ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа 648/625/20 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/819/522/20 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія умовно-дострокове звільнення
У Х В А Л А
іменем України

26 травня 2020 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

засудженого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Херсоні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_9 на ухвалу Білозерського районного суду Херсонської області від 05 березня 2020 року про відмову в задоволенні спільного клопотання комісії ДУ «Дар`ївська виправна колонія №10» та спостережної комісії Білозерського району Херсонської області про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання відносно:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Херсона, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засудженого за вироком Комсомольського районного суду м. Херсона від 24.12.2015 року за ч.2 ст.187 КК України на 7 років позбавлення волі з конфіскацією частини майна, початок строку: 21.07.2016 року, кінець строку: 11.06.2022 року,

в с т а н о в и л а:

Відмовляючи в задоволенні спільного клопотання комісії ДУ «Дар`ївська виправна колонія №10» та спостережної комісії Білозерського району Херсонської області про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_9 , суд в ухвалі зазначив, що він відбув 2/3 частини призначеного йому судом покарання фактично у зв`язку із зарахуванням йому в строк відбуття покарання попереднього ув`язнення відповідно до ст.72 КК України із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі за період з 07.01.2013 року по 09.01.2013 року та з 02.12.2013 року по 20.06.2014 року.
Відповідно до вироку Комсомольського районного суду м. Херсона від 24.12.2015 року ОСОБА_9 засуджений за тяжкий злочин, вину у вчиненні злочину не визнав. За місцем відбуття покарання засуджений характеризується посередньо, має 12 заохочень та мав 3 стягнення, які зняті у встановленому законом порядку, працевлаштований днювальним штабу житлової зони та приймає участь у роботах по благоустрою установи та відділення, що є обов`язком засуджених. При цьому, на виробництві установи засуджений не працевлаштований, заохочення отримані ним за виконання покладених обовязків та додержання правил поведінки, а стягнення отримані ним, в тому числі за умисні порушення режиму відбування покарання.
Згідно рішень комісії за місцем відбуття покарання в 2017-2018 роках засудженому ОСОБА_9 було відмовлено у застосуванні заохочувальних норм, як такому, що не довів свого виправлення. Зі слів самого засудженого від переведення на ДСР він відмовився із власних міркувань. Оскільки досліджені судом матеріали не підтверджують того, що засуджений ОСОБА_9 довів своє виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці, він залишається суспільно небезпечним, враховуючи дані про його особу, тяжкість злочину, за який він засуджений, та значної частини невідбутого строку призначеного покарання.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_9 вважає висновки суду про відсутність підстав для застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_9 такими, що не відповідають матеріалам кримінального провадження. В обґрунтування доводів указує, що із змісту клопотання випливає, що ОСОБА_9 визнає вину у вчиненні злочину та розкаюється. Зазначає, що працевлаштування не є обов`язком засудженого відповідно до вимог ст.81 КК України, обов`язком засудженого є добросовісність ставлення до праці. ОСОБА_9 за час відбування покарання отримав 12 заохочень та 3 стягнення, які зняті у встановленому законом порядку, та не є грубим порушенням порядку відбування покарання. Апелянт зазначає, що засуджений характеризується позитивно, а попередня відмова в застосуванні відносно нього заохочувальних норм жодним чином не є підставою для відмови в застосуванні умовно-дострокового звільнення. Просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та застосувати відносно засудженого ОСОБА_9 умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Заслухавши доповідача щодо суті поданої апеляційної скарги, доводи захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , засудженого ОСОБА_9 , які підтримали апеляційні вимоги, наведені захисником, та просили їх задовольнити, думку прокурора про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

Згідно зі ст.81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Відповідно до сформованої судової практики «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» умовно-дострокове звільнення від відбування покарання має надзвичайно важливе значення для виправлення засуджених та запобігання вчиненню нових злочинів, тобто для досягнення мети, передбаченої ст.50 КК України.

Висновок про можливість застосування умовно-дострокового звільнення засудженого повинен ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь час відбуття покарання, у тому числі й даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому. При цьому основним, вирішальним не є факт відбуття певної частини покарання, а факт доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення.

Судом першої інстанції при розгляді клопотання дотримано зазначених вище вимог закону в повному обсязі.

