Постанова

Іменем України

05 лютого 2020 р.

м. Київ
справа № 539/2553/16-к
провадження № 51-690км17
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_5
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 04 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 19 червня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000810, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Конотопа Сумської області, мешканця АДРЕСА_1 , не судимого
у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України,

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини
За вироком Лубенськогоміськрайонного суду Полтавської області від 04 січня 2017 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_8 у рахунок відшкодування майнової та моральної шкоди 11 607,02 грн та 70 000 грн відповідно, а також 5000 грн у рахунок відшкодування витрат на правову допомогу.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у тому, що він близько 23:30 год 29 квітня 2016 року біля під`їзду № 3 житлового будинку АДРЕСА_2 у ході суперечки, що виникла на ґрунті особистих неприязних відносин між ним та ОСОБА_8 , діючи умисно, завдав останньому удару по передній поверхні грудної клітки гострим предметом, що мав колото-різані властивості, заподіявши тілесні ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного поранення грудної клітки справа з ушкодженням шостого ребра справа та міжреберних судин справа, що супроводжувалося гемопневмотораксом справа та геморагічним шоком 2-3 ступеня, які згідно з висновком експерта судово-медичної експертизи від 30 червня 2016 року № 216 за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 19 червня 2019 року вирок місцевого суду залишено без зміни. Виключено з мотивувальної частини вироку Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 04.01.2017 посилання як на докази винуватості ОСОБА_7 на протокол огляду від 30.04.2016; речовий доказ електрошокер; висновок експертизи № 218 від 7.06.2016; п.2 підсумків висновку експертизи № 149-МК від 13.06.2016. На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано у строк відбування покарання ОСОБА_7 строк попереднього ув`язнення з 04.01.2017 по 21.09.2017, з 14.06.2018 по 19.06.2019 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, з 22.09.2017 по 13.06.2018 з розрахунку один день тримання під вартою за один день позбавлення волі.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 ставить питання про скасування судових рішень щодо ОСОБА_7 та закриття кримінального провадження, у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості та вичерпанням можливості їх отримати. Вважає, що досудове слідство та судовий розгляд проведено неповно та однобічно, з порушеннями вимог кримінального процесуального закону, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Обвинувачення ґрунтується на припущеннях, на суперечливих показаннях потерпілого та свідків, а також на недопустимих доказах. Матеріали кримінального провадження не містять витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань та доручення про проведення досудового розслідування із визначенням групи прокурорів, а тому, на думку сторони захисту, досудове розслідування у кримінальному провадженні здійснювалося неуповноваженими особами. Не погоджується з розміром стягнутої моральної шкоди. Вказує, що апеляційний суд на зазначені порушення не звернув уваги та безпідставно залишив вирок щодо його підзахисного без зміни. Стверджує, що ухвала не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, оскільки апеляційний суд не виправив допущених судом першої інстанції порушень і лише формально дав оцінку доводам сторони захисту.

Позиції учасників судового провадження
Захисник та засуджений подали письмові заяви про розгляд справи без їх участі.
Прокурор вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та просить її відхилити.
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.
Мотиви Суду
Відповідно до частини 1 статті 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно вимогам статті 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що захисникстверджує про необґрунтованість засудження ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України, оскільки вважає останнього невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому зазначає, що у кримінальному провадженні відсутні докази, які би вказували на умисне завдання тілесних ушкоджень потерпілому. Однак ці доводи захисника, є безпідставними з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів цього провадження, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину, з яким погодився апеляційний суд, є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з дотриманням ст. 23 КПК України й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

При цьому суд першої інстанції, заслухавши показання самого обвинуваченого, потерпілого, свідків та дослідивши письмові докази у кримінальному провадженні, обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку належні та допустимі докази.
Зокрема, суд першої інстанції, мотивуючи свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 у заподіянні ОСОБА_8 умисних тяжких тілесних ушкоджень, послався у вироку на показання потерпілого, який у своїх показаннях детально розповів, як ОСОБА_7 йому завдав удар гострим предметом у грудну клітину.

