Провадження №1-кп/127/1063/19
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 лютого 2020 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі № 12 кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14.06.2019 р. за № 0001334, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Плисків Погребищенського районну Вінницької області, громадянина України, інваліда ІІІ групи, освіта середня, не працюючого, не одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 309 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 за невстановлених обставин, у невстановленому місці, в невстановлені дату та час, маючи умисел на незаконне придбання та зберігання наркотичних засобів без мети збуту, всупереч Законам України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» та «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними», незаконно придбав наркотичний засіб, обіг якого обмежено метадон, який зберігав при собі без мети збуту.

В подальшому, 13.06.2019 р. близько 17.06 год. поблизу будинку № 1 по вулиці Максима Шимка в місті Вінниці ОСОБА_5 , будучи з ознаками наркотичного сп`яніння, був помічений працівниками поліції. На запитання працівників поліції про наявність заборонених в обігу речей, ОСОБА_5 почав діставати із правої кишені куртки свої особисті речі, серед яких був шприц із речовиною білого кольору, який в подальшому вилучено в ході проведення огляду місця події.

В речовині об`ємом 0,7 мл, що міститься в полімерному шприці, ємністю 2 мл міститься наркотичний засіб, обіг якого обмежено метадон, масою 0,0546 г.

Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнав та суду пояснив, що в червні 2019 року по обіді він їздив за передачею з дому. Коли вийшов з транспорту, перед ним йшов хлопець, який викинув пачку з-під цигарок зі шприцом. В середині шприца була якась рідина. Він підняв пачку, і в цей час біля нього зупинилась патрульна поліція. Працівникам поліції він пояснив, що дану пачку він підібрав та вона йому не належить, після чого поліцейські сказали вивернути кишені та викликали слідчо-оперативну групу.

Патрульний сказав покласти шприца до кишені, на що він висловив свою незгоду, однак поліцейські наполягли, тому він погодився та поклав шприц до своєї кишені. Після чого поліцейські сказали вийняти шприц та продемонструвати.

Слідчому він повідомляв, що його змусили покласти шприца до кишені, однак той на це не відреагував. Шприц він видав добровільно.

Його забрали у відділення поліції, склали на нього адміністративні матеріали за паління в забороненому місці та відпустили додому.

Раніше він вживав наркотичні засоби.

Хлопець, який викинув пачку зі шприцом, одразу кудись зник.

За клопотанням сторони захисту в судове засідання було викликано свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 понятих, присутніх під час огляду місця події однак, незважаючи на вжиті судом заходи, останні в судові засідання не з`являються. В подальшому сторона захисту не наполягала на здійсненні їх виклику, оскільки огляд місця події та вилучення наркотичних засобів зафіксовано на відео носії. Тому судом відповідно до частини третьої статті 26 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) на підставі заявлених сторонами кримінального провадження клопотань було досліджено й інші докази, зібрані у кримінальному провадженні, а саме:

-висновку експерта № 911 від 05.09.2019 р., відповідно до якого в наданій на експертизу рідині об`ємом 0,7 мл, що міститься в полімерному шприці, ємністю 2 мл міститься наркотичний засіб, обіг якого обмежено метадон, масою 0,0546 г. На поверхні волокнистої серветки, що надана в якості контрольного зразка, наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів не виявлено. На поверхні волокнистої серветки з нашаруванням речовини сірого кольору, наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів не виявлено;

-протокол огляду місця події від 13.06.2019 р., відповідно до якого в період часу з 19.22. по 19.27 год. оглянуто ділянку проїзної частини, а саме: тротуар за адресою: АДРЕСА_2 , де в ОСОБА_5 , за його добровільної згоди, було вилучено пластиковий шприц з прозорою рідиною об`ємом 1 мл та зроблено змиви з поверхонь рук останнього.

Аналізуючи надані сторонами кримінального провадження докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечив свою причетність до вчинення інкримінованого йому злочину, пояснивши, що вилучений у нього шприц йому підкинули працівники поліції. Однак, з наданого прокурором протоколу огляду місця події випливає, що 13.06.2019 р. близько 17.06 год. поблизу будинку № 1 по вулиці Максима Шимка в місті Вінниці у ОСОБА_5 дістав з правої кишені пластиковий шприц з речовиною білого кольору. ОСОБА_5 в судовому засіданні зазначеної обставини не заперечував, повідомивши суду, що зазначений шприц йому було підкинуто працівниками поліції.

