КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 лютого 2020 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0005332 за апеляційною захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 23 жовтня 2019 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Київ,громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_6 .

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить змінити вирок Дарницького районного суду м. Києва від 23 жовтня 2019 року шляхом зміни правової кваліфікації діяння ОСОБА_7 з частини 2 статті 121 КК України, на частину 1 статті 119 КК України та призначити йому покарання із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України, звільнивши ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням.

Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 23 жовтня 2019 рокуОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та призначено покарання у виді семи років позбавлення волі.

В доводах апеляційної скарги захисник вказує, що оскаржуваний вирок ухвалено при невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильному застосуванні закону України про кримінальну відповідальність та при істотному порушенні вимог кримінального процесуального закону, у зв`язку з чим він підлягає зміні.
Апелянт зазначає, що докази, які суд поклав в основу своїх висновків про винуватість ОСОБА_7 , насправді не підтверджують наявність у нього умислу на нанесення саме тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілого.
Захисник вказує, що докази, які суд поклав в основу своїх висновків містять істотні суперечності, що має вагоме значення при розгляді кримінального провадження, однак суд не зазначив цього у оскаржуваному вироку і, взагалі, не взяв цього уваги.
Також, зазначає апелянт, суд безпідставно не взяв до уваги доводи сторони захисту, які могли істотно вплинути на його висновки щодо кваліфікації діяння ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 119 КК України.
Захисник звертає увагу суду на показання свідка ОСОБА_9 , а саме щодо механізму отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_10 . Показання вказаного свідка містять розбіжності, крім того, свідок перебував на відстані близько десяти метрів, тому не міг в повному обсязі бачити подію. Також апелянт зазначає, що показання свідка ОСОБА_9 не співпадають із показаннями, наданими свідками-очевидцями ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та обвинуваченим ОСОБА_7 , які зазначали, що обвинувачений не наносив додаткові удари коли потерпілий лежав на землі. Однак суд першої інстанції не звернув уваги на вказані протиріччя та послався на показання свідка ОСОБА_9 в обґрунтуванні обвинувачення.
Крім того, вказує апелянт, суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту у проведенні комплексної судово-медичної експертизи, оскільки така експертиза могла б усунути наявні протиріччя.
Захисник зазначає, що він не згодний з посиланням суду у вироку на показання судово-медичного експерта ОСОБА_14 , щодо того, що остання в судовому засіданні підтвердила, що причиною виникнення черепно-мозкової травми потерпілого було падіння та удар об тупий предмет, якому передувала дія травмуючої сили в ділянку обличчя. Апелянт звертає увагу суду на те, що експерт категорично не виключала можливість отримання травми внаслідок необережного падіння потерпілого на тверду поверхню, а лише зазначила, що таке питання не виносилось на експертизу.
Апелянт вказує, що суд помилково кваліфікував дії обвинуваченого як умисне нанесення потерпілому ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили його смерть, оскільки з матеріалів справи, з показань свідків, з висновку експертизи вбачається, що відкрита черепно-мозкова травма, яка стала причиною смерті потерпілого, була результатом того, що потерпілий вдарився головою об твердий предмет - асфальтове покриття, а у справі не доведено, що обвинувачений бив потерпілого із значною силою.
Захисник зазначає, що в діях ОСОБА_7 , як по відношенню до спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень так і до настання смерті потерпілого є необережна форма вини. Впасти потерпілий міг як від незначного удару, так і від поштовху. Своїми діями ОСОБА_7 проявив злочинну самовпевненість, що від його дій не настануть наслідки у вигляді смерті особи, якій було спричинено тілесні ушкодження. Разом з цим, ОСОБА_7 хоч і повинен був але не міг передбачити смерть потерпілого ОСОБА_10 внаслідок його падіння на асфальт.
Крім того, обвинувачений категорично заперечив, що мав намір заподіяти тяжкі тілесні ушкодження, тим більше такі, які б призвели до смерті, тому, на думку захисту, його дії слід перекваліфікувати з ч. 2 ст. 121 КК України на ч. 1 ст. 119 КК України.
В доводах апеляційної скарги захисник зазначає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про повторний допит свідка ОСОБА_9 , оскільки саме після суперечливих показань ОСОБА_9 , який стверджував, що ОСОБА_7 наносив ОСОБА_10 додаткові удари після його падіння, стороною обвинувачення було змінено обсяг обвинувачення ОСОБА_7 , а повторний допит міг би усунути зазначені свідком розбіжності.
