ОСОБА_4 за участю захисника розповів яким чином вбив ОСОБА_7 , показав механізм вбивства та вказав на місце, де залишив труп потерпілого; висновками судово медичних експертиз №615 від 15 листопада 2017 року та №10 24 листопада 2017 року, згідно яких у ОСОБА_7 виявлені тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми голови, що мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, що небезпечні для життя в момент заподіяння і знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті та, які могли утворитися від не менше як дев`яти травмуючих дій твердого тупого предмету з пласкою поверхнею, обмежену ребрами із вмістом солей трьох валентного заліза, яким могла бути металева частина молотка; висновком додаткової судово-медичної експертизи №10 від 23 листопада 2017 року, згідно з яким настання смерті ОСОБА_7 за обставин, про які під час слідчого експерименту розповів та показав ОСОБА_4 , не виключається та іншими, наведеними у вироку доказами.

Твердження захисника про відсутність, на його думку, доказів винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 357 КК не заслуговують на увагу. Апеляційний суд, перевіривши вказані доводи, слушно зазначив, що суд першої інстанції, безпосередньо дослідивши вказані докази, надав їм належну оцінку, як кожному окремо, так і у взаємозв`язку та дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні умисного вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, вчиненого з корисливих мотивів, незаконного заволодіння транспортним засобом,поєднаного з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого та незаконного заволодіння важливими документами.

Щодо доводу захисника ОСОБА_5 про те, що судом не наведено мотивів неврахування доказів, а саме висновку судово-токсикологічної експертизи

№ 2263 від 21 листопада 2017 року, Суд зазначає, що захисник в касаційній скарзі не показав, яким чином згадка у вироку цього висновку позначилася чи могла позначитися на обґрунтованості висновків суду першої інстанції про винуватість засудженого в інкримінованих злочинах. Як свідчить зміст оскаржених судових рішень, висновки суду першої інстанції про причетність засудженого до злочинів і обставини їх вчинення жодним чином не залежать та не ґрунтуються на результатах висновку судово-токсикологічної експертизи.
За таких обставин цей довід захисника є неспроможним.

Враховуючи викладене, колегія суддів касаційного суду вважає, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 289,

ч. 3 ст. 357 КК, повністю доведена і його дії кваліфіковано правильно.

Ухвала апеляційного суду є достатньо мотивованою та в повній мірі відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Враховуючи викладене, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б впливали на обґрунтованість судових рішень щодо ОСОБА_4 , судами першої та апеляційної інстанції у кримінальному провадженні допущено не було, а тому законних підстав для скасування оскаржуваних судових рішень за доводами, наведеними у касаційній скарзі захисника, Верховний Суд не вбачає.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 березня

2019 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 12 листопада

2019 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3