справа №619/574/20
провадження №1-кс/619/480/20
УХВАЛА

іменем України

22 травня 2020 року м. Дергачі

Слідчий суддя Дергачівського районного суду Харківської областіОСОБА_1
за участю:секретаря судового засіданняОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні клопотання представника власника майна про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0000128 від 30.10.2019 за ознаками злочинів, передбаченого ч. 1 ст. 246, ч. 4 ст. 246 КК України,
установив:
До суду надійшло клопотання представника ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 26 лютого 2020 року, та зобов`язання старшого слідчого СВ Дергачівського відділу поліції ГУНП в Харківській області майора поліції ОСОБА_5 повернути ОСОБА_3 тимчасово вилучене та арештоване майно, а саме: «КАМАЗ» 43101 без державного номерного знаку з маркуванням на кабіні ХТС431010М0038917, двигун № НОМЕР_1 на якому встановлений кран маніпулятор «HMFS» - 85А1; бензинову пилку «SUHL» MS362C з шиною «STIHL» №3VE; мобільний телефон «SAMSUNG» модель SM-B350E (SEK) ІМЕІ 1) НОМЕР_2 , ІМЕІ 2) НОМЕР_3 ; мобільний телефон «SAMSUNG» А-10 ІМЕІ 1) НОМЕР_4 , ІМЕІ 2) НОМЕР_5 ; мобільний телефон «HUAWEI» Y-6 ІМЕІ 1) НОМЕР_6 , ІМЕІ 2) НОМЕР_7 . В обґрунтування клопотання адвокат зазначив, що клопотання слідчого не містить визначених підстав та мети для арешту мобільних телефонів та не зазначено яким чином автомобіль був використаний як засіб вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 246 КК України, та які сліди вказаного злочину він зберігає. Крім того, клопотання не містить обґрунтування необхідності арешту тимчасово вилученого майна та до теперішнього часу не проведено жодних слідчих дій відносно арештованого майна. Населений пункт «село Піонер Краснокутського району Харківської області», поблизу якого, нібито, було оглянуто та вилучено перелічене майно, - взагалі відсутній. Єдине село Піонер Харківської області знаходиться у Великобурлуцькому районі. Таким чином, взагалі не встановлене місце події. Крім того, відповідно до вимог ч. 3 ст. 233 КПК України слідчий, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину. У такому випадку прокурор, слідчий за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді. Слідчий суддя розглядає таке клопотання згідно з вимогами статті 234 цього Кодексу, перевіряючи, крім іншого, чи дійсно були наявні підстави для проникнення до житла чи іншого володіння особи без ухвали слідчого судді. Однак даних про те, що наступного дня після проведення огляду транспортного засобу, який за даних обставин був невідкладним, слідчий чи прокурор звернулись до суду з метою отримання дозволу слідчого судді на обшук вищевказаного транспортного засобу та про те, що відповідна ухвала слідчого судді була постановлена, матеріали провадження не містять.

Перший заступник керівника Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області ОСОБА_6 подав до суду письмові заперечення проти клопотання, в яких вказав наступне. 16 лютого 2020 року в ході проведення огляду місця події поблизу домоволодіння АДРЕСА_1 було виявлено, а в подальшому вилучено: автомобіль «КАМАЗ» 53212 д.н.з. НОМЕР_8 , на якому встановлений кран маніпулятор «EFFER» Е-170; мобільний телефон «NOMI» ІР-68 Н-20 ІМЕІ1: НОМЕР_9 , ІМЕІ2: НОМЕР_10 ; мобільний телефон «NOKIA» RM-1187 ІМЕІ1: НОМЕР_11 , ІМЕІ2: НОМЕР_12 ; мобільний телефон «NOMI» 1-282 Н-20 ІМЕІ1: НОМЕР_13 , ІМЕІ2: НОМЕР_14 . Вилучений автомобіль марки автомобіль «КАМАЗ» 53212 р/н НОМЕР_8 , на якому встановлений кран маніпулятор «EFFER» Е-170 був використаний як засіб вчинення кримінального правопорушення та міг зберегти на собі його сліди, що відповідає положенням п. 1 ч. 2 ст. 167 КПК України. Вилучені мобільні телефони, пристосовані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення. Слідчим винесено постанову про визнання вказаного вилученого майна речовим доказом у кримінальному провадженні. Крім того у кримінальному провадженні на теперішній час призначені трасологічні експертизи, в тому числі за слідовою картиною протекторів шин, виявлених на місці вчинення злочину з метою підтвердження факту здійснення транспортування деревини вказаним автомобілем. Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 26.02.2020 на вказане майно накладено арешт. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області залишено без задоволення клопотання захисника про скасування арешту вказаного майна. У зв`язку з викладеним, прокурор просив залишити без задоволення клопотання захисника.

У судове засідання представник ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_4 не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив задовольнити клопотання, з підстав які зазначені у ньому, та справу розглядати у його відсутність.

У судове засідання перший заступник керівника Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області ОСОБА_6 не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив відмовити у задоволенні клопотання та справу розглядати у його відсутність.

Слідчий суддя на підставі наданих матеріалів кримінального провадження, доводів сторін, оцінивши в сукупності всі обставини, дійшов висновку про часткове задоволення клопотання з таких підстав.
Відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до пунктів 1, 3 ч. 2 ст. 167 КПК України тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом.