Апелянт вказує, що поза увагою суду залишились характеризуючі дані обвинуваченого, а саме наявність у нього на утриманні доньки та хворої матері, відсутність попередніх судимостей, зайняття суспільно - корисною працею, щире каяття у вчиненому, що полягає у критичній оцінці ним своєї протиправної поведінки, повним визнанням своєї вини у вбивстві через необережність, висловленні шкоди з приводу вчиненого, відсутності матеріальних претензій з боку потерпілого та наданні першої допомоги після вчиненого, а також наданні матеріальної допомоги на лікування потерпілого, що у сукупності свідчать про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_7 без застосування до нього покарання у виді реального позбавлення волі, відтак наявна можливість, застосування до обвинуваченого положень ст.ст. 75, 76 КК України.

Судом першої інстанції встановлено, що 12.06.2018 близько о 18 год. 00 хв. ОСОБА_7 прогулювався разом з ОСОБА_12 та проходив ділянку біля заїзду до автомобільної стоянки, що розташована навпроти будинку за адресою: м.Київ, вул. М.Хвильового, 1, де в цей час на стоянку заїжджав автомобіль ВАЗ 2109, з номерним знаком НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_10 , який посигналив останнім у зв`язку із тим, що вони заважали проїзду.

У зв`язку із неочікуваним сигналом, на ґрунті раптових неприязних відносин, між ОСОБА_7 та водієм ОСОБА_10 виник словесний конфлікт. Під час вказаного конфлікту у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 .
Після чого, ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , діючи протиправно, умисно, на ґрунті особистих, раптово виниклих неприязних відносин, які з`явилися в результаті словесного конфлікту, підійшов до автомобіля та через відкрите водійське вікно наніс один удар кулаком руки в обличчя ОСОБА_10 , чим спричинив потерпілому фізичний біль.
Продовжуючи свої злочинні дії, направлені на спричинення тілесних ушкоджень, ОСОБА_7 повідомив ОСОБА_10 , щоб він вийшов з автомобіля, на що останній погодився та вийшов. Після чого, ОСОБА_10 з метою уникнення можливості отримання від ОСОБА_7 тілесних ушкоджень схопив останнього руками за його руки, на що ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та хоча і не бажаючи, але свідомо припускаючи їх настання умисно наніс один сильний та раптовий для потерпілого цілеспрямований удар лобною ділянкою голови в обличчя потерпілого ОСОБА_10 , тобто життєво важливий орган, при цьому ОСОБА_7 усвідомлював суспільну небезпеку цього удару та його наслідки. Від отриманого удару потерпілий з вертикального положення впав із прискоренням, в результаті чого вдарився потиличною кісткою голови об тверду асфальто - бетонну поверхню. Після чого, ОСОБА_7 сів зверху на живіт ОСОБА_10 та наніс йому декілька ударів кулаками обох рук в область голови та верхньої частини тулуба.
Вказаними умисними діями ОСОБА_7 . ОСОБА_10 спричинено тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент їх заподіяння, а саме крововилив на слизовій присінці рота із розривами, осаднення біля лівого кута рота, забійну рану на фоні осаднення на тім`яно-потиличній ділянці зліва з просочуючим крововиливом в м`які тканини, сліди перенесеної декомпресійної трепанації черепа з видаленням субдуральної гематоми над лівою гемісферою, внутрішньо-шкірний крововилив правого ока в результаті натьоку, запекла кров в лівому вушному ході, перелом кісток основи та склепіння черепа, крововилив над та під оболонками головного мозку, вогнища забоїв в ділянці лобних та скроневих часток, кров`янистий ліквор в бічних шлуночках, борозна тиснення на нижній поверхні обох півкуль мозочку від краю великого потиличного отвору, а також легкі тілесні ушкодження у вигляді: саден на лобній ділянці зліва, в лівій підключичній ділянці, по задній поверхні правого плеча з переходом на ліктьовий суглоб, на спині зліва.
Після отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_10 лікарями швидкої допомоги було госпіталізовано до Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги, де потерпілий ОСОБА_10 від отриманих тілесних ушкоджень помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Таким чином, ОСОБА_7 вчинив умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого, тобто скоїв злочин, передбачений ч. 2 ст. 121 КК України.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурор заперечував щодо задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Ухвалюючи вирок про винуватість ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК України, на думку колегії суддів, суд першої інстанції в повній мірі дотримався цих вимог закону.