Зі змісту статті 209 КПК випливає, що особа є затриманою з моменту, коли вона силою або через підкорення наказу змушена залишатися поряд із уповноваженою службовою особою чи в приміщенні, визначеному уповноважену службову особу. З протоколу проведення огляду місця події та відеозапису до нього випливає, що на час проведення зазначеної процесуальної дії ОСОБА_5 виконував вимогу працівників поліції залишатись поряд з ними. Однак, суд враховує, що правова конструкція частини третьої статті 208 КПК уповноважує, тобто надає право, а не зобов`язує уповноважену службову особу, слідчого, прокурора здійснити обшук затриманої особи з дотриманням правил, передбачених частиною сьомою статті 223 і статтею 236 цього Кодексу.

У постанові від 08.02.2018 р. (справа № 754/5978/16-к) Верховним Судом (далі ВС) зазначено, що поверховий огляд, як превентивний поліцейський захід, є здійсненням візуального огляду особи; він відрізняється від обшуку особи, який не може проводитись за відсутністю протоколу.

Як вже зазначено вище, з оглянутого в судовому засіданні відеозапису випливає, що шприц з кишені одягу ОСОБА_5 було вилучено експертом. Однак з оглянутого в судовому засіданні відеозапису випливає, що саме ОСОБА_5 вказав працівникам поліції на зазначений вище шприц і його вилучення відбулось експертом саме після невдалої спроби ОСОБА_5 самостійного дістати з кишені зазначений шприц і саме з метою попередження поранення присутніх осіб голкою від шприца. Тому, аналізуючи надані сторонами кримінального провадження докази у їх сукупності, суд вважає, що стверджувати, що в даному випадку мав місце саме обшук особи, а не добровільна видача нею наявних у неї речей відсутні.

Суд вважає за доцільне звернути увагу на те, що прокурором на підтвердження законності проведення зазначеної вище слідчої дії надано суду до протоколу огляду місця події від 13.06.2019 р. заяву ОСОБА_5 , згідно з якою останній надав згоду на проведення його поверхневої перевірки. Як вже судом зазначено вище, ОСОБА_5 самостійно та добровільно почав діставати наявні у нього предмети, однак не зміг дістати шприц з кишені свого одягу і саме тому експертом було здійснено його вилучення із дотриманням заходів особистої безпеки з метою попередження спричинення будь-яких пошкоджень як собі, так й іншим присутнім особам, у тому числі й ОСОБА_5 .

У постанові від 12.02.2019 р. (справа № 159/451/16-к) ВС звернув увагу, що закон не визначає спеціальних засобів доказування добровільності згоди на проникнення до житла або іншого володіння особи. Тому наявність чи відсутність згоди, а також її добровільність чи вимушеність мають бути встановлені виходячи з сукупності обставин, за яких відбувалося проникнення до житла чи іншого володіння особи, і ці обставини можуть доводитись або спростовуватися сторонами за допомогою будь-яких засобів доказування.

Слід зауважити, що у постанові від 22.05.2019 р. (справа № 640/2449/16-к) ВС зауважено, що ВС уже визнавав неприпустимість проведення обшуку під виглядом огляду місця події, зокрема в постановах від 07.06.2018 р. (справа №740/5066/15-к), від 26.02.2019 р. (справа №266/4000/14-к), від 19.03.2019 р. (справа №380/157/14-к), оскільки таким чином нівелюються вимоги судового контролю, передбачені в статті 233 та частині другій статті 234 КПК. Однак, для з`ясування допустимості доказів, отриманих під час огляду в житлі чи іншому володінні особи, якщо наявність та/або добровільність згоди володільця ставиться стороною під сумнів, суд має виходити із сукупності всіх обставин, що супроводжували цю слідчу дію, не обмежуючись наявністю письмового підтвердження такої.

Як вже судом зазначено вище, добровільність згоди ОСОБА_5 в судовому засіданні спростована не була і також підтверджена оглянутим в судовому засіданні відеозаписом. Отже, незважаючи на ту обставину, що стороною обвинувачення не надано суду відомостей, які б свідчили про оформлення фактичного затримання ОСОБА_5 , суд вважає, що об`єктивних даних, які б свідчили, що в даному випадку проведено саме обшук, який було прикрито оглядом, суду надано не було, а добровільність згоди на проведення огляду, як вже судом зазначено вище, підтверджена наданими суду доказами. Крім того, посилання обвинуваченого на те, що йому підкинули вилучений у нього шприц спростовуються оглянутим в судовому засіданні відеозаписом огляду місця події. Тому, аналізуючи доводи сторін кримінального провадження, суд вважає, що правові підстави для визнання доказів у цій частині недопустимими доказами відсутні.

