ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/238/19 Справа № 708/1400/18 Категорія: ч.2 ст.125 КК УкраїниГоловуючий по І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

Головуючого - судді суддів при секретарі ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5
за участю прокурораОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_9

представника

потерпілого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_9 , заступника керівника Смілянської місцевої прокуратури ОСОБА_11 та спільною апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_8 і обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Чигиринського районного суду Черкаської області від 12 березня 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Чигирин Черкаської області, українця, громадянина

України, з середньо-спеціальною освітою, одруженого, приватного

підприємця, проживаючого за адресою:

АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та призначено йому покарання - двісті годин громадських робіт.

Цивільний позов потерпілого задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду в сумі 3 145,33 грн. та 15 000 грн. моральної шкоди.

Цивільний позов прокурора задоволено. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь Черкаської обласної ради витрати на лікування ОСОБА_9 в сумі 9 303,75 грн.

Строк відбування покарання вирішено рахувати з моменту виконання вироку,

в с т а н о в и л а :

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 , 16 серпня 2018 року о 13 год. перебуваючи у своєму домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, умисно, з метою нанесення тілесних ушкоджень, наніс ОСОБА_12 один удар правою ногою по тулубу зліва, після чого потерпілий упав на землю, а він, продовжуючи свої злочинні дії та стоячи над ОСОБА_9 , наніс йому не менше десяти ударів обома ногами в область голови та шиї, а коли потерпілий піднявся, ОСОБА_7 наніс йому один удар правою ногою в ділянку грудної клітки, чим спричинив потерпілому тілесні ушкодження у вигляді травми голови зі струсом головного мозку, крововиливів обличчя, м`яких тканин голови, крововиливів (гематом) грудної клітки, лівого плеча, шиї, що згідно до висновку судово-медичної експертизи відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_9 просив вирок Чигиринського районного суду Черкаської області від 12.03.2019 змінити в частині вирішення цивільного позову та стягнути з ОСОБА_7 на його користь суму матеріальних збитків у розмірі 11 551,17 грн. понесених ним витрат на лікування, 5 040 грн. понесених витрат на харчування під час стаціонарного лікування, а також стягнути з обвинуваченого моральну шкоду в розмірі 60 000 грн. В решті вирок суду залишити без змін.

Вказує, що з вироку вбачається, що цивільний позов в частині відшкодування матеріальної шкоди задоволений частково на підставі документально підтверджених витрат на лікування. Проте суд першої інстанції не взяв до уваги інші витрати, які були надані потерпілим на підтвердження понесених ним грошових витрат у зв`язку із необхідністю проведення лікування та перебування у медичному закладі, протягом перебування в якому та й після того як його було виписано з лікарні, останній продовжив своє лікування витрачаючи грошові кошти. Тому потерпілим, у зв`язку із вчиненням проти нього злочину, були витрачені грошові кошти не тільки як на придбання ліків (11 551,17 грн.), але також і на харчування (5 040 грн.). Понесені ним витрати доведені зібраними та підтверджені ним відповідними доказами та документами, а тому, на думку потерпілого, мають бути стягнуті із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 .

Щодо розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню, потерпілий вказує, що суд першої інстанції в повній мірі не врахував характер і глибину душевних, емоційних, моральних страждань, яких зазнав він зазнав внаслідок спричинення тілесних ушкоджень, їх тривалість, характер немайнових втрат, та дійшов передчасного висновку про часткове задоволення цивільного позову.

Суд першої інстанції не врахував характер правопорушення, обсяг та глибину фізичних й душевних страждань потерпілого, приниження його честі та гідності, істотність вимушених змін у його повсякденному житті, а також беручи до уваги що протягом всього часу розгляду справи, ставлення обвинуваченого до потерпілого не змінилося. Зазначає, що обвинувачений упродовж тривалого часу не вживав жодних заходів для відшкодування шкоди, не надавав допомоги у лікуванні і реабілітації, зневажливо ставився до потерпілого протягом всього судового розслідування. Обвинувачений нахабно вів себе і в судових процесах, про що й зазначено було судом в самому вироку, тому виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, ОСОБА_9 вважає за необхідне збільшити розмір стягнутої із ОСОБА_7 на користь потерпілого моральної шкоди у сумі 60 000 грн., як і було зазначено в поданому цивільному позові.

В апеляційній скарзі заступник керівника Смілянської місцевої прокуратури ОСОБА_11 не заперечуючи доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні ним інкримінованого кримінального правопорушення та правильності кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 125 КК України, просив скасувати вирок Чигиринського районного суду Черкаської області від 12.03.2019 в частині призначення покарання, через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та ухвалити в цій частині новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбачити ч. 2 ст. 125 КК України та призначити покарання в межах санкції вищевказаної статті, окрім покарання у виді громадських робіт. В решті вирок суду залишити без змін.