Вирок суду містить формулювання обвинувачення, яке визнане доведеним на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, аналіз всіх доказів, наданих сторонами кримінального провадження та мотиви і підстави його ухвалення.
В апеляційній сказі апелянт зазначає, що суд першої інстанції невірно кваліфікував дії ОСОБА_7 , оскільки в діях останнього відсутній склад злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.
Колегія суддів вважає зазначену позицію сторони захисту необґрунтованою.
В доводах апеляційної скарги апелянт зазначає, що показання свідка ОСОБА_9 містять розбіжності та неточності щодо механізму отримання ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, крім того свідок знаходився на значній відстані та не міг в деталях бачити події злочину.
Судом апеляційної інстанції були досліджені як відеозапис із слідчого експерименту, проведеного за участю свідка ОСОБА_9 , так і звукозапис судового засідання, під час його допиту судом першої інстанції.
Так, відповідно до протоколу слідчого експерименту, проведеного 15 червня 2018 року, свідок ОСОБА_9 показав, що в той день, перебуваючи на робочому місці, на відстані близько 6-7 метрів від місця події, він побачив автомобіль потерпілого ОСОБА_10 , який повертаючи на парковку, посигналив двом пішоходам, а саме обвинуваченому ОСОБА_7 та його дівчині, які заважали проїзду. Від сигналу дівчина, яка була поряд з ОСОБА_7 , злякалась. Після цього між потерпілим ОСОБА_10 , який перебував в машині, та обвинуваченим ОСОБА_7 розпочався словесний конфлікт, в ході якого ОСОБА_7 через відкрите вікно автомобіля вдарив потерпілого в обличчя. Після чого, потерпілий ОСОБА_10 вийшов із автомобіля та схопив обвинуваченого ОСОБА_7 за руки, щоб перешкодити останньому наносити удари. В цей час ОСОБА_7 головою наніс удар ОСОБА_10 в ділянку носа, внаслідок чого потерпілий впав на землю. Після цього ОСОБА_7 наскочив на ОСОБА_10 , який лежав на землі та сидячи на ньому, продовжив наносити потерпілому удари кулаками по голові, яких було не менше чотирьох. Побачивши, що потерпілий впав, свідок ОСОБА_9 підбіг до нього та почав відтягувати ОСОБА_7 від ОСОБА_10 , який не підводячись лежав на землі та з його рота почала текти кров. Після цього ОСОБА_7 , усвідомивши що скоїв, злякався та почав надавати потерпілому допомогу, обливавши його водою.
Дана слідча дія проведена у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, тому отримані за результатами її проведення відомості є належними та допустимим доказами.
Показання свідка ОСОБА_9 , є детальними та послідовними та повністю узгоджуються із показаннями, наданими ним у суді першої інстанції, що свідчить про необґрунтованість доводів апелянта про наявність у показаннях свідка суперечностей.
Судом апеляційної інстанції був допитаний свідок ОСОБА_12 , яка показала, що 12 червня 2018 року, вона разом із знайомим ОСОБА_7 прогулювались до парку, раптово вони почули сигнал автомобіля, від якого вона злякалась. Після цього ОСОБА_7 зробив зауваження водію, та розвернувся, щоб продовжити іти далі, однак водій продовжував лаятись і тоді ОСОБА_7 підійшов до автомобіля та через відкрите водійське вікно вдарив потерпілого долонею. Після чого, потерпілий вийшов з автомобіля та обидва чоловіки схопились, тримаючи один одного за одяг, після чого вони обидва впали та різко підвелись. Потім потерпілий з невідомих причин ще раз впав та більше не піднявся. Свідок ОСОБА_15 також зазначила, що ОСОБА_7 не наносив ударів ОСОБА_10 .
Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції об`єктивно не взяв до уваги, показання свідка ОСОБА_12 , щодо того, що ОСОБА_7 не наносив удари ОСОБА_10 , оскільки такі показання спростовуються сукупністю інших досліджених та належно перевірених доказів.