Суд враховує, що згідно з висновком проведеної у справі судово-хімічної експертизи (висновок № 911 від 05.09.2019 р.) в речовині об`ємом 0,7 мл, що міститься в полімерному шприці, ємністю 2 мл міститься наркотичний засіб, обіг якого обмежено метадон, масою 0,0546 г. Отже, суд вважає, що в судовому засіданні підтверджено той факт, що вилучена у ОСОБА_5 речовина є наркотичним засобом. Суд також враховує, що відповідного передбаченого законом дозволу в ОСОБА_5 на час вилучення зазначеного наркотичного засобу на його придбання, зберігання та перевезення не було.

При вирішенні питання щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого суд приймає до уваги розміри наркотичних засобів з огляду на відомості, що містяться у наказі Міністерства охорони здоров`я України від 01.08.2000 р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.08.2000 р. за № 512/7433 «Про затвердження таблиць невеликих, великих та особливо великих розмірів наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, які знаходяться у незаконному обігу». Таким чином, суд вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_5 охоплюються складом злочину, передбаченого частиною першою статті 309 Кримінального кодексу України (далі - КК), за ознаками незаконного придбання та зберігання наркотичних засобів без мети збуту.

При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 р. (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначено, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (далі ЄСПЛ) (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 р. (справа № 756/4830/17-к) звернуто увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду, як вже було зазначено вище, визнаються і ЄСПЛ.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 р. (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.
Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 р. (справа № 629/847/15-к).
Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

В ході судового розгляду кримінального провадження було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 вчинив злочин середньої тяжкості, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнав, у вчиненому не розкаявся. Суд також враховує, що обвинувачений ОСОБА_5 за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря-психіатра не перебуває, однак перебуває на обліку в лікаря-нарколога з 13.09.2013 р. з діагнозом розлади психіки і поведінки внаслідок вживання опіоїдів.

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Зокрема, посилання сторони захисту на факт перебування ОСОБА_5 у стані наркотичного сп`яніння не підтверджене об`єктивними даними, натомість в судовому засіданні було встановлено наявність ознак перебування у такому стані. Однак, правова конструкція пункту 13 частини першої статті 67 КК з-поміж обставин, що обтяжують покарання, є вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння або у стані, викликаному вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів. Хоча порядок проведення огляду на стан наркотичного сп`яніння у кримінальному провадженні не регламентований, суд вважає за доцільне звернути увагу, що пунктом 7 Розділу ІІІ Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України від 09.11.2015 р. № 1452/735, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11.11.2015 р. за № 1413/27858, проведення лабораторних досліджень на визначення наркотичного засобу або психотропної речовини обов`язкове.
При цьому суд враховує, що оглянутий в судовому засіданні відеозапис огляду місця події спростовує твердження обвинуваченого про те, що він наполягав на проведенні його медичного освідування (медичного огляду) з метою підтвердження або спростування ознак наркотичного сп`яніння.
З урахуванням наведеного, конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, його негативного ставлення до вчиненого, обставин, які пом`якшують та обтяжують його покарання, суд приходить до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді штрафу

Суд дійшов до такого висновку, оскільки метою покарання згідно з приписами частини другої статті 50 КК є не тільки кара, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому суд враховує, що Верховним Судом у постанові від 17.04.2018 р. (справа № 298/95/16-к) зазначено, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення. Суд враховує, що стороною обвинувачення в судовому засіданні не доведено необхідності призначення обвинуваченому покарання у межах максимальної (верхньої) межі санкції кримінального закону для певного виду кримінального покарання.

Питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні підлягає вирішенню відповідно до положень статті 100 КПК. Разом з тим, з наданих суду матеріалів випливає, що на пластиковий шприц об`ємом 1 мл з прозорою рідиною та змиви з рук ОСОБА_5 під час досудового розслідування було накладено арешт. Зважаючи на те, що зазначені наркотичні засоби підлягають знищенню, арешт відповідно до приписів статті 174 КПК підлягає скасуванню.

Згідно з частиною першою статті 124 КПК судові витрати слід покласти на обвинуваченого.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 309 Кримінального кодексу України, та призначити покарання виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.
Строк відбування покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Речові докази, а саме: прозору рідину, яка знаходиться в ін`єкційному шприці, змиви з рук ОСОБА_5 , які поміщені до камери зберігання речових доказів Лівобережного ВП ВВП ГУНП у Вінницької області, знищити.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді від 21.06.2019 р. на зазначені речові докази скасувати.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави 1884 (одну тисячу вісімсот вісімдесят чотири) гривні 12 (дванадцять) копійок витрат на залучення експерта.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: