Справа №359/1013/20
Провадження №1-кп/359/356/2020
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 лютого 2020 року м. Бориспіль

Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі суду:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду з технічною фіксацією кримінальне провадженнями №0000164, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 21.01.2020 року, що надійшло до суду з обвинувальним актом відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Перегуди Бориспільського району Київської області, українця, громадянина України, з неповною середньою освітою, одруженого, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей, тимчасово офіційно не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого згідно вироку Кодимського районного суду Одеської області від 30.09.2011 року за ч.3 ст. 185, ч.1 ст. 304 КК України, із застосуванням ч.ч. 1,2,4 ст. 70 КК України, до позбавлення волі строком на п`ять років, за вироком Ірпінського міського суду Київської області від 26.11.2014 року за ч.1 ст. 309 КК України, із застосуванням ст. 71 КК України, до позбавлення волі строком на один рік шість місяців, реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичної особи НОМЕР_1 , -

за обвинуваченням у вчиненні ним кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України,

в с т а н о в и в :
ОСОБА_4 вчинив злочин, передбачений ч.2 ст. 185 КК України, а саме таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, за наступних обставин.

ОСОБА_4 , будучи раніше судимий згідно вироку Кодимського районного суду Одеської області від 30.09.2011 року за ч.3 ст. 185, ч.1 ст. 304 КК України, із застосуванням ч.ч. 1,2,4 ст. 70 КК України, до позбавлення волі строком на п`ять років, тобто, в тому числі і за вчинення злочину проти власності, маючи непогашену та не зняту у встановленому порядку судимість, на шлях виправлення не став, та повторно, вчинив новий умисний злочин.

Так, 19.01.2020 року, о 17.25 год., ОСОБА_4 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , де в одній із кімнат вказаного будинку побачив мобільний телефон марки «Huawei» P30 Lite Peacock Blue, що належав ОСОБА_5 . Відразу після цього у останнього виник злочинний умисел направлений на таємне викрадення чужого майна.

В подальшому, продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, направленого на повторне таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_4 , переслідуючи корисливий мотив, усвідомлюючи протиправний характер, а також негативні наслідки протиправних дій, бажаючи незаконно збагатитися за рахунок чужого майна, цього ж дня, точного часу не встановлено, зайшов до однієї з кімнат будинку АДРЕСА_1 , впевнився, що за його діями ніхто не спостерігає, та шляхом вільного доступу, таємно, повторно викрав мобільний телефон марки «Huawei» P30 Lite Peacock Blue, вартістю 6399 грн. 00 коп., після чого з місця вчинення злочину зник, обернувши викрадене майно на свою користь.

Таким чином, ОСОБА_4 вчинив умисні дії, що виразились у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно, тобто скоїв кримінальне правопорушення - злочин, передбачений ч. 2 ст. 185 КК України.

Розгляд кримінального провадження проведено за відсутності потерпілої ОСОБА_5 , повідомленої належним чином про час та місце судового засідання, від якої надійшла до суду заява про відсутність претензій до обвинуваченого.
У зв`язку з тим, що обвинувачений та прокурор не оспорювали фактичні обставини вчинення злочину ОСОБА_4 , суд на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним досліджувати докази стосовно цих фактичних обставин та обмежився допитом обвинуваченого і дослідженням доказів, які характеризують його особу, та приєднані прокурором матеріали стосовно процесуальних витрат, речових доказів, тощо.
Судом з`ясовано, що обвинувачений та інші учасники кримінального провадження розуміють зміст цих обставин, сумніву у добровільності та істинності їх позицій немає.
При цьому розгляд провадження проводився відносно обвинуваченого в межах пред`явленого йому обвинувачення.
Під час судового розгляду, ОСОБА_4 визнав вину у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення та надав покази, що відповідають обставинам, наведеним в обвинувальному акті.
Так, обвинувачений повідомив, що в січні 2020 року, він дійсно перебував в будинку, де проживав його брат, в с. Перегуди Бориспільського району, та помітив в одній із кімнат мобільний телефон, який вирішив викрасти, розуміючи, що він перебуває у власності іншої особи, та не належить брату. При цьому він переконався, що за ним ніхто не спостерігав та забрав даний телефон і пішов до місця свого проживання. Зазначені дії він вчинив за відсутності доходу та фінансової скрути та бажав в подальшому здати його до ломбарду, однак потім зрозумів що у нього є ІМЕІ та код доступу. Після цього мобільний телефон було повернуто вже працівникам поліції, оскільки поступила заява про його викрадення.
Свою вину у вчиненні зазначеного злочину визнав повністю, розкаявся у скоєному, просив не призначати покарання, пов`язаного з ізоляцією його від суспільства; повідомив, що має на утриманні двох неповнолітніх дітей, та має непостійний але достатній дохід для забезпечення своєї сім?ї шляхом підробітку на будівництві.
У цьому зв`язку, на думку суду, вина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні вищезазначеного кримінального правопорушення в ході судового розгляду доведена повністю, а зібраних доказів достатньо для визнання його винуватим у скоєнні таємного викрадення чужого майна, вчиненого повторно.
Дії обвинуваченого кваліфіковані за ч. 2 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка) за ознакою повторності. Таку кваліфікацію дій ОСОБА_4 суд вважає вірною, оскільки останній має непогашену у встановленому законодавством порядку судимість за вчинення злочину проти власності згідно вироку Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16.10.2011 року за ч.3 ст. 185 КК України, який є тяжким.
Так, майно, яким заволодів обвинувачений, було для нього чужим, адже не перебувало в його власності чи законному володінні. ОСОБА_4 не мав на нього жодного права, цим майном він заволодів у спосіб, який заборонений законом. Це означає, що заволодіння майном відбулось протиправно. Викрадення майна здійснювалось обвинуваченим у відсутності інших осіб та коли це залишалось непоміченим для оточуючих. За цією ознакою воно є таємним та визначається як крадіжка.
ОСОБА_4 досяг віку, з якого наступає кримінальна відповідальність за викрадення чужого майна. Його дії характеризуються умислом та корисливою метою. В результаті них він одержав фактичну можливість володіти, користуватись та розпоряджатись викраденим майном. Таким чином, вчинений обвинуваченим злочин є закінченим.
Тому суд вважає, що ОСОБА_4 дійсно вчинив умисні дії, що виразились у таємному викраденні (крадіжка) чужого майна, вчинене повторно, тобто злочин, передбачений ч. 2 ст. 185 КК України.
З цього приводу у суду відсутні сумніви щодо засудження обвинуваченого за указаною нормою кримінального закону в межах відповідної санкції статті.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу засудженого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Згідно ст. 66 КК України обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 , суд вважає визнання ним своєї вини та його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Обвинувачений вчинив кримінальні правопорушення середньої тяжкості. Аналіз даних про його особу вказує на те, що він раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочину проти власності в 2011 році, однак має непогашену судимість згідно вимог ст. 89 КК України, оскільки строки погашення судимості переривались у зв`язку з його засудженням до позбавлення волі строком на один рік шість місяців за ч.1 ст. 309 КК України за вироком Ірпінського міського суду Київської області від 26.11.2014 року та приєднанням у цьому зв`язку невідбутої частини покарання за вироком Кодимського районного суду Одеської області від 30.09.2011 року (засуджений, в тому числі за вчинення злочину проти власності).

