Ухвала

Іменем України
30 січня 2020 року
м. Київ
Провадження № 51-790 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, на вирок Скадовського районного суду Херсонської області від 10 вересня 2018 року та ухвалу Херсонського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_4 ,
встановив:
Вироком Скадовського районного суду Херсонської області від 10 вересня 2018 року,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше судимого:
1) вироком Скадовського районного суду Херсонської області від 11 жовтня 1985 року за ч. 2 ст. 140, ч. 3 ст. 81, ч. 2 ст. 229-6, ч. 1 ст. 222, ст. 42 КК України (1960 року), до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, звільненого 04 червня 1988 року по відбуттю строку покарання;
2) вироком Скадовського районного суду Херсонської області від 07 червня 1991 року за ч. 3 ст. 143 КК України (1960 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, звільненого 06 березня 1993 року по відбуттю строку покарання;
3) вироком Скадовського районного суду Херсонської області від 20 квітня 1994 року за ч. 3 ст. 140 КК України (1960 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, звільненого 21 грудня 1996 року по відбуттю строку покарання;
4) вироком Скадовського районного суду Херсонської області від 18 червня 1998 року за ч. 3 ст. 140 КК України (1960 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років, звільненого 04 грудня 2003 року по відбуттю строку покарання;
5) вироком Скадовського районного суду Херсонської області від 16 грудня 2004 року за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст. 263, ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці, звільненого 01 серпня 2007 року по відбуттю строку покарання;
6) вироком Скадовського районного суду Херсонської області від 12 серпня 2008 року за ч. 1 ст. 162, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 309 КК України, на підставі ст. 70 КК України остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, звільненого 11 вересня 2010 року по відбуттю строку покарання,

7) вироком Скадовського районного суду Херсонської області від 15 березня 2011 року за ч. 3 ст. 185 КК України призначено на підставі ч. 4 ст. 70 КК України остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців;
8) вироком Голопристанського районного суду Херсонської області від 10 липня 2012 року за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років;
9) вироком Скадовського районного суду Херсонської області від 29 травня 2013 року за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України, визначено на підставі ч. 1 ст. 70 КК України остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців позбавлення волі, звільненого 09 лютого 2016 року на підставі ч. 5 ст. 72 КК України,
засуджено за ч. 1 ст. 162 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки; за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців; за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 10 місяців. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_4 остаточне покарання у виді 4 років 10 місяців позбавлення волі.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону № 838-VIII від 26 листопада 2015 року) у строк призначеного ОСОБА_4 покарання зараховано строк попереднього ув`язнення у період з 13 лютого 2015 року по 12 травня 2016 року та з 05 липня 2016 року по 10 вересня 2018 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Обраний ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою скасовано та звільнено його з-під варти в залі суду у зв`язку з фактичним відбуттям покарання.
Прийнято рішення щодо процесуальних витрат і речових доказів у провадженні.
Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Відповідно до змісту оскаржуваних судових рішень і встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин, ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він, 10 лютого 2016 року та 13 лютого 2016 року, шляхом відкриття незачинених на замикаючий пристрій вхідних дверей, незаконно проникав до приміщення житлових будинків в м. Скадовську Херсонської області, чим порушив конституційне право власників на недоторканність житла. Крім того, знаходячись в цих приміщеннях житлових будинків в м. Скадовську Херсонської області, діючи повторно, вчинив два епізоди таємного викрадення чужого майна, заподіявши матеріальну шкоду потерпілому ОСОБА_5 на загальну суму 200 грн та потерпілому ОСОБА_6 на загальну суму 357 грн.
Також, у період з 15 травня 2016 року по 30 липня 2016 року, ОСОБА_4 діючи повторно, на території м. Скадовська Херсонської області вчинив 13 епізодів таємного викрадення чужого майна, поєднаного з проникненням у житло, та інше приміщення, заподіявши матеріальну шкоду потерпілим: ОСОБА_7 на загальну суму 215 грн, ОСОБА_8 на загальну суму 1225 грн, ОСОБА_9 на загальну суму 230 грн, ОСОБА_10 на загальну суму 245 грн, ОСОБА_11 на загальну суму 215 грн, ОСОБА_12 на загальну суму 215 грн, ОСОБА_13 на загальну суму 195 грн, ОСОБА_14 на загальну суму 749 грн, ОСОБА_15 на загальну суму 325 грн, ОСОБА_16 на суму 350 грн, ОСОБА_17 на загальну суму 780 грн, ОСОБА_18 на загальну суму 250 грн, ОСОБА_19 на загальну суму 7174 грн.
У касаційній скарзі прокурор просить суд касаційної інстанції змінити судові рішення щодо ОСОБА_4 у зв`язку з неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність. Свої вимоги прокурор обґрунтовує тим, що при призначенні покарання судом першої інстанції, у порушення положень ст. 67 КК України, безпідставно визнано обставиною, що обтяжує покарання - вчинення злочину щодо особи похилого віку оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні будь - які докази щодо усвідомлення цього засудженим.
Крім того вказує, що суд апеляційної інстанції при залишенні апеляційної скарги прокурора без задоволення, в якій він зазначав аналогічні підстави для зміни вироку суду першої інстанції, не перевірив належним чином всіх її доводів та обґрунтованих відповідей на них не дав.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів касаційного суду не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з наведених у ній мотивів, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК Українисуд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