Як убачається з матеріалів провадження та наданої характеристики, в ДУ «Дар`ївська виправна колонія №10» засуджений ОСОБА_9 відбуває покарання з 19.08.2016 року, працевлаштований днювальним штабу житлової зони, приймає участь в роботах з благоустрою відділення та установи, здобув професію «пекар», до конфліктів не схильний, у спілкуванні з представниками адміністрації ввічливий, тактовний, згідно довідки про стягнення та заохочення має 12 заохочень за виконання покладених обов`язків та правил поведінки, отримав 3 стягнення, які зняті.

Зважаючи на те, що висновок про застосування умовно-дострокового звільнення має ґрунтуватися на оцінці поведінки засудженого за весь час відбування покарання, колегія суддів не приймає до уваги твердження захисника ОСОБА_7 про те, що засуджений ОСОБА_9 довів своє виправлення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи.

24.10.2017 року засудженому ОСОБА_9 відмовлено в переведенні до дільниці соціальної реабілітації як такому, що не стає на шлях виправлення;

26.12.2018 року засудженому відмовлено в заміні покарання більш м`яким як такому, що не став на шлях виправлення.

Згідно із ст.6 КВК України, виправлення засудженого процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_9 відбуває покарання за вчинення тяжкого злочину передбаченого ч.2 ст.187 КК України, винним себе не визнав.

З наданої характеристики з установи виконання покарань та довідки про заохочення та стягнення, ОСОБА_9 отримав 12 заохочень, більшість з яких отримані за виконання покладених обов`язків та додержання правил поведінки. Напередодні розгляду питання про умовно дострокове звільнення засудженим у 2018-2019 роках отримано 3 стягнення, які знято.

Враховуючи те, що поведінка засудженого підлягає оцінці за весь час відбування покарання, колегії суддів не приймає до уваги доводи захисника про те, що значна кількість отриманих заохочень та наявність у засудженого ОСОБА_9 права, а не обов`язку на виконання трудових обов`язків свідчать про те, що він не довів своє виправлення, оскільки це не спростовує факт порушення ним встановленого порядку відбування покарання протягом 2018-2019 років. Так, у 2018 році він мав одне стягнення за недобросовісне виконання трудових обов`язків, а інші два стягнення в 2019 році саме за порушення встановленого порядку відбування покарання, що не свідчить про сумлінність поведінки засудженого за весь час відбування покарання та спростовує доводи апелянта, оскільки дотримання встановленого порядку відбування покарання є обов`язком засудженого, як і додержання ним правил поведінки під час відбування покарання.

Вказівки апелянта про сумлінну поведінку та ставленням до праці,зокрема, що ОСОБА_9 працює в житловій зоні та приймає участь у роботах по благоустрою установи та відділення, за що ним отримано заохочення, не свідчать про те, що він довів своє виправлення, та, зважаючи на характеристику його особи в цілому, не мають достатнього ступеня доведеності обставин, які мають бути прийняті до уваги для застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Наведені вище обставини в їх сукупності свідчить про те, що засуджений ОСОБА_9 лише стає на шлях виправлення, але не довів його в обсязі достатньому для застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання відповідно до положень ст.81 КК України.

Тобто, процес змін в особистості засудженого ОСОБА_9 за весь час відбування покарання, не доводить того, що він готовий до самокерованої правослухняної поведінки та є ресоціалізованою особою.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що засуджений ОСОБА_9 не довів свого виправлення, є обґрунтованим, з яким погоджується і колегія суддів.

Порушень кримінального процесуального закону при розгляді клопотання щодо засудженого ОСОБА_9 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, під час апеляційного розгляду не встановлено.

Підстав для скасування ухвали суду першої та задоволення апеляційної скарги захисника про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання ОСОБА_9 , колегія судів не знаходить.

Керуючись ч.2 ст.376, ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_9 - залишити без задоволення, а ухвалу Білозерського районного суду Херсонської області від 05 березня 2020 року про відмову в задоволенні спільного клопотання комісії ДУ «Дар`ївська виправна колонія №10» та спостережної комісії Білозерського району Херсонської області про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_9 без зміни.

Ухвала набирає чинності з моменту оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_2
Судді: (підпис) ОСОБА_3
(підпис) ОСОБА_4