печерський районний суд міста києва
Справа № 757/7415/20-к
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 лютого 2020 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві клопотання прокурора першого відділу організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 про арешт майна,

В С Т А Н О В И В :
17.02.2020 у провадження слідчого судді Печерського районного суду м. Києва надійшло клопотання сторони кримінального провадження - Прокурора першого відділу організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 про арешт майна укримінальному провадженні № 0000089.

Згідно з нормою ч. 4 ст. 107 КПК України, фіксація під час розгляду клопотання слідчим суддею за допомогою технічних засобів не здійснювалась.

18 лютого 2020 року, до початку розгляду клопотання, стороною кримінального провадження, слідчим ОСОБА_4 , через канцелярію суду подане клопотання про розгляд клопотання у його відсутність, клопотання підтримує в повному обсязі.
На підставі ч. 2 ст. 172 КПК України, клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.
Частиною 1 статті 172 КПК України передбачено окрім іншого, що неприбуття слідчого, прокурора у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

У відповідності до положень ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

Зважаючи на ці положення закону та враховуючи принцип диспозитивності, суд визнав можливим прийняти рішення по суті клопотання у відсутність не з`явившихся осіб, оскільки їх не прибуття не перешкоджає розгляду клопотання на підставі наданих доказів.

В обґрунтування клопотання прокурор, зазначив наступне:

У провадженні ГСУ НП України знаходиться кримінальне провадження, внесене до Єдиногореєстру досудових розслідувань за № 0000089 за заявами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про вчиненнякримінальних правопорушень передбачених ч. ч. 1, 2 ст. 185, ч. ч. 2, 4 ст. 190, ч. 1 ст. 332, ч. 1 ст. 384, ч. 1 ст. 365-2, ч. ч. 1, 3, 4 ст. 358 КК України.

Досудовим слідством встановлено, що 16.10.2007 ОСОБА_7 на пропозицію ОСОБА_8 щодо здійснення господарського управління квартирою АДРЕСА_1 , в тому числі і можливості проведення комунальних платежів, добровільно видав на ім`я останньої довіреність (серія ВКА №114216) на право розпоряджатись (продати, обміняти, передати в іпотеку, оренду, тощо), а також управляти належною йому квартирою, яка була посвідчена приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстрована в реєстрі за №5820.

Надалі 18.10.2007 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 посвідчила договір позики за реєстровим № 1269, який був укладений між ОСОБА_11 (позикодавець) та ОСОБА_7 (позичальник), від імені якого діяла ОСОБА_8 на підставі довіреності посвідченої 16.10.2007 за реєстровим № 5820 приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_9 .

Для забезпечення вимоги, що виникла із вказаного договору, між цими ж особами був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_10 18.10.2007 за реєстровим № 1270, на підставі якого того ж дня за реєстровим № 1271 накладена заборона відчуження переданої в іпотеку квартири АДРЕСА_1 .

В цей же день ОСОБА_8 на підставі вищевказаних укладених договорів отримала від ОСОБА_11 грошові кошти на загальну суму 10 100 000 (десть мільйонів сто тисяч) гривень, що на той момент відповідало еквівалентові 2 000 000 доларів США відповідно до курсу НБУ, які ОСОБА_7 не передала, заподіявши йому матеріальну шкоду на вказану суму.

Надалі ОСОБА_8 , у червні 2011 року переконала ОСОБА_7 надати довіреність ОСОБА_12 на укладення договору дарування квартири АДРЕСА_1 , як запоруку вирішення проблеми, яка виникла з батьком останнього ОСОБА_5 , на що ОСОБА_7 погодився, оскільки був впевнений, що вчиняти дії з відчуження квартири неможливо, оскільки на квартиру та все його майно накладено арешт на підставі ухвали Печерського районного суду міста Києва від 13.05.2010 року.

Водночас 20.06.2011 за реєстровим № 1123 приватним нотаріусом ОСОБА_10 , за наявності накладеної заборони на відчуження квартири, було посвідчено договір дарування квартири, згідно з яким ОСОБА_12 , який діяв від імені ОСОБА_7 за довіреністю, посвідченою цим же нотаріусом 14.06.2011 за реєстровим № 1074, подарував ОСОБА_8 належну ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 , вартістю 15 851 600 гривень, чим заподіяно шкоду ОСОБА_7 .

Постановою про визнання предмету речовим доказом та встановлення місця його зберігання від 14 березня 2017 року, слідчим, дану квартиру було визнано речовим доказом.

