11.03.2020
Справа № 359/6144/18
Провадження № 1-кп/359/142/2020
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2020 м. Бориспіль

Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:
Головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарях судових засідань ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участі:
прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

представника потерпілої ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_11 ,
захисника ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду з технічною та відео фіксацією кримінальне провадження №0002084, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19.09.2017, що надійшло до суду з обвинувальним актом по обвинуваченню:

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Вірменія, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Таращанським РС Управління ДМС України в Київській області 19.06.2013,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України,-

в с т а н о в и в:
ОСОБА_11 вчинив погрозу вбивством потерпілій ОСОБА_9 за наступних обставин.
15.09.2017, приблизно о 22 годині 00 хвилин, перебуваючи на АЗС «ОККО» у с. Іванків Бориспільського району Київської області, на автодорозі Київ - Харків, ОСОБА_11 помітив автомобіль ОСОБА_9 , у якому вона перебувала з ОСОБА_13 . При цьому, у ОСОБА_11 раптово виник умисел на погрозу вбивством ОСОБА_9 .
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_11 , на ґрунті ревнощів та триваючих неприязних відносин, вийшов з належного йому автомобіля марки «Део Ланос», реєстраційний номер НОМЕР_2 , та тримаючи в лівій руці предмет, схожий на ніж, підійшов до автомобіля ОСОБА_9 , у якому також, перебував ОСОБА_13 та почав висловлювати словесну погрозу вбивством у бік ОСОБА_9 , розмахуючи при цьому предметом, схожим на ніж. Маючи реальні підстави побоюватися за своє життя, остання почала на належному їй автомобілі від`їжджати назад. Після цього ОСОБА_11 , бажаючи продемонструвати реальність погрози, наніс удар по лівому дзеркалу заднього виду автомобіля ОСОБА_9 , тим самим пошкодив його.
Таким чином, ОСОБА_11 обвинувачується у погрозі вбивством, тобто у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_11 відмовився надати покази, користуючись своїм правом, у порядку ст. 63 Конституції України.
Не зважаючи на те, що ОСОБА_11 відмовився надати покази, його вина у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами.

