Справа №463/8459/19
Провадження №1-кс/463/5625/19
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2019 року Личаківський районний суд м. Львова
Cлідчий суддя ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , скаржника ОСОБА_3 ,слідчого ОСОБА_4 , розглянувши скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого ТУ ДБР у м. Львові про відмову у визнанні його потерпілим, -
в с т а н о в и в:

До суду надійшла скарга ОСОБА_3 на постанову слідчого ТУ ДБР у м. Львові щодо не визнання його потерпілим.
Скаргу мотивує тим, що ним було подано клопотання про залучення його до кримінального провадження як потерпілого, однак слідчим Другого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Львові ОСОБА_4 йому було відмовлено постановою про визнання його потерпілим. Ухвалою слідчого судді від 17.10.2019 року згадану постанову було скасовано та зобов`язано слідчого повторно розглянути клопотання. Натомість слідчим ТУ ДБР у м. Львові повторно винесено постанову про відмову у визнанні його потерпілим. Вважає таку постанову неправомірною, тому звернувся з скаргою в суд, просить скаргу задоволити.
В судовому засіданні проведеному в режимі відеоконференції скаржник скаргу підтримав в повному обсязі. Вважає таку незаконною, оскільки йому вказаним кримінальним правопорушенням було завдано матеріальної та моральної шкоди, а відтак просить задоволити скаргу в повному обсязі
Слідчий ТУ ДБР у м. Львові в судовому засіданні при вирішенні скарги покладається на розсуд суду, однак зазначив, що на даний час в матеріалах кримінального провадження відсутні докази того, що ОСОБА_3 передавав слідчому свої особисті речі, включаючи і ключі на автомобіль та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу .
Дослідивши матеріали скарги, приходжу до наступних висновків:
Відповідно до ч.1 ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.
Згідно з ч.5 ст.55 КПК України за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
В судовому засіданні встановлено, що до ЄРДР 04.10.2018 року за № 0000205 було внесено відомості згідно заяви ОСОБА_3 про вчинення кримінального правопорушення. Як вбачається з матеріалів скарги та постанови про відмову у визнанні потерпілим, ОСОБА_3 звертався до слідчого з проханням визнати його потерпілим в зазначеному кримінальному провадженні, однак згідно постанови слідчого Другого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Львові йому було відмовлено, оскільки він не довів фактів спричинення ні матеріальної, ні фізичної, а ні моральної шкоди. Ухвалою слідчого судді від 17.10.2019 року згадану постанову було скасовано та зобов`язано слідчого повторно розглянути клопотання. Однак слідчим ТУ ДБР у м. Львові повторно винесено постанову про відмову у визнанні його потерпілим.
У відповідності до п.33 рішення ЄСПЛ «Шмалько проти України та п.44 рішення ЄСПЛ «Далбан проти Румунії» визначено, що термін «потерпілий» у сенсі ст.. 34 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод означає особу, яка безпосередньо постраждала від дії чи бездіяльності,яка є предметом судового розгляду. При цьому порушення Конвенції може мати місце навіть за відсутності шкоди.
Зважаючи на той факт, що у заяві про вчинення злочину та додатків до скарги поданої скаржником та з матеріалів самого кримінального провадження в судовому засіданні вбачається ймовірність завдання йому моральної шкоди та можливої матеріальної шкоди згаданим кримінальним правопорушенням, адже як вбачається з ухвали Тернопільського міськрайонного суду від 13.12.2017 року було зобов`язано повернути крім іншого майна зазначеного у вказаній ухвалі, ще й свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, що підтверджує факт такого вилучення в останнього, і таке не було повернуто, а відновлення такого потребує значного часу та коштів, керуючись принципом змагальності, вважаю, що скаргу слід задоволити частково, а саме: скасувати постанову слідчого ТУ ДБР у м. Львові про відмову у визнанні ОСОБА_3 потерпілим у кримінальному провадженні № 0000205 від 04.10.2018 року, оскільки на думку слідчого судді, є всі підстави для такого визнання.
Крім того,слід зазначити, що слідчий суддя не вправі перебирати на себе функції інших учасників кримінального провадження, у тому числі і функцію процесуального керівництва досудового розслідування, а також втручатись у закріплену ст. 40 КПК України процесуальну самостійність слідчого,а тому вимога про зобов`язання слідчого ТУ ДБР у м. Львові визнати ОСОБА_3 , потерпілим задоволенню не підлягає.
Керуючись вимогами статей,22,26,220,221,303,306,309,372 КПК України, -

ухвалив:
Скаргу задоволити частково.
Скасувати постанову слідчого Другого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Львові про відмову у визнанні ОСОБА_3 потерпілим від 05.12.2019 року у кримінальному провадженні № 0000205 від 04.10.2018 року.
Зобов`язати слідчого ТУ ДБР у м. Львові ОСОБА_4 повторно розглянути клопотання ОСОБА_3 про визнання його потерпілим.
В задоволенні решти вимог відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили з моменту її оголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_1