Номер провадження: 11-сс/813/1004/20
Номер справи місцевого суду: 501/1649/20 1-кс/501/369/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.07.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Іллічівського міського суду Одеської області від 03.06.2020 року про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000416 від 28.05.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, -

встановив:
оскарженою ухвалою слідчого судді Іллічівського міського суду Одеської області від 03.06.2020 року було частково задоволено клопотання слідчого Чорноморського ВП Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 та накладено арешт на: грошові кошти в сумі 16973,00 доларів США (купюрами по 1, 10, 50, 100 доларів США), а саме:

1) номіналом по 1 долару США, з серійними номерами: J 01060546 C IO, K 19669549 C II, F 47683649 K 6

2) номіналом по 10 доларів США, з серійними номерами: MA 64001782 A A1, IF 93615587 A F6

3) номіналом по 50 доларів США, з серійними номерами: MB 19579274 D B2

4) номіналом по 100 доларів США, з серійними номерами: PB 00732730 A B2, PB 00732718 A B2, PB 00732719 A B2, PB 00732720 A B2, FK 29312341 A K11, HG 48917225 B G7, FF 94074525 C F6, AB 03182998 J B2, HA 29184061 A A1, HB 23959365 E B2, HB 51159208 I B2, HB 51159209 I B2, HB 37316191 Q B2, FC 03444525 A C3, KB 56581683 A B2, HF 09318767 F F6, FB 13186555 C B2, HB 93796035 I B2, FK 84023301 A K11, HE 45697467 B E5, CB 91186701 E B2, DA 35174723 A A1, HB 37267586 H B2, FL 92752267 B L 12, CB 49712137 A B2, DH 31077000 A H8, DF 56399205 A F6, HB 96978770 N B2, HD 26561014 A D4, KJ 47631837 A J10, HB 37316192 Q B2, HB 37316194 Q B2, HB 37316195 Q B2, HB 37316197 Q B2, HB 37316196 Q B2, HB 40582871 Q B2, HB 37316193 Q B2, HG 70505268 A G7, HG 70505269 A G7, HD 20838268 B D4, HK 19028278 D K11, HB 37316190 Q B2, HE 98531848 A E5, HB 37316198 Q B2, HB 37316199 Q B2, HB 65240266 H B2, AB 52948366 N B2, HB 67074621 L B2, HG 70505267 A G7, LL 76992532 G L12, LB 27469401 H B2, LB 27471145 H B2, LB 27471143 H B2, LB 27471159 H B2, MB 19823190 D B2, MF 11305927 F F6, LB 27469691 H B2, LB 92356857 N B2, LL 76992531 C L12, LF 96268587 F F6, LE 57788731 E E5, LB 41227754 Q B2, MK 27377741 B K11, MK 07011804 C K11, MK 07011684 C K11, MK 07011685 C K11, MF 86636185 B F6, MF 86636186 B F6, MF 86636187 B F6, HF 53840271 E F6, HF 53840270 E F6, HB 37316178 Q B2, HB 37316171 Q B2, HB 37316172 Q B2, CL 25282628 A L12, HB 37316173 Q B2, HB 37316174 Q B2, HB 37316175 Q B2, HB 37316176 Q B2, HF 27105515 D F6, HD 12749440 B D4, HF 38334289 D F6, HF 53840268 E F6, HF 96287257 A F6, HA 85441952 A A1, HF 53840273 E F6, HF 53840272 E F6, FI 12925732 A I9, HF 05137921 E F6, HB 37316177 Q B2, HB 37316413 Q B2, DF 37675241 B F6, HB 15978344 G B2, AB 75454901 I B2, HH 44626279 A H8, DH 30802798 A H8, HF 86377317 B F6, DB 48920916 B B2, KB 67921889 D B2, LB 27469429 H B2, LF 05523273 B F6, MK 22858132 B K11, LF 25460037 H F6, LF 25460038 H F6, LF 25460052 H F6, LF 25460051 H F6, LF 2546 0050 H F6, LF 25460049 H F6, ML 41719269 C L12, HH 00253799 A H8, FL 08899754 A L12, AK 76476809 A K11, KB 39150022 P B2, HL 10450305 E L12, HF 38117300 D F6, HF 38117299 D F6, HF 38117201 D F6, HF 38117202 D F6, HF 38117203 D F6, FF 57771795 C F6, HF 38117224 D F6, HB 18045820 I B2, HB 18045821 I B2, HE 45098316 B E5, HL 83156692 D L12, HA 00267898 A A1, HB 27385279 F B2, HF 35832516 C F6, HB 53276390 M B2, AB 37358857 H B2, HB 53276391 M B2, HB 53276392 M B2, HF 15382154 D F6, HB 67299445 J B2, KB 40356343 I B2, KL 50607485 D L12, HB 19433552 I B2, CB 43877601 D B2, DA 28215546 A A1, LB 92356860 N B2, MF 04089739 E F6, LI 52783058 A I9, LL 46302335 F L12, LL 39401342 A L12, MK 00077139 A K11, LC 51291076 B G3, LF 04918693 F F6, MK 73533699 B K11, LF 02463066 H F6, MB 79652777 N B2, LB 65088263 J B2, ML 76434024 A L12, ML 34637973 C L12, ML 34637975 C L12, LF 82536258 H F6, MB 20359254 K B2, MB 20359255 K B2, LB 11604655 V B2, MB 29046509 * B2, HB 87680124 F B2, HF 92524400 E F6, AB 03643206 T B2, MG 66087264 A G7, MG 6608 7259 A G7, MG 66087258 A G7, MG 66087252 A G7, MG 66087257 A G7, MB 26607128 N B2, ME 64567413 A E5, шляхом заборони користування та розпорядження ними та передано їх на відповідальне зберігання ОСОБА_9 .

Також, накладено арешт на мобільний телефон «Samsung Galaxy J7» IMEI 1: НОМЕР_1 ; IMEI 2: НОМЕР_2 без сім-карт.

Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя вважав доведеним, що виявлені під час обшуку кошти в сумі 16973,00 доларів США та мобільний телефон «Samsung Galaxy J7» IMEI 1: НОМЕР_1 ; IMEI 2: НОМЕР_2 є речовими доказами у цьому кримінальному провадженні, оскільки версія сторони обвинувачення щодо незаконного отримання зазначених коштів ОСОБА_9 на цей час не спростована, крім того, слідчий суддя вважає переконливою позицію слідчого про те, що за допомогою вилученого мобільного телефону ОСОБА_9 могла підтримувати зв`язок з особою, можливо причетною до вчинення кримінального правопорушення, у вказаному мобільному телефоні може міститись інформація щодо обставин отримання ОСОБА_9 від ОСОБА_11 коштів. Слідчий суддя вказав, що на цей час для запобігання ризикам, передбаченим ч.1 ст.170 КПК України, на вищезазначені речі слід накласти арешт шляхом заборони користування та розпорядження вилученими під час обшуку коштами та передати ці кошти на відповідальне зберігання ОСОБА_9 .

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді, захисник ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_9 , подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали слідчого судді, просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання про накладення арешту.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що клопотання про накладення арешту на майна було подано до суду з пропуском встановленого законом строку та клопотання про поновлення строку слідчим та прокурором не заявлялось, проте слідчий суддя прямо натякнув про необхідність заявлення такого клопотання. Відповідне клопотання, на підставі викладеного було заявлено. Також, захисник вказує, що відомості про вчинення кримінального правопорушення були внесені до ЄРДР у зв`язку із припущеннями, є надуманими, без жодних навіть непрямих доказів причетності ОСОБА_9 до вчинення вказаного злочину, та взагалі будь-яких доказів, що злочин взагалі мав місце.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді, захисник ОСОБА_8 , в інтересах ОСОБА_9 , подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати, постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно. Вказує, що клопотання про накладення арешту на майна було подано до суду з пропуском встановленого законом строку та клопотання про поновлення строку слідчим та прокурором не заявлялось. Вилучене майно не стосується факту вчинення будь-якого кримінального правопорушення, а ухвалення рішення про арешт майна не відповідає вимогам розумності і співрозмірності обмеження права власності, та є неприйнятно обтяжливим заходом забезпечення кримінального провадження.

На думку захисника, такі дії слідчого судді при розгляді клопотання слідчого вказують на поверхневий та формальний розгляд клопотання слідчого, та є свідченням відсутності судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Заслухавши суддю-доповідача; захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які підтримали подані апеляційні скарги та просили їх задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг та просив залишити ухвалу слідчого судді без змін; вивчивши матеріали судового провадження; обговоривши доводи апеляційних скарг та провівши судові дебати; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів. Одним з таких заходів є арешт майна у кримінальному провадженні.

Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Перевіривши матеріали судової справи, апеляційний суд вважає, що розглянувши клопотання слідчого, слідчий суддя районного суду, не звернувши уваги на необґрунтованість та невідповідність клопотання вимогам ст. 171 КПК України, дійшов помилкового висновку, що вказане в клопотанні майно відповідає критеріям, визначеним в ч. 2 ст. 167 КПК України, фактично продублював непереконливі доводи клопотання про підстави накладення арешту на майно та безпідставно задовольнив клопотання слідчого.

Крім того, відповідно до ч.5 ст.171 КПК України, клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого під час обшуку майна повинно бути подано протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

Разом з цим, долучена до клопотання слідчого копія протоколу обшуку від 29.05.2020 року.

Слідчий у своєму клопотанні не порушує питання про поновлення строку на звернення до слідчого судді з клопотанням про арешт майна.

За таких обставин заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги захисника про необґрунтованість рішення слідчого судді в частині поновлення строку на звернення із клопотанням про арешт майна.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

З матеріалів провадження вбачається, що слідчим під час складання вищевказаного клопотання та слідчим суддею під час його розгляду не в повній мірі дотримані вимоги вищевказаних норм КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Апеляційним судом встановлено, що викладені у клопотанні відомості не підтверджуються долученими до клопотання матеріалами.

Слідчим при складанні клопотання про накладення арешту на майно не дотримані вимоги ч.2 ст.171 КПК України, оскільки у клопотанні не зазначені підстави і мета відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про протиправне володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном, а також щодо того, що вилучене в ході обшуку майно може містити відомості про кримінальне правопорушення чи зберегти на собі його сліди.

Згідно з нормами Глави 10 та Глави 17 КПК України, правові підстави, з яких слідчим вноситься клопотання про накладення арешту та, відповідно, накладається арешт слідчим суддею, мають співвідноситися з обставинами кримінального провадження.

Відповідно до ч.3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

У клопотанні слідчого зазначено, що Чорноморським ВП Овідіопольського ВП ГУ НП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000416, внесеному до ЄРДР 28.05.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст. 190 КК України.

28.05.2020 до Чорноморського ВП Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області надійшла заява від ОСОБА_12 , яка просить вжити заходи до ОСОБА_13 , яка шахрайським шляхом заволоділа належними її родині коштами в сумі 100000 доларів США.

Під час досудового розслідування встановлено, що в середині квітня 2020 року, невстановлена особа, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом обману та зловживання довірою ОСОБА_11 , заволоділа коштами ОСОБА_12 в розмірі 100000 доларів США, спричинивши потерпілій особливо велику матеріальну шкоду.

29.05.2020 року в ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_2 , були виявлені та вилучені грошові кошти у сумі 16.973 долари США та мобільний телефон, на які слідчий просив накласти арешт у клопотанні.

Апеляційний суд вважає викладені у клопотанні слідчого доводи щодо необхідності накладення арешту на майно необґрунтованими з огляду на такі обставини.

Статтею 41 Конституції України встановлений принцип недоторканості права власності, згідно з яким кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

В доповненнях до апеляційної скарги захисник ОСОБА_7 вказує на те, що батько ОСОБА_9 . ОСОБА_14 12.96.2019 року продав квартиру АДРЕСА_3 та частину коштів у сумі 12000 доларів США передав доньці, про що приєднав письмові докази. Також захисник надав апеляційному суду відповідь ГУНП в Одеській області на адвокатський запит від 22.06.2020 року, із якого вбачається, що від ОСОБА_11 на скорочений номер відділу служби «102» УАЗОР ГУНП зв а останні три роки надходили повідомлення наступного характеру: 06.10.2017 року щодо зникнення її сина ОСОБА_15 ; 22.11.2019 року про те, що вона лежача хвора, а у квартирі не включено опалення; 22.04.2020 року про крадіжку окулярів, начебто, лікарем швидкої допомоги. Крім того, у відповіді зазначено, що 13.04.2020 року від представника Чорноморської міської ради ОСОБА_16 надійшло повідомлення про те, що ОСОБА_11 зверталась з приводу, начебто, пошкодження замків дверей її квартири, що перевіркою на місці не було підтверджено; а 15.04.2020 року надійшло повідомлення ОСОБА_17 про те, що її сусідка ОСОБА_11 скаржилась на те, що невідомі особи принесли якийсь інструмент і залишили, начебто, для «взлому» дверей, що при перевірці не підтвердилось, а остання вела себе неадекватно.