У судовому засіданні допитана потерпіла ОСОБА_9 , яка показала, що 15.09.2017, близько 22.00 години, вона разом із найманим працівником ОСОБА_13 , на своєму автомобілі «Форд Фієста», білого кольору, поверталися із міста Борисполя до села Іванків. Рухаючись по автодорозі, позаду її автомобіля, рухався автомобіль, який увімкнув ближнє світло фар та засліпив її. Тоді вона подумала, що це випадковість, та не надала цьому особливого значення. Заїхавши на АЗС «ОККО», вона зупинила свій автомобіль біля магазину. Починаючи знімати пасок безпеки, побачила, що її автомобіль ніби як підрізав автомобіль «Део Ланос», із лівого боку. Даний автомобіль вона бачила вперше. Потім вона побачила, що водієм того автомобіля є ОСОБА_11 . Тоді вона не виходячи із власного автомобіля, закривши двері на замок, почала намагатися заднім ходом руху виїхати із АЗС, оскільки попереду дорога була перекрита автомобілем ОСОБА_11 . Оскільки вона перебувала в паніці, у неї не одразу вийшло виїхати. ОСОБА_11 вийшов із свого автомобіля та почав іти до них. Вона побачила у нього в лівій руці ніж, а точніше, лезо ножа із нержавіючої сталі, довжиною 15 см. і шириною 3 - 3,5 см. Рукоятку вона не бачила, але ніж був точно не столовий. ОСОБА_11 кричав, ображав її нецензурною лайкою. Неодноразово повторював «Вийди, я з тобою по людські розберуся!», «Я тебе вб`ю!». У той момент вона реально побоювалася за своє життя, бо він кричав « ОСОБА_14 тебе заріжу, я тебе вб`ю!». ОСОБА_11 був розлючений. Причини агресії його вона не може пояснити, але вона боялася ОСОБА_11 . Коли вона почала потрохи виїжджати заднім ходом, ОСОБА_11 кулаком вдарив її автомобіль по капоту, а потім відірвав бокове ліве водійське дзеркало, що зафіксовано слідчим. Інших пошкоджень вона не бачила. Пошкоджень від ножа на автомобілі не було. Вона не знає, як так сталося, що ОСОБА_11 був у одному із нею місці. Вона поїхала до дому. 17.09.2017, о 14.30 годині, ОСОБА_11 приїздив до неї до дому в с. Іванків, де погрожував усім її родичам та їй особисто. Вона сприймала погрози ОСОБА_11 як небезпеку для її життя. Все розпочалося із 2016 року коли вона жила із ОСОБА_11 у цивільному шлюбі. Він був на її утримані, так як ніде не працював. Забороняв їй спілкуватися із близькими для неї людьми. Приїздив до неї на роботу, та влаштовував сварки. Вона вирішила розірвати такі стосунки, але ОСОБА_11 не має наміру її відпускати. ОСОБА_11 до даних подій неодноразово її бив, рвав одяг, нічні дзвінки здійснював із погрозами. Погрози постійно містили фрази «заріжу, уб`ю», «все рівно, що зі мною буду, а тебе все одно уб`ю». Після того, як він побив її, ударивши в живіт, вона вперше написала заяву до правоохоронних органів, але все безрезультатно. Однак, після фрази: «Я тебе накажу за рахунок твоїх племінників!», їй стало страшно. Вона просить залишити її та її родину у спокій. Жодних матеріальних та моральних претензій у неї до ОСОБА_11 немає, лише залишити її у спокої. Одного разу ОСОБА_11 казав їй у телефонній розмові, щоб вона приїздила і забирала свої речі, але після сказаної ним фрази «Бери братів але один із твоїх братів чи рідних живим не вийде!», вона їхати побоюється. Тому у неї немає ніяких матеріальних претензій до цієї людини.
В судовому засіданні допитана свідок ОСОБА_15 , яка повідомила, що вона є рідною сестрою ОСОБА_9 . Точної дати не пам`ятає, але то була п`ятниця у вересні 2017 року. ЇЇ сестра ОСОБА_9 приїхала до дому налякана та розповіла, що ОСОБА_11 підрізав її автомобіль на АЗС, при в`їзді в с. Іванків, та тримаючи в руках ніж, погрожував, що вб`є її, накинувся на її автомобіль. Її сестра й ОСОБА_11 перебували у цивільному шлюбі близько 10 років, але після того, як ОСОБА_9 розірвала із ним стосунки, ОСОБА_11 постійно останній погрожував. Він її неодноразово бив, рвав одяг, сварився та нецензурно лаявся. Крім того, ОСОБА_11 погрожував особисто їй та її родині через те, що вона ставала на захист своєї сестри. Перше, що він промовляв, будучи у гніві: «Поріжу всіх!». Через день, у неділю вересня 2017 року, від тієї події, коли ОСОБА_11 погрожував ОСОБА_9 на АЗС, він приїхав до її будинку, що в с. Іванків Бориспільського району, та почав погрожувати ОСОБА_9 , кажучи, що «якщо вона не буде з ним жити, то він зробить із неї інваліда», а сестри ОСОБА_9 «будуть її доглядати». Крім того, постійно кричав, що поріже. Її сестра, як і того дня на заправці, так і тоді, коли ОСОБА_11 приїхав до їхнього дому, сприймала погрози як реальну загрозу її життю. Вона бачила сестру, її стан, яка була бліда на обличчі та боялася промовити і слово.
У судовому засіданні допитаний свідок ОСОБА_13 , який повідомив, що розуміє з приводу яких обставин викликаний у судове засідання. З ОСОБА_11 він не знайомий, бачив одного разу на АЗС, коли останній погрожував вбивством ОСОБА_9 . Свідок працює різноробочим у будівельній сфері. Того дня, близько 22.00 годин, коли вони поверталися до с. Іванків, на в`їзді до АЗС «ОККО», позаду них їхав автомобіль «Део Ланос», водій якого увімкнув ліхтарі дальнього світла та засліпив їх. Вони зупинилися на АЗС, яка гарно освітлювалася ліхтарями, а той автомобіль, який рухався по заду них, підрізав автомобіль ОСОБА_9 з лівого боку водія, і вони тоді побачили водія ОСОБА_11 . ОСОБА_9 сказала, що то її колишній. Водій ОСОБА_11 своїм автомобілем так став, що перекрив їм рух уперед. ОСОБА_11 вийшов із свого автомобіля, тримаючи в лівій руці ніж, можливо навіть і мисливський ніж, лезо якого довжиною було близько 20 см. Самої рукоятки він не бачив. ОСОБА_11 почав підходити до їхнього автомобіля, при цьому кричав: «Виходь, я тебе вб`ю!», та агресивно розмахував руками. Ніж вивалювався із під рукава кофти, коли він розмахував руками. Двічі вдаривши кулаком по капоту автомобіля ОСОБА_9 , погрожуючи її вбити, висловлюючись нецензурною лайкою, ОСОБА_11 кричав, щоб остання вийшла із автомобіля поговорити. Крім того, і йому ОСОБА_11 кричав, щоб і він вийшов поговорити. Він та ОСОБА_9 , побоюючись за своє життя, із автомобіля не виходили. Цей момент тривав, близько 10 хвилин, оскільки ОСОБА_9 знаходилася в паніці, була налякана. Слово «Уб`ю» від ОСОБА_11 було висловлено в бік ОСОБА_9 та супроводжувалося нецензурною лайкою. Із уст ОСОБА_11 лунали погрози каліцтвом та вбивством. ОСОБА_9 навіть не могла завести автомобіль. Він їй декілька разів сказав «Вмикай задню, дивися по сторонах і потихеньку виїжджай заднім рухом». Вона, подолавши істерику, почала рухатися заднім ходом. У той момент ОСОБА_11 розбив ліве бокове дзеркало. Коли вони приїхали до дому, ОСОБА_9 ще довго не могла прийти до тями. Він бачив, як вона побоювалася за своє життя. У неї був страх.

