Дата документу 13.04.2020 Справа № 335/587/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/934/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ст. 331 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2020 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5
за участі прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 (у режимі відеконференції з приміщенням ДУ «Запорізький слідчий ізолятор»),
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,
розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 березня 2020 року, якою стосовно
ОСОБА_9 , уродженця м. Харків, громадянина України, який має середньо-спеціальну освіту, одруженого, який має на утриманні неповнолітню дитину, не працює, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
1) 20 вересня 1999 року Харківським обласним судом за ч. ч. 2,3 ст. 140, ст. 17, ч. 3 ст. 81, ч. 1 ст. 89, ч. 2 ст. 206, ч. 3 ст. 222, ч. 2 ст. 145, ч. 1 ст. 187, ст. 42 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років,
2) 21 січня 2003 року Червонозаводським районним судом м. Харкова за ст.ст. 391, 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців;
3) 30 липня 2009 року Центрально-Міським районним судом м. Макіївка Донецької області за ч. 1 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. 14 січня 2013 року звільнений по відбуттю строку покарання;
7 березня 2018 року до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області направлено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000121 від 10 січня 2018 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,
обвинуваченого у даному кримінальному провадженні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,
продовжено строк тримання під вартою на 60 днів до 18 травня 2020 року включно.
Цією ж ухвалою продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_10 до 18 травня 2020, ухвала в цій частині в даному провадженні не оскаржується,

В С Т А Н О В И Л А:

На розгляді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя перебуває кримінальне провадження № 0002897 від 20.11.2018 відносно ОСОБА_7 , ОСОБА_10 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 березня 2020 року у порядку ст. 331 КПК України продовжено строк тримання обвинувачених під вартою до 18 травня 2020 року.
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 просить ухвалу скасувати, постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_11 .
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на норми ст. 2 ст. 183 КПК України та зазначає, що аналіз відомостей про наявність ризиків може бути зроблений виключно на підставі доказів, безпосередньо досліджених під час судового засідання.
Вказує на те, що суд в порушення ч. 2 ст. 336 КПК України провів судове засідання в режимі відеоконференції, незважаючи на позицію захисту щодо особистої участі обвинуваченого.
Зазначає, що сам факт відсутності клопотання про продовження строку тримання з додатками у письмовому вигляді у поєднанні із неврученням клопотання стороні захисту свідчить про грубе порушення норм КПК України, які призвели до порушення права обвинуваченого на захист.
Вказує на те, що норми ч. 4 ст. 184 КПК України щодо необхідності внесення окремого клопотання про обрання запобіжного заходу щодо окремої особи, передбачає наявність окремої ухвали суду за наслідком розгляду такого окремого клопотання.
Зазначає, що недотримання вказаних вимог перетворює розгляд питання про продовження строку дії запобіжного заходу на формальність, зокрема слідчий суддя в порушення ч. 3 ст. 183 КПК України не визначив розмір застави, достатньої для виконання обвинувачених обов`язків, передбачених КПК України.
Тому вважає, що відносно ОСОБА_7 , який має постійне місце проживання на території м. Мелітополь, за місцем свого мешкання має сталі соціальні зв`язки у вигляді родини дружини та неповнолітньої доньки, який є інвалідом, в умовах СІЗО додатково захворів на вірусний гепатит «С» та потребує постійного амбулаторного лікування, за умови визнання реальними ризиків, визначених прокурором, ступень яких є мінімізованим, може бути застосований запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронних засобів контролю.
В судовому засіданні апеляційного суду адвокат ОСОБА_8 підтримав апеляційну скаргу. Зазначив, що у цьому кримінальному провадженні суддя районного суду регулярно порушує права обвинуваченого ОСОБА_7 , судове засідання було призначено з переривом у два місяці і за два дні до спливу строків тримання обвинуваченого під вартою. До початку судового засідання суд повідомили, що обвинуваченого не доставлено до суду. Суд вирішив здійснити дистанційний судовий розгляд на підставі заяви обвинуваченого. Але така заява відсутня, обвинувачений наполягав лише на особистій участі, що суд проігнорував.
Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав захисника. Пояснив, що запроваджений карантин, він потрапив у групу ризику, оскільки має хронічне захворювання. Вважає, що можливо змінити запобіжний захід хоча б на цілодобовий домашній арешт за станом його здоров`я.
Прокурор просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги. В заперечення зазначив, що ОСОБА_7 неодноразово відбував покарання у місцях позбавлення волі. Вчинив новий тяжкий умисний злочин під час розгляду кримінального провадження Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області, в якому у відношенні нього вже обирався запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. Наголошує, що обвинувачений може внести заставу, на поруки взяти його ніхто не пропонує.
Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців

Системне тлумачення зазначених норм дозволяє зробити висновок, що суд може розглянути питання доцільності тримання обвинуваченого під вартою не тільки за усним клопотанням сторони кримінального провадження, а навіть за відсутності такого клопотання за власною ініціативою, якщо спливає двомісячний строк з дня постановлення судом попередньої ухвали про тримання (продовження тримання) особи під вартою.

Оскільки строк дії попередньої ухвали про тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою спливав 22 березня 2020 року, суд першої інстанції у судовому засіданні 19 березня 2020 року правомірно розглянув питання щодо доцільності тримання особи під вартою, а отже, колегія суддів відхиляє доводи захисника щодо відсутності клопотання прокурора з додатками про продовження тримання під вартою щодо кожного обвинуваченого окремо.

З огляду на статті 131, 132 КПК України запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Згідно з вимогами ст.ст. 177, 178 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а підставою наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також існування ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою статті 177 КПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
До цих ризиків належать, зокрема, такі спроби підозрюваного, обвинуваченого: переховування від органів досудового розслідування та/або суду; вчинення іншого кримінального правопорушення.
Колегія суддів вважає, що при розгляді клопотання судом встановлена наявність передбачених законом обставин, які пов`язують можливість та необхідність продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, встановлені ризики не зменшилися та продовжують існувати.
Так, відомості про неодноразові судимості ОСОБА_7 за вчинення аналогічних корисливих злочинів, відсутність у нього легального джерела доходу, наявність іншого кримінального провадження відносно ОСОБА_7 на розгляді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області свідчать про високий ступень продовження обвинуваченим злочинної діяльності.
На недостатність застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою вказують дані про невиконання ОСОБА_7 обов`язків, покладених на нього ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29.03.2018 про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.
Наявність у обвинуваченого захворювання (гепатиту) не зменшує встановлені ризики та не може свідчити про достатність застосування більш м`якого запобіжного заходу.
Даних про неможливість лікування захворювання в умовах слідчого ізолятора не встановлено.
Відтак, доводи захисника щодо відсутності ризиків, визначених ст. 177 КПК України, та можливість застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, свого підтвердження не знайшли.
Колегія суддів розглянула доводи адвоката про те, що суд першої інстанції, продовжуючи строк тримання обвинуваченого під вартою, не визначив розміру застави та зазначає наступне.
Частина 3 ст. 183 КПК України визначає, що слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Водночас ч. 7 ст. 182 КПК України встановлює, що у випадках, передбачених частинами третьою або четвертою статті 183 цього Кодексу, підозрюваний, обвинувачений або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу у розмірі, визначеному в ухвалі про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23.11.2018 року при застосуванні щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, визначено заставу у розмірі 70 480 гривень.

Оскаржуваною ухвалою було продовжено строк тримання обвинуваченого під вартою, будь-якого рішення щодо раніше визначеного розміру застави не приймалося.

Отже, обвинувачений чи заставодавець можуть у будь-який момент внести заставу у раніше визначеному розмірі, а тому колегія суддів відхиляє наведені доводи захисника як безпідставні.

Апеляційним судом було також перевірено й посилання захисника щодо порушення судом першої інстанції вимог ч. 2 ст. 336 КПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 336 КПК України суд ухвалює рішення про здійснення дистанційного судового провадження за власною ініціативою або за клопотанням сторони чи інших учасників кримінального провадження. У разі якщо сторона кримінального провадження чи потерпілий заперечує проти здійснення дистанційного судового провадження, суд може ухвалити рішення про його здійснення лише вмотивованою ухвалою, обґрунтувавши в ній прийняте рішення. Суд не має права прийняти рішення про здійснення дистанційного судового провадження, в якому поза межами приміщення суду перебуває обвинувачений, якщо він проти цього заперечує.

Як вбачається із заяви обвинуваченого ОСОБА_7 від 19.03.2020 р., він просив суд відкласти судове засідання на іншу дату через стан здоров`я та запровадження карантину внаслідок пандемії СOVID-19 (а.с. 87).

Того ж дня 19 березня 2020 року обвинувачений ОСОБА_7 подав до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя заяву, в якій посилаючись на стан здоров`я, просив проводити судове засідання за його участі в режимі відеоконференції (а.с. 84).

Відповідно до технічного запису судового засідання, суд першої інстанції заслухав думку обвинуваченого ОСОБА_7 щодо можливості розгляду клопотання прокурора про продовження тримання під вартою у режимі відеоконференції. Обвинувачений посилався на те, що йому потрібно писати клопотання до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області, але категоричних заперечень саме щодо здійснення дистанційного судового засідання обвинувачений не заявляв.

Разом з тим відповідно до листа в.о. начальника Південно-східного міжрегіонального управління з питання виконання покарань Міністерства юстиції ОСОБА_12 № 2/4-1759 від 12.03.2020, з метою запобігання поширенню короновірусу СOVID-19 у місцях попереднього увезення та позбавлення волі, пропонується проведення судових засідань за участю осіб, узятих під варту, виключно в режимі дистанційного судового засідання.

Згідно цього ж листа особи, взяті під варту та засуджені, негативно налаштовані щодо їх етапування на судові засідання, мотивуючи це високим ступенем імовірності захворювання та швидким розповсюдженням короновірусу СOVID-19. Зі сторони осіб зазначеної категорії можливі прояви групової непокори, що призведе до суттєвого погіршення оперативної обстановки та скоєння нових злочинів.

З урахуванням запроваджених у країні карантинних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2, відмови обвинуваченого від доставки у судове засідання (а.с. 84), його присутності в режимі відеоконференції та безпосередньої присутності у судовому засіданні його захисника, колегія суддів вважає, що вирішення питання щодо доцільності тримання під вартою у режимі відеоконференції з приміщенням слідчого ізолятору, не є тим істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке б могло бути підставою для скасування ухвали суду першої інстанції.
На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 березня 2020 року, якою відносно ОСОБА_9 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 18 травня 2020 року включно, залишити без змін.

Ухвала суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає, набирає законної сили з моменту її оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4