Ухвала
Іменем України
17 лютого 2020 року

м. Київ
Провадження № 51-731 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 4 червня 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року,
встановив:
Вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 4 червня 2019 року: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миргород, одруженого, непрацюючого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого, визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, та засуджено до покарання у виді обмеження волі на строк один рік. На підставі п. «в» ч.1 ст. 1 Закону України «Про амністію в 2016 році» ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року зазначений вирок залишено без змін.
Згідно з вироком ОСОБА_4 20 березня 2015 року близько 18 години 10 хвилин, перебуваючи поблизу садиби за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , на грунті неприязних стосунків із своїм сусідом ОСОБА_5 наніс останньому дерев`яним держаком лопати один удар в правий бік грудної клітини, один удар металевою гострою частиною совкової лопати в обличчя та удар ногою в правий бік грудної клітини, внаслідок чого потерпілий отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить скасувати вирок Миргородського районного суду Полтавської області від 4 червня 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року, призначити новий розгляд в суді першої інстанції. При цьому посилається на свою юридичну необізнаність, у зв`язку з чим надав згоду на застосування до ньогоЗакону України «Про амністію в 2016 році». Вказує, що не визнавав вини, просив його виправдати, а прокурор та потерпілий клопотання про застосування амністії не заявляли. Зазначає, що оборонявся від потерпілого. Вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, Верховний Суд не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Зі змісту касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 убачається, що він оспорює невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту судового розгляду та правильність оцінки судами доказів, на підставі яких постановлені судові рішення, що на думку засудженого призвело до неправильної кваліфікації його дій.
Оскільки касаційний суд є судом права, а не факту, і переглядає судові рішення згідно зі ст. 433 КПК України у межах касаційної скарги, то доводи засудженого щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження і неповноти судового розгляду, що вже були предметом розгляду судів першої та апеляційної інстанцій, перегляду в касаційному порядку не підлягають.

Мотивуючи висновки про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, суд першої інстанції послався на докази, зібрані у встановленому порядку та досліджені у відповідності до ст. 94 цього Кодексу.
Апеляційний суд, переглядаючи судове рішення в апеляційному порядку, обґрунтовано зазначив, що дії ОСОБА_4 за ч.1 ст. 122 КК Україникваліфіковані правильно, викладені у вироку висновки суду про доведеність його вини у вчиненні вищезазначеного злочину відповідають фактичним обставинам справи і підтверджені дослідженими в судовому засіданні доказами, зокрема висновками судово-медичних експертиз, показаннями свідків, яким надано належну оцінку.

Зі змісту судових рішень убачається, що при призначенні покарання ОСОБА_4 суд дотримався вимог статей 50, 65 КК України.
Доводи засудженого ОСОБА_4 про те, що він захищався від потерпілого перевірені судами першої та апеляційної інстанції, які не знайшли підстав для застосування ст. 36 КК України.
Що ж стосується доводів засудженого про порушення, допущені судом першої інстанції при звільненні його від відбування призначеного покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році», то вони, на думку колегії суддів, є безпідставними.
Пункт «в» ч. 1 ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році», передбачає звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, осіб, визнаних винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК України; осіб, визнаних винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК України, а також осіб, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, не позбавлених батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами.
ОСОБА_4 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до злочинів середньої тяжкості.
Як встановив суд першої інстанції, засуджений ОСОБА_4 має на утриманні неповнолітнього сина, ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Отже на час ухвалення вироку судом першої інстанції були наявні підстави, передбачені Законом України «Про амністію у 2016 році», для звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання.
Миргородський міськрайонний суд Полтавської області, розглядаючи кримінальне проовадження, встановив наявність підстав для застосування амністії щодо ОСОБА_4 та відсутність передбачених законом заборон для її застосування і обґрунтовано звільнив його від відбування покарання на підставі п. «в» ч. 1 ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році». З даними висновками погоджується і колегія суддів Верховного Суду.
Доводи ОСОБА_4 про те, що він не звертався до суду з клопотанням про застосування до нього Закону України «Про амністію у 2016 році» є безпідставними та спростовуються оскаржуваними судовими рішеннями, з яких вбачається що засуджений погодився на застосування до нього вказаного закону та заявляв відповідне клопотання. Вказані обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, обґрунтовано залишив вирок без зміни, зазначивши в ухвалі підстави прийняття такого рішення. Стосовно доводів, викладених в апеляції засудженого, аналогічних доводам його касаційної скарги, суд апеляційної інстанції навів відповідні мотиви їх необґрунтованості, з якими погоджується й колегія суддів.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи наведене, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 4 червня 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року щодо нього.
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_6 ОСОБА_2 ОСОБА_3