Крім показань потерпілої та свідків, вина ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст.129 КК України, підтверджується наступними доказами:

-протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 19.09.2017 (т.1 а.с.60). ОСОБА_9 заявила, що на протязі 2017 року її колишній знайомий ОСОБА_11 , погрожує їй фізичною розправою;
-протоколом огляду місця події від 19.09.2017 із фотоілюстрацією (т.1 а.с.61-66). Відповідно до вказаного протоколу, оглядався автомобіль марки «Форд», реєстраційний номер НОМЕР_3 , білого кольору. При поверхневому огляді автомобіля було виявлено пошкодження лівого дзеркала (бокового), а саме: рамки, що під сигналом повороту. Інших пошкоджень під час огляду не виявлено;
-протоколом проведення слідчого експерименту від 20.10.2017 (т.1 а.с.67-69), за участі потерпілої ОСОБА_9 , яка розповіла та показала, що ОСОБА_11 вийшов з належного йому автомобіля марки «Део Ланос», реєстраційний номер НОМЕР_2 , тримаючи в лівій руці предмет, схожий на ніж, підійшов до її автомобіля, у якому також перебував ОСОБА_13 та почав висловлювати словесну погрозу вбивства в її бік. При цьому, ОСОБА_11 розмахував предметом, схожим на ніж. Побоюючись за своє життя, ОСОБА_9 почала на належному їй автомобілі від`їжджати назад. Після цього ОСОБА_11 , бажаючи продемонструвати реальність погрози, наніс удар по лівому дзеркалу заднього виду її автомобіля та пошкодив його;
- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 12.07.2018 (т.1 а.с.71-74), відповідно до якого свідок ОСОБА_16 , у присутності понятих, впізнав ОСОБА_11 на фото №2 як особу, котру він бачив на АЗС «ОККО», у с. Іванків Бориспільського району Київської області, та яка погрожувала вбивством ОСОБА_9 ;

-протоколом проведення слідчого експерименту від 20.10.2017 (т.1 а.с.75-73), за участі свідка ОСОБА_16 , який розповів, що чоловік, вірменської зовнішності, вийшов з автомобіля, марки «Део Ланос», реєстраційний номер НОМЕР_2 , тримаючи в лівій руці предмет, схожий на ніж, підійшов до автомобіля ОСОБА_9 , у якому вони сиділи та розмовляли. Вказаний чоловік почав висловлювати словесну погрозу вбивства ОСОБА_9 , розмахуючи, при цьому, предметом, схожим на ніж. ОСОБА_9 почала на належному їй автомобілі від`їжджати назад. Після цього обвинувачений, бажаючи продемонструвати реальність погрози, наніс удар по лівому дзеркалу заднього виду автомобіля ОСОБА_9 , та пошкодив його.
Достовірність та об`єктивність наведених доказів у суду сумніву не викликає, адже вони отримані без порушення закону, узгоджуються один з одним, належні, допустимі та достатні, у зв`язку з чим суд їх прийняв. Матеріали досудового розслідування були відкриті сторонам кримінального провадження, відповідно до ст. 290 КПК України, про що свідчить відповідні протоколи.

Також, у судовому засіданні судом були досліджені докази, що посвідчують та характеризують особу обвинуваченого, речові докази та письмові докази, надані стороною захисту.

Аналізуючи наведені вище та безпосередньо досліджені судом докази, суд не вбачає підстав піддавати їх сумніву, оскільки вони узгоджуються між собою.

Захисник обвинуваченого, адвокат ОСОБА_12 , заявив клопотання про визнання доказів, які надала сторона обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_11 не допустимими, посилаючись на грубі порушення норм КПК України при їх збиранні. Навівши доводи про недопустимість даних доказів, згідно з вимогами ч. 1 ст. 89 КПК України. Адвокат просив визнати недопустимими наступні матеріали Оболонського УП ГУНП в Київській області: заяву потерпілої до Оболонського УП про вчинення ОСОБА_11 злочину щодо неї, рапорт, скріншоти мобільного телефону, власник якого не визначений; повідомлення про відсутність у діях ОСОБА_11 складу злочину.
Суд вважає клопотання сторони захисту про недопустимість таких доказів, на підставі ст. 89 КПК України, безпідставним та таким, що суперечать дослідженим у судовому засіданні доказам.

