ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1710/20 Справа № 174/36/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря: ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2020 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився в с.Дубово Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, освіта повна загальна середня, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не працює, зареєстрований по АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю учасників провадження:
прокурора: ОСОБА_9 в режимі відеоконференції
захисника: ОСОБА_6 в режимі відеоконференції
обвинуваченого: ОСОБА_7

В С Т А Н О В И Л А:
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить ухвалу суду скасувати і постановити нову, якою обрати обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід, який не пов`язаний з триманням його під вартою.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що висновки суду першої інстанції є помилковими, а оскаржувана ухвала є необґрунтованою та немотивованою, прийнята без об`єктивного з`ясування всіх обставин у справі.
Вказує, що наявність обтяжуючих покарання обставин на час здійснення кримінального правопорушення, нічим не доведено, а суд, мотивуючи свою ухвалу про наявність такої обставини, продемонстрував свій відхід від принципу презумпції невинуватості, оскільки дійшов висновків про обтяжуючі обставини у діях обвинуваченого ще до закінчення з`ясування усіх обставин по справі та перевірку їх доказами, що свідчить про явний обвинувачувальний уклін у діях суду.
Крім того, зазначає, що суд не надав жодної належної, правової оцінки тому, що обвинувачений перебуває на стаціонарному лікуванні з моменту обрання йому запобіжного заходу. У зв`язку з чим не з`ясовано, яким чином покращився або є задовільним стан здоров`я обвинуваченого, який більше п`яти місяців лікується в умовах стаціонару та по цей час не вилікувався, та чи отримує він таке лікування взагалі, та чи має можливість відвідувати судові засідання без шкоди своєму здоров`ю.
Звертає увагу на те, що обвинувачений раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, скоїв кримінальне правопорушення вперше, яке хоч і є тяжким, але є неумисним, на утриманні обвинувачений має неповнолітню доньку та пристарілих батьків, одружений, має сталі соціальні зв`язки, характеризується позитивно, що спростовує висновки суду про те, що запобігти ризикам, передбаченим п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, обранням більш м`якого запобіжного заходу обвинуваченому, неможливо.
Ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2020 року клопотання прокурора задоволено частково. Продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, на строк 60 днів, тобто до 11 червня 2020 року включно. В решті вимог відмовлено.
В обґрунтування прийнятого рішення, суд зазначив, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину при обтяжуючих покарання обставинах, за який законом передбачено покарання від 3 до 8 років позбавлення волі, зважаючи на тяжкість кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується та тяжкість покарання, яке йому загрожує у разі доведеності його винуватості, відсутності у обвинуваченого постійного місця роботи та легальних джерел доходів, суд дійшов висновку, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК України, який був підставою для обрання та продовження відносно обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, не зменшився, і запобігти вказаному ризику застосуванням до обвинуваченого менш суворих запобіжних заходів неможливо, судовий розгляд даного кримінального провадження триває, тому зважаючи на суспільний інтерес, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, строк тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою слід продовжити на 60 днів.
Крім того, зазначав, що оцінює твердження обвинуваченого та його захисника щодо неможливості подальшого утримання ОСОБА_7 під вартою за станом здоров`я, оскільки доказів на підтвердження цих обставин останніми не надано, а згідно з листом начальника філії ДУ «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Дніпропетровській та Донецькій областях від 04.03.2020 р., ОСОБА_7 знаходиться на стаціонарному лікуванні в Дніпропетровській міській медичній частині № 4 під наглядом медичних працівників, в повному обсязі отримує симптоматичну терапію та за станом здоров`я може перебувати під вартою.
Заслухавши доповідь судді, думку обвинуваченого та його захисника, які підтримали вимоги апеляційної скарги захисника та просили її задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника та просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду, суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Частиною другою цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Частиною 3 ст. 331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Згідно з вимогами ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.
Відповідно до вимог ст.178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.
В силу вимог ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Відповідно до матеріалів справи, в провадженні Вільногірського міського суду Дніпропетровської області знаходиться кримінальне провадження № 0000911 за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України.
Відповідно до матеріалів провадження, до обвинуваченого ОСОБА_7 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який в подальшому продовжувався.
Прокурором в судовому засіданні суду першої інстанції, яке розглядалось 13.04.2020 року було заявлено клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 з тих підстав, що обставини, які були підставою для обрання запобіжного заходу, не змінилися, а застосування до обвинуваченого жодного із більш м`яких запобіжних заходів, не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.
