№ 336/862/20
Пр. 1-кп/336/479/2017
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 червня 2020 року Шевченківський районний суд м. Запорожжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі кримінальне провадження відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, з неповною середньою освітою (9 класів), неодруженого, непрацевлаштованого, який не має зареєстрованого місця помешкання, фактично проживає в АДРЕСА_1 , судимого вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16.12.2013 року за ч. 3 ст. 186 КК України до чотирьох років позбавлення волі, звільненого від відбування покарання з випробуванням тривалістю два роки; вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07.10.2014 року за ч. 2 ст. 15 і ч. 2 ст. 185 КК України, з застосуванням положень ст. 71 КК України до чотирьох років одного місяця позбавлення волі, звільненого з місць позбавлення волі 14 червня 2019 року у зв`язку з відбуттям покарання,

- за обвинуваченням за ст. 395 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Обвинувачений, який має судимості за злочини проти чужої власності, вчинив злочин проти правосуддя за таких обставин.

ОСОБА_4 , щодо якого при звільненні з місць позбавлення волі ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 12.06.2019 року встановлений адміністративний нагляд строком на один рік, порушив одне з встановлених згаданою ухвалою обмежень, що полягає в забороні самовільно залишати місце проживання, залишивши 20 грудня 2019 року з метою ухилення від адміністративного нагляду місце свого постійного помешкання будинок АДРЕСА_1 - та з`явившись в означеному житлі лише 7 лютого 2020 року.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений повністю визнав винуватість у вчиненні незаконних дій проти правосуддя за вказаних в обвинуваченні обставин.

Щодо обставин інкримінованого йому кримінально караного діяння пояснив, що, будучи достеменно обізнаним про заборону виїжджати з населеного пункту, де він постійно проживає, без погодження з уповноваженими посадовими особами поліції, в двадцятих числах грудня 2019 року виїхав до іншого населеного пункту з метою отримання заробітку.

У вчиненні злочину щиро розкаявся. Пояснив, що повністю усвідомив протиправність вчиненого і щиро жалкує про те, що сталося.

Зі згоди учасників кримінального провадження в силу ч. 3 ст. 349 КПК України інші докази щодо обставин, які ніким не оспорюються, при з`ясуванні обставин справи не досліджувалися, при цьому суд з`ясував, чи правильно розуміють учасники провадження ці обставини, чи добровільна їх позиція, а також роз`яснив наслідки дослідження доказів в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України і переконався в правильності усвідомлення ними цих наслідків.

Суд кваліфікує дії обвинуваченого за ст. 395 КК України як самовільне залишення місця проживання з метою ухилення від адміністративного нагляду особою, щодо якої встановлено адміністративний нагляд у разі звільнення з місць позбавлення волі.

При призначенні покарання суд у відповідності до ст. 65 КК України виходить із ступеня тяжкості вчиненого діяння, особи винного, обставин, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Як випливає із змісту ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

За змістом роз`яснення п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

З наведених положень закону про кримінальну відповідальність і роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України випливає, що в усякому випадку призначення покарання суди повинні враховувати перелічені в законі обставини і керуватись лише загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК), призначаючи покарання конкретній особі за конкретне кримінальне правопорушення, максимально індивідуалізуючи покарання, а визначення міри покарання, що може бути призначене обвинуваченому, та потреби у його відбуванні, є важливою вимогою принципового характеру, якою передбачається, що кримінальна відповідальність персоніфікована: вона настає лише щодо певної особи, яка вчинила злочин.

З урахуванням наведених положень законодавства при призначенні покарання суд враховує, що ОСОБА_4 скоїв злочин невеликої тяжкості.

Враховує суд і наявність у обвинуваченого судимостей за вчинення корисливих злочинів, що свідчить про схильність обвинуваченого до вчинення кримінально караних діянь.

Разом з цим суд бере до уваги і пом`якшуючі покарання ОСОБА_4 обставини, такі, як: щире каяття, активне сприяння суду у встановленні фактичних обставин справи, відсутність негативних наслідків для будь-кого з фізичних або юридичних осіб, а також для держави, від його дій.

Сукупність згаданих пом`якшуючих обставин, відомості про особу винного, який має постійне місце проживання, де позитивно характеризується, дають суду підстави для призначення мінімального строку покарання у вигляді арешту, передбаченого санкцією статті обвинувачення, що, на думку суду, не зашкодить реалізації цілей покарання, якими, як зазначено, є не лише кара, а й виправлення обвинуваченого.

Обтяжуючою покарання обвинуваченого обставиною є рецидив злочинів, тобто наявність судимості за вчинення злочинів, що не охоплюються диспозицією статті обвинувачення.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений, процесуальних витрат, речових доказів немає.

У зв`язку з тим, що учасники кримінального провадження не клопочуться про обрання запобіжного заходу, який на стадії досудового розслідування не застосовувався, враховуючи належну процесуальну поведінку обвинуваченого, суд не знаходить підстав для застосування запобіжного заходу до набрання вироком законної сили

Керуючись ст. ст. 373, 374 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні злочину, що передбачений ст. 395 КК України, та призначити покарання у вигляді одного місяця арешту.

Початок строку покарання обчислювати з моменту звернення вироку до виконання в частині покарання.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили не застосовувати.

На вирок суду може бути подана апеляція до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_1