Долучені прокурором як докази супровідний старшого слідчого СВ Бориспільського ВП ГУНП в Київській області ОСОБА_17 , рапорт дільничного офіцера поліції Оболонського ГУНП в м. Києві та письмові пояснення потерпілої із матеріалів кримінального провадження Оболонського УП ГУ НП в Київській області, протокол прийняття заяви потерпілої від 22.05.2017 до Оболонського УП ГУ НП в Київській області та скріншоти мобільного телефону, власник якого не визначений, з огляду на положення ст. 86 КПК України, суд не бере до уваги в якості доказів обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні. Дані документи мають для працівників правоохоронних органів лише внутрішній інформативний характер щодо обставин вчинення кримінального правопорушення. Крім того, проведення будь-якої слідчої або негласної (розшукової) дії фіксуються протоколом, а не супровідними, рапортами чи клопотаннями.

У той же час, із змісту частини першої статті 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Частиною другою даної статті передбачено, що процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Отже, у розумінні ст. 84 КПК України, матеріали Оболонського УП ГУНП в Київській області: заява потерпілої, поданої до Оболонського УП ГУНП в Київській області про вчинення ОСОБА_11 злочину щодо неї; рапорт; скріншоти мобільного телефону, власник якого не визначений; повідомлення про відсутність у діях ОСОБА_11 складу злочину, не є доказами, а тому клопотання сторони захисту про недопустимість вказаних документів суд оцінює як безпідставне.
Судом не приймаються до уваги доводи сторони захисту про те, що відповідно до наданих потерпілою ОСОБА_9 та свідком ОСОБА_13 показань, що подія злочину трапилася на трасі Київ - Харків, а погрози вбивством були чутні у закритому автомобілі потерпілою та свідком. На думку сторони захисту, слідчий експеримент мав би довести, що у закритому автомобілі вдень, на автодорозі з щільним рухом, неможливо почути те, що каже людина за межами автомобіля.

Таке стверджування є виключно суб`єктивною думкою, припущенням сторони захисту, яке об`єктивно нічим не підтверджується, а повністю спростовується показами потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_13 .
Сторона захисту просить суд визнати протоколи слідчих експериментів, проведених 20.10.2017 за участю потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_13 , недопустимими доказами. Результати слідчих експериментів відтворені на відповідних цифрових носіях (дисках). Метою експерименту є саме відтворення події. Станом на 20.10.2017, зі слів потерпілої, була відома особа ОСОБА_18 , однак, його не залучали до участі у експерименті. Проведення відтворення події без учасника події свідчить або про недосягнення мети експерименту, або про те, що ОСОБА_11 не приймав участі у події. Таким чином, на думку захисту констатується відверте нехтування правами обвинуваченого та перешкоджання у здійсненні слідчих дій, у результаті яких могли б бути отримані докази неможливості вчинення злочину в умов, що описує потерпіла.

Крім того, захисник наголошує, що стороною обвинувачення було порушено право обвинуваченого на захист.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Категорія «очевидна недопустимість доказів» є оціночною. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у інформаційному листі № 223-1446/0/4-12 від 05.10.2012 «Про деякі питання порядку здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» зазначає, що відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч. 2 ст. 89 КПК, тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих унаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст. 87 КПК) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (п. 8).

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справах «Шенк проти Швейцарії» від 12.07.1988, «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 09.06.1998, «Яллог проти Німеччини» від 11.07.2006, «Шабельник проти України» від 19.02.2009, зазначив, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази, а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя, на недоторканість житла тощо.

З рішення Конституційного Суду України №12рп/2011 від 20.10.2011 слідує, що визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог Кримінально-процесуального кодексу. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Як зазначалося вище, суд, безпосередньо дослідивши наведені вище докази сторони обвинувачення у їх сукупності, давши їм належну оцінку, відповідно до вимог ст. 94 КПК України, дійшов до висновку, що права ОСОБА_11 на захист як особи, із якою не проведено слідчий експеримент, не порушено, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК України з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

На підставі ст. 20 КПК України, ОСОБА_11 роз`яснено слідчим Бориспільського відділу поліції ГУНП в Київській області ОСОБА_19 право на захист, що підтверджується дослідженим у справі протоколом роз`яснення права на захист від 25.05.2018 (т.1 а.с.92), та після повідомлення ОСОБА_11 про підозру за ч. 1 ст. 129 КК України 25.05.2018 (т. 1 а.с.86-91). За клопотанням обвинуваченого ОСОБА_11 , 26.06.2018 постановою слідчого Бориспільського відділу поліції ГУНП в Київській області ОСОБА_19 залучено захисника (п.39, розділу ІІ реєстру матеріалів про прийняті в ході досудового розслідування процесуальні рішення).