Під час розслідування даного кримінального провадження, у квітні-травні 2019 р. досудовим слідством було отримані дані про те, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 під час вчинення 20.06.2011 р. нотаріальних дій, а саме посвідчення Договору дарування квартири АДРЕСА_1 , було порушено ст. 55 Закону України від 2 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат» у редакції станом на час вчинення нотаріальної дії (далі ЗУ «Про нотаріат»), п.38, п.47 Розділу І глави ІІІ «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року № 20/5 (чинною на час вчинення нотаріальної дії) (далі Інструкція).

А саме приватним нотаріусом ОСОБА_10 20.06.2011 р. під час вчинення нотаріальних дій, а саме посвідчення Договору дарування квартири не перевірялася наявність чи відсутність арешту та заборони відчуження нерухомого майна, що належить особі за прізвищем « ОСОБА_13 », саме як було вказано у свідоцтві про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , а також в інших правовстановлюючих документах, наданих нотаріусу під час вчинення нотаріальних дій, а перевірялася лише стосовно особи на прізвище « ОСОБА_14

При цьому, слідством встановлено, що усе його майно, станом на 20.06.2011, знаходилося під арештом на підставі ухвали Печерського районного суду від 13.05.2010 у справі № 2-3496.

Не зважаючи на те, що триває досудове розслідування та вищевказана квартира визнана у даному кримінальному провадженні речовим доказом, ОСОБА_8 відчужила її на користь третіх осіб. Так, відповідно до договору купівлі-продажу від 20.09.2018 посвідченого приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_15 , ОСОБА_16 (до зміни прізвища ОСОБА_17 ) продала квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_18 .

Однак , прокурор зазначає, що на підставі здобутих слідством доказів вбачається, що даний правочин має ознаки неправомірного (фіктивного, удаваного тощо), оскільки у проданій півтора року тому назад квартирі, досі офіційно зареєстровані вона та її донька ОСОБА_19 , а особа, ОСОБА_18 , який, начебто, є покупцем квартири, взагалі ані в Києві, ані в Київській області зареєстрованим не значиться .

Слідство вважає, що даний продаж відбувся аби уникнути у подальшому будь-якої матеріальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, а також ускладнити або остаточно позбавити можливості будь-коли повернути потерпілим, у майбутньому, незаконно відчужену квартиру у власність.

Станом на 11.02.2020 відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вказана квартира за реєстраційним номером 000 належить ОСОБА_18 на праві власності

У зв`язку з викладеним нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 , яка належала потерпілому ОСОБА_7 на праві власності є предметом вчинення кримінальних правопорушень та визнана речовим доказом, а тому незастосування арешту на вказане приміщення перешкоджатиме встановленню істини внаслідок того, що майно може бути повторно відчужене.

Статтею 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Відповідно до п. 1ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: забезпечення речових доказів.
Згідно ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 КПК України); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Прокурором доведено, що вказане майно могло бути набуто кримінально протиправним шляхом та отримано внаслідок вчинення кримінального правопорушення, тобто відповідає критеріям визначеним ст. 98 КПК України, та у випадку не накладення арешту на вказане майно, це може призвести до подальшого відчуження або до інших наслідків, які можуть перешкоджати досудовому розслідуванню.

За викладених обставин, враховуючи правове обґрунтування клопотання, яке відповідає положенням ст. ст. 170-173 КПК України, приходжу до переконання, що клопотання слідчого про накладення арешту на майно підлягає задоволенню з метою збереження речових доказів, задля забезпечення дієвості та об`єктивності розслідування у вказаному кримінальному провадженні, оскільки незастосування арешту може призвести до відчуження майна.

Приходячи до такого висновку, слідчий суддя враховує й те, що в даному випадку обмеження права власності є розумним і співрозмірним завданням кримінального провадження та обставини кримінального провадження станом на час прийняття рішення вимагають вжиття такого методу державного регулювання як накладення арешту. При цьому, доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження слідчим суддею не встановлено.

Таким чином, клопотання підлягає задоволенню.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст.40, 64-2, 98, 107, 131, 132, 170-173, 309 КПК України, слідчий суддя,

У Х В А Л И В :
Клопотання - задовольнити.

Накласти арешт на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 000, яка відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11.02.2020 р. за № 199873394 на праві власності належить ОСОБА_18 .

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання копії судового рішення.

Слідчий суддя ОСОБА_1