Вказує, що обвинувачений ОСОБА_7 являється інвалідом. Таким чином, у даному випадку обвинувачений входить до переліку осіб, яким у відповідності до вимог ч. 3 ст. 56 КК України не може бути призначений такий вид покарання як громадські роботи.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник - адвокат ОСОБА_8 просили вирок Чигиринського районного суду Черкаської області від 12.03.2019 змінити, призначивши ОСОБА_7 більш м`яке покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 125 КК України, оскільки призначене йому покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості злочину та особі обвинуваченого.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначали, що відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 14.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції вищезазначених вимог в повній мірі не дотримався.

Вказували, що як на стадії досудового слідства так і під час судового розгляду справи підзахисний ОСОБА_7 своєї вини в інкримінованому йому злочині не визнав. Суд розцінив покази ОСОБА_7 про те, що потерпілий ОСОБА_9 побив його першим, як надуманими, не підтвердженими жодними доказами, а доводи, що останній міг отримати тілесні ушкодження при ударі об залізні стовпчики заперечується даними висновку судово-медичної експертизи № 02-01/1246 від 25.10.2018 (а.п. 79-80 т.1 ). В той же час судом не прийнято до уваги та обставина, що слідчим СВ Чигиринського відділення поліції ОСОБА_13 , який розслідував кримінальне провадження №0000324 по обвинуваченню ОСОБА_7 , паралельно проводилось розслідування у кримінальному провадженні № 0000329 від 18.08.2018, в якому ОСОБА_7 був визнаний та допитаний в якості потерпілої особи (а.п.136, 137-141 т.1) в результаті нанесення йому тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , судово - медична експертиза та інші слідчі дії в зазначеному кримінальному провадженні слідчим ОСОБА_13 не проводилися.

Крім того, звертають увагу, що обвинувачений ОСОБА_7 , особисто, уповноваженому працівнику органу з питань пробації Чигиринського відділення поліції, яка складала досудову доповідь надав довідку до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12ААА № 869458, про те, що він являється інвалідом 2-ї групи загального захворювання на безтерміновий строк. Також ОСОБА_7 надана довідка з Головного управління пенсійного фонду Черкаської області за вихідним № 83533/02-24 від 21.12.2018 року, про те, що він дійсно перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду, як пенсіонер по 2-й групі інвалідності загального захворювання і одержує пенсію. Проте, вказані довідки, з невідомих причин, не стали предметом розгляду уповноваженого працівника органу з питань пробації і не знайшли свого належного відображення в досудовій доповіді відносно обвинуваченого ОСОБА_7 ..

Зазначають, що відповідно до положень ч.2 ст.66 КК України при призначені покарання суд може визнати такими, що пом`якшують покарання і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті, а саме наявність у ОСОБА_7 інвалідності 2 -ї групи. Дана обставина не стала предметом розгляду суду при постановленні вироку.

Згідно з положеннями ч.3 ст.56 КК України громадські роботи не призначаються особам, визнаним інвалідами першої або другої групи, вагітним жінкам, особам, які досягли пенсійного віку, а також військовослужбовцям строкової служби.

На порушення цих вимог закону органами досудового розслідування та судом допущена однобічність та неповнота дослідження обставин справи, котрі роблять неправосудним постановлене судове рішення. Обставини, які мають істотне значення для кримінального провадження, належним чином не з`ясовані, що суперечить вимогам кримінального законодавства.

В змінах до апеляційної скарги прокурор у кримінальному провадженні просив вирок Чигиринського районного суду Черкаської області від 12.03.2019 стосовно ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК України - змінити, в частині призначення покарання, через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Змінити вирок, яким визнано винним ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, в частині призначення покарання, а саме призначити покарання у виді штрафу в розмірі 100 (ста) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. У решті вирок Чигиринського районного суду Черкаської області від 12.03.2019 прокурор просив залишити без змін.

В обґрунтування змінених апеляційних вимог прокурор посилався на те, що не заперечуючи доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні ним інкримінованого кримінального правопорушення та правильності кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 125 КК України, прокурор у кримінальному провадженні вважав, що судом при призначенні покарання не у повній мірі дотримано положення кримінального закону через неправильне його застосування.

Так, відповідно до ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Частиною 3 ст. 56 Кримінального Кодексу України визначено, що громадські роботи не призначаються особам, визнаним особами з інвалідністю першої або другої групи, вагітним жінкам, особам, які досягли пенсійного віку, а також військовослужбовцям строкової служби.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів досудової доповіді органу з питань пробації, обвинувачений являється інвалідом. Таким чином, у даному випадку обвинувачений входить до переліку осіб, яким у відповідності до вимог ч. 3 ст. 56 КК України не може бути призначений такий вид покарання як громадські роботи.