Суд враховує, що відповідно до ч. 6 ст. 223 КПК України слідча (розшукова) дія, що здійснюється за клопотанням сторони захисту, потерпілого, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, проводиться за участю особи, яка її ініціювала, та (або) її захисника чи представника, крім випадків, коли через специфіку слідчої (розшукової) дії це неможливо або така особа письмово відмовилася від участі в ній, таким чином, немає підстав вважати, що слідчим порушено права обвинуваченого при проведенні слідчого експерименту.

Судом досліджено матеріали кримінального провадження та встановлено, що ОСОБА_11 під час досудового розслідування за викликами слідчого не з`являвся. Будь-яких клопотань до закінчення досудового розслідування у встановленому законом порядку слідчому від обвинуваченого не надходило. Під час досудового розслідування останній не наполягав на безпосередній участі захисника при проведенні слідчих дій. Після залучення захисника слідчим, обвинуваченому та захиснику було відкрито матеріали провадження.
Наведені обставини, норми закону та зазначена вище практика Європейського суду з прав людини жодним чином не свідчить про порушення права ОСОБА_11 на захист. На думку суду, слідчим у клопотанні захисника про проведення слідчого експерименту із обвинуваченим відмовлено у встановленому законом порядку.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що стороною захисту не наведено обґрунтованих доводів на обґрунтування порушення норм кримінального процесуального законодавства при проведенні слідчих експериментів від 20.10.2017 за участю потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_13 . Окрім того, вказані протоколи слідчих експериментів містять інформацію про обставини вчинення злочину, яка повністю узгоджуються з іншими дослідженими судом доказами.

Отже, дослідивши протоколи проведення слідчих експериментів від 20.10.2017 за участю потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_13 , суд вважає, що вони є належними і допустимими доказами. Підстав для визнання їх недопустимими суд не вбачає.

Крім того, захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_12 зауважив, що під час ознайомлення із матеріалами справи слідчий та прокурор обіцяли надати матеріали відеозйомки слідчих експериментів пізніше, оскільки у цей день з невідомих причин не змогли надати доступ до відповідних файлів. Тому захисник вважає, що йому та обвинуваченому не відкрито усі матеріали провадження.

Із протоколу про надання доступу до матеріалів досудового розслідування вбачається, що 25.07.2018 та 02.08.2018 (т.1 а.с.98-100) обвинуваченому та його захиснику було надано доступ до матеріалів досудового розслідування в прошитому та пронумерованому вигляді у повній мірі, без обмежень в часі та згідно і описом. Це свідчить про те, що при збирані доказів стороною обвинувачення до матеріалів даної справи за обвинуваченням ОСОБА_11 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України, не допущено порушень вимог чинного законодавства, оскільки стороні захисту надано доступ до матеріалів досудового розслідування, відповідно до ст.290 КПК України.

У зв`язку з чим, судом при вирішенні питання щодо допустимості доказів та використанні покладених в основу вироку засобів доказування, грубого порушення вимог кримінального процесуального закону не встановлено.

Також, сторона захисту акцентувала увагу на те, що в матеріалах кримінального провадження постанови прокурора не є доказами, згідно ст. 99 КПК України. Постанови прокурора про визнання доказами у кримінальному провадженні містять лише висновки правоохоронного органу про те, чи може він (прокурор) використовувати ті чи інші матеріали у якості доказів вини обвинуваченого у суді. Відтак, фактів про подію злочину такі постанови не містять і містити не можуть, що унеможливлює визнання цих постанов належними доказами вини обвинуваченого та допускатися судом.