На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 дотримався вищевказаних вимог кримінального процесуального закону.
Вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою, та обґрунтовано дійшов висновку про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою. Судом встановлено, що процесуальні ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, не зменшилися й виправдовують тримання обвинуваченого під вартою.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ретельно перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 та доводи обвинуваченого і його захисника щодо зміни запобіжного заходу на більш м`який, належно з`ясував обставини, які мають значення для вирішення питання про продовження строку тримання під вартою.
Матеріали провадження не містять інших переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, та стороною захисту в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.
Перевіряючи доводи клопотання прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, апеляційний суд також дійшов висновку, що вони є обґрунтованими.
При цьому, вирішуючи клопотання про продовження тримання обвинуваченого під вартою, судом правильно встановлено, що воно є доцільним, а підстави для заміни цього запобіжного заходу менш обтяжливим відсутні, зважаючи на те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання від 3 до 8 років позбавлення волі, зважаючи на тяжкість кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується та тяжкість покарання, яке йому загрожує у разі доведеності його винуватості, відсутності у обвинуваченого постійного місця роботи та легальних джерел доходів, суд дійшов висновку, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК України, який був підставою для обрання та продовження відносно обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, не зменшився, і запобігти вказаному ризику застосуванням до обвинуваченого менш суворих запобіжних заходів неможливо.
Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, про те, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
З урахуванням викладеного, посилання обвинуваченого та його захисника на те, що прокурором не доведена наявність ризиків, на які він посилається у клопотанні, є безпідставними, оскільки у своєму клопотанні прокурором зазначені доводи на підтвердження заявлених ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, про що він зазначив і у судовому засіданні.
Посилання апеляційної скарги на те, що наявність обтяжуючих покарання обставин на час здійснення кримінального правопорушення, нічим не доведено, а суд, мотивуючи свою ухвалу про наявність такої обставини, продемонстрував свій відхід від принципу презумпції невинуватості, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зазначення судом про наявність обтяжуючих покарання обставин в даному випадку не впливає на висновок суду про продовження існування встановлених ризиків та того, що менш суворий запобіжний захід не зможе забезпечити виконання обвинуваченим, покладених на нього процесуальних обов`язків.
Доводи апеляційної скарги захисника про те, що судом не з`ясовано, яким чином покращився або є задовільним стан здоров`я обвинуваченого, який більше п`яти місяців лікується в умовах стаціонару та по цей час не вилікувався, та чи отримує він таке лікування взагалі, та чи має можливість відвідувати судові засідання без шкоди своєму здоров`ю, є безпідставними, оскільки згідно з листом начальника філії ДУ «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Дніпропетровській та Донецькій областях від 04.03.2020 р., ОСОБА_7 знаходиться на стаціонарному лікуванні в Дніпропетровській міській медичній частині № 4 під наглядом медичних працівників, в повному обсязі отримує симптоматичну терапію та за станом здоров`я може перебувати під вартою.
Посилання апеляційної скарги на те, що обвинувачений раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, скоїв кримінальне правопорушення вперше, яке хоч і є тяжким, але є неумисним, на утриманні обвинувачений має неповнолітню доньку та пристарілих батьків, одружений, має сталі соціальні зв`язки, характеризується позитивно, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки апеляційний суд вказані обставини та особу обвинуваченого враховує в сукупності з іншими обставинами, однак з метою запобігти вищезазначеним ризикам, беручи до уваги тяжкість злочину, у вчиненні якого ОСОБА_7 обвинувачується, можливу міру покарання, думку потерпілого з цього питання, який у судовому засіданні підтримав клопотання прокурора про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було обґрунтовано продовжено щодо нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Крім того, позитивні характеристики обвинуваченого не можуть бути визнані судом самостійною підставою для пом`якшення обраного запобіжного заходу та не спростовують наявність встановлених судом ризиків, що також спростовує доводи апеляційної скарги в цій частині.
Суд апеляційної інстанції за результатами апеляційного розгляду вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено, що інший, менш суворий запобіжний захід не зможе забезпечити виконання обвинуваченим, покладених на нього процесуальних обов`язків, що випливають зі змісту ст. 177 КПК України і тримання обвинуваченого під вартою в повній мірі відповідає меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу.
Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги, не встановлено.
Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , які б були підставою для скасування оскаржуваної ухвали.
З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки ухвалене у відповідності до вимог закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми даними, дослідженими та оціненими судом, та не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , залишити без задоволення.
Ухвалу Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2020 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

------------------- ------------------- --------------------
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4