Проте, всупереч вимогам ч. 3 ст. 56 КК України суд першої інстанції невірно призначив покарання обвинуваченому ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК України у виді громадських робіт, оскільки у даному випадку повинен був призначити інший вид покарання в межах санкції указаної статті кримінального кодексу України.

Таким чином суд неправильно застосував закон про кримінальну відповідальність, тим самим порушив вимоги КПК України, що зобов`язують ухвалювати законний, обґрунтований та вмотивований вирок, керуючись нормами кримінального та кримінального процесуального закону.

Заслухавши суддю-доповідача, думку потерпілого, який просив задовольнити його апеляційну скаргу, а щодо вирішення долі інших апеляційних скарг покладався на розсуд суду, міркування прокурора про необхідність задоволення апеляційної скарги прокурора у зміненому виді та який при розгляді інших апеляційних скарг покладався на розсуд суду, думки обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які просили задовольнити подану ними апеляційну скаргу та щодо вирішення долі інших апеляційних скарг покладались на розсуд суду, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора у зміненому вигляді та спільна апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 підлягають до задоволення з наступних підстав.

Висновок місцевого суду щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку суду, за який його засуджено, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується всією сукупністю досліджених судом доказів, які в судовому засіданні належним чином перевірено та оцінено, відповідно до вимог ст.374 КПК України і приведені у вироку, не викликають сумнівів у своїй достовірності, а скоєне ОСОБА_7 кримінальне правопорушення правильно кваліфіковано за ч.2 ст. 125 КК України.

Висновки суду про винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, ґрунтуються на доказах досліджених і належним чином оцінених судом.

Крім того, висновок місцевого суду щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку суду в апеляційному порядку не заперечується, а тому, відповідно до ст.404 КПК України апеляційним судом не переглядається.

На думку колегії суддів апеляційного суду, дії ОСОБА_7 за ч.2 ст.125 КК України, які виразилися в умисному легкому тілесному ушкодженні, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, кваліфіковані вірно.

Що стосується доводів апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_9 щодо необхідності змінити вирок в частині вирішення цивільного позову та стягнути з ОСОБА_7 на його користь суму матеріальних збитків у розмірі 11 551,17 грн. понесених ним витрат на лікування, 5 040 грн. понесених витрат на харчування під час стаціонарного лікування, а також стягнути з обвинуваченого моральну шкоду в розмірі 60 000 грн., а в решті вирок суду залишити без змін, то колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає такі доводи безпідставними, оскільки, на думку колегії суддів суду апеляційної інстанції, місцевий суд дійшов вірного висновку про необхідність задоволення цивільного позову потерпілого саме частково, виходячи з підтверджених належним чином доказів понесення матеріальної та моральної шкоди. Рішення місцевого суду в цій частині є обґрунтованим з посиланням на належні докази. Крім того, в суді апеляційної інстанції ці доводи апеляції потерпілого об`єктивно не знайшли свого підтвердження в ході розгляду кримінального провадження і спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Відповідно до ч.3 ст. 56 КК України громадські роботи не призначаються особам, визнаним особами з інвалідністю першої або другої групи, вагітним жінкам, особам, які досягли пенсійного віку, а також військовослужбовцям строкової служби.

Проте, при призначенні покарання судом першої інстанції не було взято до уваги дані про те, що обвинувачений ОСОБА_7 є інвалідом II (другої) групи безтерміново.

Тобто, обвинувачений ОСОБА_7 входить до переліку осіб, яким у відповідності до вимог ч. 3 ст. 56 КК України не може бути призначений такий вид покарання як громадські роботи.

За таких обставин, вирок місцевого суду щодо міри покарання обвинуваченому ОСОБА_7 підлягає до зміни, а апеляційні скарги заступника керівника Смілянської місцевої прокуратури ОСОБА_11 у зміненому виді та спільна апеляційна скарга адвоката ОСОБА_8 і обвинуваченого ОСОБА_7 до задоволення.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів, вважає за можливе пом`якшити покарання та призначити покарання обвинуваченому ОСОБА_7 у виді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 1700 /одна тисяча сімсот/ грн..

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 404, 405, п.2 ч.1 ст.407, 408, п.2 ч.1 ст.413, 419 КПК України, колегія суддів судової палати,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги заступника керівника Смілянської місцевої прокуратури ОСОБА_11 у зміненому виді та спільну апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 і обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Чигиринського районного суду Черкаської області від 12 березня 2019 року стосовно ОСОБА_7 змінити.

Пом`якшити призначене судом покарання і вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 /одна тисяча сімсот/ грн..

В решті вирок Чигиринського районного суду Черкаської області від 12 березня 2019 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців.

Головуючий :

Судді :