У той же час, доводи сторони захисту про визнання постанови прокурора про визнання доказами у кримінальному провадженні є необґрунтованим, оскільки, згідно з частиною 3 статті 110 КПК України, постанова виноситься у випадках, передбачених цим Кодексом, а також, коли слідчий, прокурор визнає це за необхідне, а тому в суду не має підстав для визнання їх недопустимими.
Крім того, стороною захисту заявлено клопотання про визнання недопустимим доказом протоколу огляду від 19.09.2017, відповідно до якого слідчим, за адресою Бориспільського ВП ГУНП в Київській області: м. Бориспіль вул. Камінського, оглянуто автомобіль «Ford Fiesta» реєстраційний номер НОМЕР_3 , що належить потерпілій ОСОБА_9 1, з наступних підстав. Місцем злочину потерпіла зазначає трасу Київ - Харків. Інші відомості у справі це підтверджують. Слідча дія 19.09.2017 фактично не може бути оглядом місця події, оскільки місце події оглянуто не було. Слідством не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між пошкодженням автомобіля потерпілою з подією злочину. Отже, на думку захисту, протокол огляду автомобіля 19.09.2017 не має доказової сили. Окрім того, як зазначив захисник, слідчий та прокурор не зверталися до слідчого судді із клопотанням про проведення експертизи щодо визначення розміру матеріальних збитків щодо немайнового характеру. Без експертизи встановлення факту збитків, завданих кримінальним правопорушенням, а так само - і завдання цього збитку тієї чи іншою особою, є неможливим з процесуальної точки зору. Таким чином, сторона обвинувачення, на думку захисту, не виконало процесуального обов`язку щодо становлення розміру збитків та особи, що їх завдала, у зв`язку із чим неможливо пов`язати ушкодження автомобіля потерпілої із діями обвинуваченого. Відтак, ушкодження як таке, не має будь-якого доказового значення у справі.

Суд не бере до уваги твердження сторони захисту, виходячи із наступного.

Зі змісту постанови Верховного Суду України від 09.06.2016 в справі №5-360/кс 15, слідує, що Кримінальний процесуальний закон не дає вичерпного переліку підстав, за наявності яких докази мають визнаватися недопустимими, а натомість надає право суду вирішувати питання їх допустимості чи недопустимості у порядку, передбаченому статтею 89 КПК України.

Частиною першою статті 87 КПК України передбачено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд зазначає, що отримання доказів завжди обумовлено вчиненням стороною кримінального провадження цілеспрямованих дій з метою їх збирання. Аналіз положень частини другої цієї статті в редакції від 13.04.2012 дає підстави зробити висновок, що саме вчинення з цією метою стороною обвинувачення діянь, які істотно порушують права і основоположні свободи людини, має наслідком визнання отриманих у такий неправомірний спосіб доказів недопустимими.

Слідчим Бориспільського ВП ГУНП в Київській області, старшим лейтенантом поліції ОСОБА_20 , за результатами проведення огляд транспортного засобу складено відповідний протокол від 19.09.2017. Суд робить висновок, що процедура огляду слідчим дотримана та відповідає вимогам статті 237 КПК України.

За таких обставин, на думку суду, відсутні передбачені законом підстави для визнання протоколу огляду місця події від 19.09.2017 недопустимим доказом.

Також, відсутність визначення розміру матеріальних збитків, шкоди немайнового характеру, завданих кримінальним правопорушення, жодним чином не впливає на результати проведеного слідчої дії - огляду місця події від 19.09.2017, оскільки інкримінований ОСОБА_11 злочин, полягає у суспільній небезпечності, тобто, злочин визначається тим, що він, викликаючи у людини почуття тривоги і неспокою, заважає її нормальному життю, порушуючи, разом із тим, у деяких випадках і громадський порядок. Злочин характеризується дією у виді погрози вчинити вбивство, тобто, висловленому намірі позбавити іншу людину життя, а тому визначення чи не визначення немайнової шкоди потерпілій не впливає на кваліфікацію дій обвинуваченого.

Інших даних, які б свідчили про неналежність чи недопустимість протоколу огляду місця події від 19.09.2017, окрім тих, на які посилалась сторона захисту та які б свідчили про порушення прав обвинуваченого ОСОБА_11 , судом не встановлено.

З огляду на викладене та з урахуванням вимог ст. 87 КПК України, підстав для визнання доказів, зібраних під час проведення зазначених слідчих дій, не встановлено. У зв`язку з чим, доводи захисника про порушення вимог Кримінального процесуального кодексу України при проведенні огляду місця події та проведення слідчих експериментів за участю потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_13 є такими, що не знайшли свого об`єктивного підтвердження, тому, на думку суду, доводи захисника в цій частині є необґрунтованими.

Відповідно до стандарту доказування «поза розумним сумнівом», який був запозичений із правової системи загального права та активно використовується Європейським судом з прав людини, зокрема у справі «Ушаков проти України» (рішення від 18.06.2015, заява № 10705/12), ЄСПЛ відзначив таке: «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності «поза розумним сумнівом». Згідно з його усталеною практикою, доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумцій стосовно фактів, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Отже, застосовуючи указаний стандарт доказування в цій справі, суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку у своїй сукупності, приходить до висновку, що усі докази утворюють цілісну картину того, що відбулося насправді. За таких обставин, суд приходить до переконання, що вина обвинуваченого у вчиненні злочину, за яким йому пред`явлено обвинувачення, є доведеною «поза розумним сумнівом».