Ухвалою слідчого судді Дергачівського районного суду Харківської області від 26.02.2020 накладено арешт на тимчасово вилучене майно, в ході огляду
місця події, на відстані 150 метрів від автодороги Харків - Котельва та 100 метрів від цвинтаря с. Степанівка Краснокутського району Харківської області від 16.02.2020, а саме: «КАМАЗ» 43101 без державного номерного знаку з маркуванням на кабіні КТС431010М0038917, двигун № НОМЕР_1 , на якому встановлений кран маніпулятор «HMFS» - 85А1; бензинову пилку «STIHL» MS362C з шиною «STIHL»№3VЕ; мобільні телефони: «SAMSUNG» модель SM-B350E (SEK) ІМЕІ1: НОМЕР_2 , ІМЕІ2) НОМЕР_3 ; «SAMSUNG» А-10 ІМЕІ1: НОМЕР_4 ІМЕІ2: НОМЕР_5 ; «HUAWEI» Y-6 ІМЕІ1: НОМЕР_6 ІМЕІ2: НОМЕР_7 .
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 07.05.2020 ухвалу слідчого суді Дергачівського районного суду Харківської області від 26.02.2020 в частині не визначення способу накладення арешту на майно скасовано та постановлено в цій частині нову ухвалу, якою визначено спосіб накладення арешту на вказане майно шляхом заборони відчуження, користування та розпорядження.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу).

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до положень статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Слідчий суддя вважає, що є необхідність арешту вищезазначеного вилученого майна, оскільки воно відповідає критеріям речового доказу та є достатні підстави вважати, що воно зберегло на собі сліди кримінального правопорушення або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, тому існують обґрунтовані підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити даний вид забезпечення кримінального провадження так як незастосування може призвести до зникнення, втрати або пошкодження вилученого майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.

В силу ст. 41 Конституції України, ст. 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність.

Частиною 5 статті 9 КПК України передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі АГОСІ проти Об`єднаного Королівства). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

У справі Раймондо проти Італії (Raimondo v. Italy, рішення 24.01.1994), в яких заявники скаржилася на контроль за використанням власності в зв`язку з провадженням кримінального розслідування, не знайшовши у цьому випадку порушення ст. 1 протоколу № 1, суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань (п. 35).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.
Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України» судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. також рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Лемуан проти Франції», від 22 вересня 1994 року та «Кушоглу проти Болгарії» від 10 травня 2007 року). Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. Рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden)). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).
Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Частиною 1 ст. 174 КПК України передбачено, що власник або володілець майна, який не був присутній при розгляді питання про арешт майна, має право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.
Як вбачається з копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_15 автомобіль «КАМАЗ 5511» номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_16 р/н НОМЕР_17 належить ОСОБА_3 .
Органом досудового розслідування не обґрунтовано необхідності у накладенні арешту на автомобіль «КАМАЗ 5511» номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_16 р/н НОМЕР_17 шляхом заборони його використання.
Тому за наведених обставин, слідчий суддя вважає частково обґрунтованими доводи клопотання адвоката ОСОБА_4 та дійшов висновку, що накладення арешту на автомобіль «КАМАЗ 5511» номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_16 р/н НОМЕР_17 шляхом заборони його відчуженнябуде найменш обтяжливим способом, оскільки арешт цього майна шляхом його вилучення є надмірним.
При цьому, слідчий суддя відмічає, що відсутні правові підстави для задоволення клопотання адвоката в іншій частині, оскільки заявником не надано належних доказів на підтвердження того, що інше майно належить ОСОБА_3 .
Також слідчий суддя зазначає, що накладення арешту на майно з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, не вимагає обов`язкової наявності у кримінальному провадженні обґрунтованої підозри чи цивільного позову. Арешт майна з вказаної підстави по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від інших правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.
Не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню, оскільки існує ризик того, що у разі не накладення арешту існує можливість відчужити, змінити, переробити, зіпсувати, передати вказане майно іншим особам до закінчення досудового розслідування. Вимоги клопотання, на даному етапі досудового розслідування, виправдовують втручання у права і інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження.
З урахуванням вказаних обставин та з метою уникнення негативних наслідків, які можуть перешкодити проведенню всебічного та повного досудового розслідування, з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення чи відчуження майна в даному кримінальному провадженні, слідчий суддя дійшов висновку про наявність правових підстав до арешту майна, враховуючи можливість використання його як доказу у даному кримінальному провадженні, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення злочину є вірогідною та достатньою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.
Відповідно до ч. 2 ст. 100 КПК України речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні.

Враховуючи викладене та керуючись статтями131, 132, 170-174, 175, 309, 310, 395 КПК України, слідчий суддя

постановив:
Клопотання представника власника майна адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0000128 від 30.10.2019 за ознаками злочинів, передбачених ч. 1 ст. 246, ч. 4 ст. 246 КК України, задовольнити частково.

Скасувати заборону на користування автомобілем «КАМАЗ 5511» номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_16 р/н НОМЕР_17 .
Накласти арешт на вилучене майно: автомобіль «КАМАЗ 5511» номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_16 р/н НОМЕР_17 , власником якого є ОСОБА_3 , шляхом заборони на відчуження - до скасування арешту майна у встановленому нормами КПК України порядку.

Автомобіль «КАМАЗ 5511» номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_16 р/н НОМЕР_17 , який зберігається на відповідному спеціальному майданчику і стоянках територіальних органів Національної поліції для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів, передати під письмову розписку на відповідальне зберігання власнику ОСОБА_3 .

Зобов`язати ОСОБА_3 зберігати його у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні, та надавати його на вимогу слідчого для проведення відповідних слідчих дій.

В іншій частині клопотання відмовити.

Копію ухвали не пізніше наступного робочого дня після її постановлення надіслати в Регіональний сервісний центр МВС в Харківській області для виконання.

Роз`яснити положення, які закріплені в ч.1 ст.174 КПК України, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1