Ухвала
Іменем України
13 березня 2020 року
м. Київ
справа № 503/2427/18
провадження № 51-1315 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року стосовно ОСОБА_5 ,
встановив:
За вироком Кодимського районного суду Одеської області від 18 грудня 2018 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 Кримінального Кодексу України (далі КК України), та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців. У відповідності до ч. 1 ст. 71, ч. 4 ст. 81 КК України до покарання призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуте покарання за вироком Піщанського районного суду Вінницької області від 26 травня 2015 року та остаточно призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на 3 роки.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року апеляційну скаргу обвинуваченого задоволено частково, а вирок Кодимського районного суду Одеської області від 18 грудня 2018 року змінено в частині призначеного покарання. Призначено ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 185 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців. На підставі ч. 1 ст. 71, ч. 4 ст. 81 КК України, до покарання призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуте покарання за вироком Піщанського районного суду Вінницької області від 26 травня 2015 року та остаточно призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 7 місяців. В іншій частині вирок залишено без змін.
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу Одеського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року та призначити новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції, посилаючись на те, що судом апеляційної інстанції призначено покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок м`якості. Вказує, що призначаючи остаточне покарання ОСОБА_5 суд не врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини за яких його вчинено, їх наслідки та дані про особу винного. Посилається, що судом не взято до уваги ту обставину, що ОСОБА_5 вчинив злочин після умовно-дострокового звільнення протягом невідбутої частини покарання призначеного за вироком Піщанського районного суду Вінницької області від 26 травня 2015 року.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Висновки суду апеляційної інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_5 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.
Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги прокурора Суд враховує наступне.
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.
Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).

У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції, окрім врахованих судом першої інстанції обставин, взяв до уваги обставини вчинення злочину та незначний розмір завданої матеріальної шкоди, що істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого злочину та визнав, що призначене ОСОБА_5 покарання у вигляді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців у даному конкретному випадку є необґрунтованим та явно несправедливим. У зв`язку з цим дійшов висновку про необхідність призначення більш м`якого покарання в межах санкції ч. 2 ст. 185 КК України, у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців із визначенням остаточного покарання на підставі ч. 1 ст. 71, ч. 4 ст. 81 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік 7 місяців.
У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі прокурора відсутнє таке обґрунтування неможливості застосування до засудженого визначеного апеляційним судом покарання, яке б вказувало на істотну диспропорцію між ним та вчиненими злочинними діями, Суд вважає, що призначене покарання не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, і не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування.
Таким чином, касаційна скарга прокурора не містить конкретного обґрунтування невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, яке перешкодило чи могло перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412-414 КПК України, а відтак й необхідності скасування ухвали Одеського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.
Підстав для сумніву у правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги прокурора та копії судового рішення не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ій ОСОБА_3