Окрім того, надуманими є зауваження сторони захисту з приводу того, що права обвинуваченого на збір доказів були порушенні не проведенням з ним слідчого експерименту. З огляду на правову позицію обвинуваченого, який відмовився надати покази у судовому засіданні, скориставшись своїм правом у порядку ст. 63 Конституції, відсутність рішення про проведення слідчого експерименту з такою особою, з огляду на визначену законом мету таких слідчих (розшукових) дій, є цілком логічною.
З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що стороною захисту не надано суду належних та допустимих доказів на спростування встановлених судом обставин вчинення злочину, а лише висловлено критичні зауваження щодо належності та допустимості доказів сторони обвинувачення.

Судом не встановлено порушень кримінального процесуального закону під час досудового розслідування, які б могли перешкодити ухваленню вироку, а тому за відсутності розумних підстав для сумнівів у винуватості обвинуваченого, суд вважає доведенною його вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні.
З огляду на викладене, посилання сторони захисту на те, що стороною обвинувачення не здобуто і не надано суду переконливих доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_11 у інкримінованому йому злочині, а відтак обвинувачений підлягає виправданню з підстав, передбачених ст. 373 КПК України, не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження і є помилковими.

Суд вважає, що всі доводи обвинуваченого та захисту повністю спростовані дослідженими в ході судового розгляду доказами, аналіз яких наведено вище, які суд визнає належними, допустимими та достовірними, а сукупність зібраних доказів - достатніми та взаємозв`язаними між собою, тому покладає їх в основу обвинувального вироку.

З цього приводу, суд звертає увагу, що дії ОСОБА_11 кваліфіковано за ч. 1 ст. 129 КК України, як погроза вбивством.

Таку кваліфікацію дій обвинуваченого суд вважає правильною, оскільки склад відповідного злочину доведений стороною обвинувачення в суді.

У відповідності до ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Як зазначено у п. 12 постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» від 07.02.2003, суспільна небезпечність цього злочину визначається тим, що він, викликаючи у людини почуття тривоги і неспокою, заважає її нормальній праці та відпочинку, порушуючи разом із тим, у деяких випадках, і громадський порядок. Злочин характеризується дією у виді погрози вчинити вбивство, тобто, виявленому намірі позбавити іншу людину життя.

Така погроза може бути виражена різними засобами: усно, письмово, за допомогою жестів, міміки, демонстрації зброї тощо. Для кваліфікації за ст. 129 КК не має значення, чи була така погроза одноразовою або кількаразовою, систематичною, такою, що має характер тероризування.

Відповідальність за ст. 129 КК України може настати лише за погрозу вбивством. Погроза здійснити інші дії (наприклад, заподіяти тяжкі тілесні ушкодження, знищити майно) за ст. 129 КК кваліфікуватися не може.

Погроза повинна бути реальною, а саме сприйматися потерпілим як така, що може здійснитися. Реальність погрози встановлюється в кожному окремому випадку з урахуванням конкретних фактичних обставин. При вирішенні цього питання слід враховувати як суб`єктивний критерій (сприйняття погрози потерпілим), так і об`єктивний (спосіб та інтенсивність її вираження, особу винного, характер стосунків між ним і потерпілим тощо). Для визнання погрози вбивством реальною необхідно встановити, що винний вчинив такі дії, які давали потерпілому підстави побоюватися її здійснення, і що поведінка винного, його стосунки з потерпілим об`єктивно свідчили про реальність погрози. Погроза може бути висловлена як безпосередньо потерпілому, так і через третіх осіб. Необхідною умовою є те, що вона звернена до конкретної особи. Погрожувати вбивством можуть як особі, якій адресовано погрозу, так і близьким їй особам.

Як встановлено судом, ОСОБА_11 вчинений злочин проти життя та здоров`я особи, що характеризується прямим умислом. Даний злочин вчинений проти особистої безпеки особи. Усупереч передбаченому законом порядку ОСОБА_11 проявив активні дії, які виразилися у залякуванні потерпілої ОСОБА_9 позбавленням її життя, при цьому, погрожуючи їй ножем. Такі протиправні дії ОСОБА_11 знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку із настанням страху у потерпілої за своє життя. Потерпіла реально сприймала погрозу її вбивства. Це означає, що дії ОСОБА_11 мають ознаку незаконності та об`єктивно свідчили про реальність погрози потерпілій ОСОБА_9 . Обвинувачений ОСОБА_11 усвідомлював суспільно небезпечний характер вчинених ним дій, передбачав їх суспільно небезпечні наслідки і бажав їх настання, а саме сприйняття погрози вбивства потерпілою. Таким чином, вчинене ним кримінальне правопорушення є закінченим. ОСОБА_11 досягнув віку, з якого наступає кримінальна відповідальність за вчинення вказаного злочину.