За місцем проживання ОСОБА_4 на обліку у лікаря-нарколога не перебуває, за амбулаторною допомогою не звертався. Обвинувачений з 2009 року перебував на обліку у лікаря-психіатра, страждав на легку розумову відсталість. Згідно висновку судово-психіатричної експертизи від 29.01.2020 року №54, ОСОБА_4 під час скоєння інкримінованих йому дій міг та може усвідомлювати свої дії і керувати ними, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує, під час скоєння інкримінованих йому дій будь-якого хворобливого тимчасового розладу психічної діяльності не виявляв, клінічних ознак хронічного алкоголізму чи наркоманії у нього не виявлено.

Обвинувачений одружений, офіційно не працевлаштований, має постійне місце проживання та міцні соціальні зв`язки, оскільки проживає з родиною.

З урахуванням викладеного, тяжкості скоєного кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого, та зважаючи на обставини, які пом`якшують покарання, правову позицію прокурора та письмову позицію потерпілої, вартість завданої шкоди, повернення майна потерпілій, додержуючись принципу законності, індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості покарання, а також враховуючи, що згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, та з огляду на всі обставини в цілому, суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_4 слід призначити покарання у виді визначеного санкцією статті строку обмеження волі, який, на думку суду, повинен становити два роки.
При цьому, суд приходить до переконання, що ОСОБА_4 має можливість виправитись, а тому покарання йому слід призначити з іспитовим строком із застосуванням положень ст.ст. 75, 76 КК України та визначенням відповідних обов`язків. Іспитовий строк слід встановити строком на один рік.
Суд вважає, що дана міра покарання відносно обвинуваченого є достатньою для виправлення та попередження нових злочинів, враховуючи тяжкість вчиненого злочину та особу обвинуваченого, пом`якшуючі його відповідальність обставини, а також відношення ОСОБА_4 до скоєного.
Процесуальні витрати в кримінальному провадженні відсутні, про них не зазначив і прокурор.

Долю речових доказів слід вирішити в порядку ст. 100 КПК України.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 не обирався, підстав для його обрання судом також не встановлено до набрання вироком суду законної сили.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 100, 318, 322, 342-351, 358, 368-371, 373, 374, 376 КПК України, ст.ст. 15, 20, 50, 65, 76, 79, 89, 93, 94, ч. 2 ст. 185 КК України, суд,

у х в а л и в:
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України, та призначити йому покарання у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки.
Звільнити на підставі ст. 75 КК України засудженого ОСОБА_4 від відбування призначеного основного покарання у виді обмеження волі, з випробуванням, встановивши іспитовий строк терміном в 1 (один) рік, з покладенням на нього, відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 76 КК України обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи чи навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом пробації.
Іспитовий строк ОСОБА_4 рахувати з моменту проголошення вироку.

Речові докази в кримінальному провадженні, після набрання вироком суду законної сили, а саме: мобільний телефон марки «Huawei» P30 Lite Peacock Blue, що переданий на відповідальне зберігання потерпілій, - залишити в користуванні ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вирок суду може бути оскаржений до Київського апеляційного суду на протязі 30 днів з дня його проголошення через Бориспільський міськрайонний суд Київської області шляхом подачі апеляційної скарги.

Вирок суду набирає законної сили по завершенню строку на його апеляційне оскарження, а у разі оскарження вироку в апеляційному порядку після постановлення судом апеляційної інстанції рішення за наслідками перегляду такого вироку суду.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, потерпілим та прокурору.

Суддя ОСОБА_1