Показання потерпілого ОСОБА_8 узгоджуються з даними протоколу слідчого експерименту з фототаблицями до нього, проведеного за його участю, під час якого він детально розказував та показав, куди ОСОБА_7 завдав йому удар гострим предметом, а саме в ділянку грудної клітини (т. 1 а. с. 109-118). Показаний потерпілим механізм нанесення йому тілесних ушкоджень об`єктивно відповідає даним висновку судово-медичної експертизи №313 від 05.08.2016 року.
Усупереч доводам касаційної скарги в цьому кримінальному провадженні показання потерпілого та свідків отримано в порядку, визначеному законом, вони не суперечать іншим зібраним доказам та є конкретними. Тому суд не мав підстав вважати недостовірними ці показання, які за змістом ст. 84 КПКУкраїни є процесуальними джерелами доказів й були правомірно покладені в основу вироку.

Також суд, обґрунтовуючи свій висновок щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину, дослідив у судовому засіданні дані протоколів огляду місця події, речей, проведення слідчого експерименту та висновки експертиз, які об`єктивно узгоджуються як між собою, а також із даними висновку судово-медичної експертизи № 216 від 30.06.2016 року, згідно з яким у ОСОБА_8 виявлені тілесні ушкодження у вигляді проникаючого колото - різаного поранення грудної клітки справа з ушкодженням 6 ребра справа та міжреберних судин справа, що супроводжувалось гемопневмотораксом справа (наявність в плевральній порожнині геморагічного витоку крові і вільного газу повітря) та геморагічним шоком 2-3 ступеня (розвивається в результаті гострої крововтрати), які за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень (т.1 а.с. 136-137).
Колегія суддів вважає, що зазначені докази відповідають вимогам ст.ст. 84-86 КПК України щодо їх належності та допустимості, оскільки отримані у порядку, встановленому КПК України. При цьому процесуальні дії та складені за їх результатами протоколи огляду місця події, речей, слідчого експерименту відповідають вимогам статтей104-107, 237, 240 цього Кодексу.
Усупереч твердженням у поданій касаційній скарзі місцевий суд, дослідивши й зіставивши наявні у кримінальному провадженні фактичні дані, дав їм оцінку в аспекті ст. 94 КПК України з точки зору належності, допустимості та достовірності, а також з`ясував передбачені ст. 91 вказаного Кодексу обставини, що належать до предмета доказування, й обґрунтовано вирішив, що зібрані докази в їх сукупності та взаємозв`язку доводять вчинення засуджено кримінального правопорушення проти життя та здоров`я.
За встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження діяння ОСОБА_7 обґрунтовано отримало правову оцінку за ч. 1 ст. 121 КК України. Отже, вважати, що судом неправильно застосований закон України про кримінальну відповідальність, немає підстав.
Призначене ОСОБА_7 покарання відповідно до вимог ст. 65 КК України є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів.
Доводи сторони захисту, що досудове розслідування та судовий розгляд проведено упереджено з порушенням вимог кримінального процесуального закону щодо відсутності доказів вини ОСОБА_7 , а також щодо стягнення розміру моральної шкоди, були предметом перевірки суду апеляційної інстанцій та обґрунтовано визнані безпідставними. Апеляційним судом при перевірці цього кримінального провадження надано відповіді на доводи апеляційних скарг та обґрунтовано визнано їх безпідставними. Свої висновки із цих питань, з якими погоджується колегія суддів, суд належним чином умотивував. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Доводи, зазначені у касаційній скарзі про те, що досудове розслідування у кримінальному провадженні здійснювалося не уповноваженими особами, оскільки матеріали кримінального провадження не містять витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань та доручення про проведення досудового розслідування із визначенням групи прокурорів, об`єктивно спростовуються змістом наданих прокурором суду касаційної інстанції матеріалів, зокрема витягів з ЄРДР від 30.04.2016 та 17.08.2016, доручення в.о. начальника Лубенського ВП від 30.04.2016 та постанови першого заступника керівника Лубенської місцевої прокуратури від 30.04.2016 про призначення групи прокурорів у кримінальному провадженні.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, у матеріалах провадження під час касаційного розгляду в межах, визначених ст. 433 КПК України, не встановлено.
Ураховуючи зазначене, колегія суддів підстав для задоволення касаційної скарги захисника не вбачає.
Керуючись статтями 412, 413, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:
Вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 04 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 19 червня 2019 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну каргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3