З огляду на ці обставини суд дійшов до переконання, що ОСОБА_11 повинен бути засуджений за ч. 1 ст. 129 КК України, за умисні дії, які виразилися у погрозі вбивства.
Призначаючи покарання обвинуваченому, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, обставини його вчинення, дані про особу обвинуваченого й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, у зв`язку з чим суд прийшов до висновку про необхідність обрання покарання, визначеного санкцією ч. 1 ст. 129 КК України.

Судом враховується те, що ОСОБА_11 вчинив злочин невеликої тяжкості, відповідно вимог статті 12 КК України.

Обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченого, у відповідності до ст.ст. 66, 67 КК України, судом не встановлено.
Аналіз даних про особу обвинуваченого вказує на те, що він раніше не судимий, має місце реєстрації та постійного місця проживання, на обліку у лікарів психіатра та нарколога за місцем реєстрації не перебуває. Не одружений. Малолітніх дітей та інвалідів на утримані немає. За характеристикою, наданою сільським головою, встановлено, що ОСОБА_11 фактично не проживає за місцем реєстрації та компрометуючих матеріалів відносно обвинуваченого у Ківшаватській сільській раді в даний час немає.

Потерпіла ОСОБА_9 жодних претензій до обвинуваченого ні морального, ні матеріального характеру не мала, про що безпосередньо зазначили в судовому засіданні під час її допиту.
Указані обставини потребують додаткового врахування при призначенні покарання обвинуваченому, оскільки мають істотне значення щодо вивчення особистості та відношення останнього до скоєного ним.

Обвинувачений не є інвалідом, не досяг пенсійного віку.

З цього приводу, суд вважає за доцільне призначити обвинуваченому ОСОБА_11 покарання у виді одного року обмеження волі.

Разом з тим, суд враховує фактичну тяжкість вчиненого ОСОБА_11 кримінального правопорушення, зокрема, характер діяння, обстановку, спосіб, місце і час його вчинення, з урахуванням форми, виду, ступеня вини, мотивів і мети кримінального правопорушення, обставин, що характеризують поведінку обвинуваченого до вчинення кримінального правопорушення, обставин, що безпосередньо пов`язані із вчиненням кримінального правопорушення та характеризують поведінку останнього після вчинення кримінального правопорушення, індивідуальні особливості обвинуваченого. Суд враховує відсутність обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, а також, із урахуванням правової позиції учасників судового процесу, приходить до висновку, що вищенаведені обставини істотно знижують фактичну ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і ступінь небезпечності винної особи для суспільства, що у своїй сукупності, утворює підставу для висновку суду, що перевиховання та виправлення ОСОБА_11 залишається можливим без ізоляції від суспільства, та до нього доцільне застосувати положення ст. 75 та ст. 76 КК України, призначивши покарання з іспитовим строком терміном на один рік з визначенням відповідних обов`язків судом.

Підсумовуючи все вище зазначене, суд вважає, що саме визначена міра покарання відносно обвинуваченого є необхідною і достатньою для виправлення та попередження скоєння ним нових злочинів, враховуючи тяжкість вчиненого злочину та особу обвинуваченого.

Цивільний позов у справі не подавався.

Речові докази по справі відсутні.

Запобіжні заходи не обирались, підстав для їх обрання судом не встановлено.

Керуючись ст.ст. 318, 322, 342-351, 358, 368-371, 373, 374, 376 КПК України, ст.ст. 50, 65-67, 75-76, ч. 1 ст. 129 КК України, суд,-

у х в а л и в:
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчинені кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України, та призначити йому покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі.

Звільнити ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі ст. 75 КК України, від відбування призначеного основного покарання у виді обмеження волі, з випробуванням, встановивши іспитовий строк терміном у 1 (один) рік, з покладенням на нього, відповідно до ст. 76 КК України, обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання чи роботи.

Іспитовий строк ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рахувати з моменту проголошення вироку.

Запобіжний захід не обирався, підстав для їх обрання судом не встановлено.

Цивільний позов у справі не подавався.

Речові докази по справі відсутні.

Вирок суду може бути оскаржений до Апеляційного суду Київської області на протязі 30 днів з дня його проголошення через Бориспільський міськрайонний суд Київської області шляхом подачі апеляційної скарги.

Вирок суду набирає законної сили по завершенню строку на його апеляційне оскарження, а у разі оскарження вироку в апеляційному порядку після постановлення судом апеляційної інстанції рішення за наслідками перегляду такого вироку суду.

Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя: ОСОБА_1