За показаннями обвинуваченого ОСОБА_7 в суді першої інстанції та його поясненнями в апеляційному суді, останній зазначив, що біля того місця, де сталась подія, відсутній заїзд, тому коли водій неочікувано посигналив, то це налякало його подругу. Після чого він зробив зауваження водію, однак останній лаявся, тому він підійшов до автомобіля і через відкрите водійське вікно долонею вдарив ОСОБА_10 , після чого розвернувся та пішов далі. Потім потерпілий вийшов з автомобіля і вони схопились, тримаючи один одного за одяг та обидва впали, після чого різко піднялись. Потерпілий зробив крок назад та знову впав. Обвинувачений зазначає що не наносив тілесних ушкоджень потерпілому, в той же час категорично не заперечує, що під час сутички з потерпілим міг нанести удар останньому в область губи.
Колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими і такими, що суперечать дослідженим судом доказам.
Так, судом апеляційної інстанції були досліджені висновки судово-медичного експерта № 48/1395/2 від 30 липня 2018 року та експертного дослідження № 1395/2 від 27 липня 2018 року відповідно до яких, потерпілому ОСОБА_10 було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент їх заподіяння, а саме крововилив на слизовій присінці рота із розривами, осаднення біля лівого кута рота, забійну рану на фоні осаднення на тім`яно-потиличній ділянці зліва з просочуючим крововиливом в м`які тканини, сліди перенесеної декомпресійної трепанації черепа з видаленням субдуральної гематоми над лівою гемісферою, внутрішньо-шкірний крововилив правого ока в результаті натьоку, запекла кров в лівому вушному ході, перелом кісток основи та склепіння черепа, крововилив над та під оболонками головного мозку, вогнища забоїв в ділянці лобних та скроневих часток, кров`янистий ліквор в бічних шлуночках, борозна тиснення на нижній поверхні обох півкуль мозочку від краю великого потиличного отвору, а також легкі тілесні ушкодження у вигляді: саден на лобній ділянці зліва, в лівій підключичній ділянці, по задній поверхні правого плеча з переходом на ліктьовий суглоб, на спині зліва, на передній поверхні правої гомілки. Смерть ОСОБА_10 настала від відкритої черепно-мозкової травми з ушкодженням м`яких тканин, кісток основи та склепіня черепа, крововиливами над та під оболонки, речовину та шлуночки головного мозку, що призвели до стиснення головного мозку із розвитком набряку-набухання останнього
Цим висновком спростовуються доводи обвинуваченого про те, що під час сутички він взагалі не наносив удари ОСОБА_10 .
Крім того, судом вірно взято до уваги показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , які в сукупності з показаннями свідка ОСОБА_9 та висновком судово-медичної експертизи давали суду дійти обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, а саме у заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.
Таким чином, послідовні та цілеспрямовані дії обвинуваченого свідчать про те, що останній мав умисел на нанесення тяжких тілесних ушкоджень. Так, підійшовши до автомобіля потерпілого він через відкрите водійське вікно наніс ОСОБА_10 удар в голову, а в подальшому, коли потерпілий вийшов з автомобіля, ОСОБА_7 вдарив його головою в область губи, при цьому потерпілий не наніс жодного удару ОСОБА_7 . Також, як вбачається із показань свідків, ОСОБА_7 після падіння ОСОБА_10 продовжив наносити удари останньому в область голови, що також свідчить про наявність у ОСОБА_7 умислу на заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень. За таких фактичних обставин, у діяннях ОСОБА_7 відсутня необережна форма вини, оскільки він свідомо та цілеспрямовано наносив потерпілому удари в життєво важливі органи, що виключає вбивство з необережності.
Щодо доводів апелянта про те, що суд безпідставно не застосував положення ст. 75 КК України, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Так, апеляційний суд звертає увагу, що вчинений ОСОБА_7 злочин є тяжким злочином, при цьому суд призначив за ним покарання у виді семи років позбавлення волі, в той час як максимально допустимим при застосуванні до обвинуваченого положень ст. 75 КК України є позбавлення волі на п`ять років.
Таким чином, законом не передбачено можливості застосування положень ст. 75 КК України, за злочин, яким призначене покарання у вигляді позбавлення волі понад п`ять років.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що санкцією ч. 2 ст. 121 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років.
Відтак, покарання у виді семи років позбавлення волі є мінімальним до найнижчої межі, встановленої в санкції статті за злочин передбачений ч. 2 ст. 121 КК України.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання є справедливим і відповідає меті покарання та загальним засадам його призначення.
Керуючись ст.ст. 376 ч. 2, 404, 407, 418, 419 КПК України колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 23 жовтня 2019 року, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4