При цьому згідно зі ст. 438 КПК Українипідставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України, за обставин, зазначених у вироку, кваліфікація його дій та визначення остаточного покарання із застосуванням ст. 70 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки 10 місяців у касаційній скарзі прокурором не оспорюються.
Як убачається із змісту оскаржуваного судового рішення, судом першої інстанції при призначені покарання ОСОБА_4 , дотримано вимог ст. 50, 65 КК України,оскільки враховано характер та ступінь тяжкості скоєних злочинів та їх наслідки, те, що він вчинив ряд умисних злочинів невеликої, середньої тяжкості та тяжких, в тому числі і корисливих, через незначний час після відбуття покарання за аналогічні злочини, що свідчать про його підвищену суспільну небезпечність. При обранні ОСОБА_4 заходу примусу судом враховано те, що він не працює, неодружений, негативно характеризується за місцем проживання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Суд визнав та взяв до уваги обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття у вчиненому та наявність обставин, які обтяжують покарання, а саме рецидив злочину і вчинення злочину щодо особи похилого віку та дійшов до висновку, що покарання засудженому повинно бути призначено в межах санкції інкримінованих йому злочинів за правилами ст. 70 КК України у виді реального позбавлення волі, що буде необхідним і достатнім для його виправлення та запобігання вчинення ним нових злочинів.
Колегія суддів вважає, що вирок суду є законним, обґрунтованим та вмотивованим і відповідає вимогам статей 370, 373 374 КПК України.

Доводи касаційної скарги прокурора щодо безпідставного визнання обставиною, яка обтяжує покарання вчинення злочину щодо особи похилого віку, хоча і є слушними, проте, на думку колегії суддів, не є такими, що тягне за собою зміну оскаржуваних судових рішень.
Виходячи з системного аналізу положень кримінального процесуального закону, зокрема, ст. 413 КПКУкраїни в їх взаємозв`язку суд касаційної інстанції наділений повноваженнями змінити оспорювані рішення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 438 вказаного Кодексу у разі, якщо було неправильно застосовано норми як Особливої, так і Загальної частин ККУкраїни, зокрема: неправильно кваліфіковано діяння; порушено правила призначення покарання; неправильно застосовано норми, які визначають поняття кримінального правопорушення, строків давності й інших норм, що може спричинити необґрунтоване засудження або виправдання обвинуваченого; призначено покарання, що не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину й особі винного, а також може потягнути інші негативні наслідки.
Так, як убачається зі змісту судових рішень, допущене місцевим судом порушення полягало у помилковому зазначенні у вироку вчинення злочину щодо особи похилого віку, як обтяжуючої покарання обставини. Однак така помилка жодним чином не вплинула на висновки суду про подію злочину, про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, не позначилася на правильності кваліфікації суспільно небезпечного діяння, на справедливості обраного засудженому виду та розміру заходу примусу, а також на порядку його відбування, що не заперечується прокурором у касаційній скарзі. Таким чином, сама по собі вказана помилка не потягла за собою негативних наслідків, які слугують безумовними підставами для втручання у вирок та його зміни. Крім того, засудженого ОСОБА_4 було звільнено з під варти в залі суду у зв`язку з його фактичним відбуттям покарання.
Суд апеляційної інстанції, проаналізувавши характер допущеного порушення, вмотивовано не визнав його істотним і, вказавши відповідні підстави, відмовив у задоволенні апеляційної скарги сторони обвинувачення.
Ухвала апеляційного суду не суперечить положенням статей 370, 419 КПКУкраїни, а посилання прокурора в касаційній скарзі на протилежне є неспроможними.
Отже, колегія суддів касаційного суду вважає, що обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. Тому колегія суддів касаційного суду вважає, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора необхідно відмовити.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи наведене та керуючись вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, на вирок Скадовського районного суду Херсонської області від 10 вересня 2018 року та ухвалу Херсонського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3