Виходячи з наведеного та змісту протоколів допиту потерпілої ОСОБА_12 і свідка ОСОБА_11 , зокрема, і в тій частині, що у час, що відноситься до скоєння кримінального правопорушення, у квартирі ОСОБА_11 ночував ОСОБА_18 , стосовно якого внесено відомості про кримінальне правопорушення за скоєння крадіжки, захисник вказує на надуманість та необгрунтованість тверджень ОСОБА_11 про передачу будь-яких коштів ОСОБА_9 , у зв`язку з чим ОСОБА_9 звернулась до начальника ГУНП в Одеській області із заявою про вчинення стосовно неї злочину за ч. 2 ст. 372 КК України за фактом притягнення завідомо невинної особи до кримінальної відповідальності, оскільки жодних злочинів не вчиняла.

Крім того, зі змісту клопотання слідчого неможливо зрозуміти, яке відношення та який процесуальний статус має власник вилученого майна ОСОБА_9 до даного кримінального провадження. Так, ОСОБА_9 про підозру не повідомлено, у клопотанні міститься лише посилання на протокол допиту свідка ОСОБА_11 , яка вказує, що нібито вона передавала грошові кошти у сумі 100000 доларів США на зберігання своїй сусідці ОСОБА_9 . Номінал вилучених купюр не відповідає номіналу купюр, на який вказує потерпіла. Одночасно у клопотанні та приєднаних матеріалах не міститься жодних вказівок на вчинення будь-яких дій ОСОБА_9 по заволодінню чужим майном та жодних доказів вчинення таких дій. Якщо ж одна особа передавала іншій особі будь-яке майно на зберігання і та не повернула майно власнику, можуть виникнути цивільно-правові відносини. Також у клопотанні слідчого не зазначено, які саме відомості про кримінальне правопорушення може містити належний ОСОБА_9 мобільний телефон, який був вилучений в ході обшуку.

Викладені в оскаржуваній ухвалі доводи щодо необхідності накладення арешту на майно з метою запобігання зникненню і пошкодженню даного майна, апеляційний суд визнає безпідставними, оскільки такі доводи не мотивовані, а в оскаржуваній ухвалі не зазначено, які саме негативні наслідки для кримінального провадження може мати ненакладення арешту на майно.

Інших обставин, які свідчили б про відповідність майна критеріям, встановленим ст.98 КПК України, у клопотанні прокурора не вказано та прокурором апеляційному суду не надано. За таких обставин законних підстав для накладення арешту на майно апеляційний суд не вбачає.

На думку апеляційного суду, такий підхід органу досудового розслідування до процесу доказування у кримінальному провадженні не повинен компенсуватись за рахунок обтяження законних прав та інтересів власника майна, а також істотного обмеження закріпленої в Конституції України непорушності права власності.

Вищевказані обставини залишились поза увагою слідчого судді, внаслідок чого він дійшов необґрунтованого висновку про необхідність накладення арешту на майно, що є безумовною підставою для скасування ухвали слідчого судді.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор пояснила, що на даний час жодній особі у даному кримінальному провадженні про підозру не повідомлено і підстав для повідомлення про підозру саме ОСОБА_9 у органу досудового розслідування та прокурора немає та не навела жодних доказів на підтвердження, за таких обставин, мети і підстав накладення арешту на майно, що вилучене під час обшуку у ОСОБА_9 .

Вищевказані обставини залишились поза увагою слідчого судді, клопотання слідчого було розглянуто неповно та однобічно, внаслідок чого слідчий суддя дійшов необґрунтованого висновку про необхідність накладення арешту на майно, не мотивував своє рішення та в ухвалі не зазначив, чим саме зумовлена необхідність арешту майна та якими конкретно доказами вона підтверджується. Вищевикладені порушення є безумовною підставою для скасування ухвали слідчого судді.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про обґрунтованість апеляційної скарги та вважає за необхідне її задовольнити, оскаржувану ухвалу слідчого судді - скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання про арешт майна.

Керуючись ст. ст. 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 409, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,
постановив:
Апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 і ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9 задовольнити, ухвалу слідчого судді ухвалу слідчого судді Іллічівського міського суду Одеської області від 03.06.2020 року про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000416 від 28.05.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України скасувати, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4