УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №:755/8882/17

Провадження №: 1-кс/755/818/20

"18" лютого 2020 р.

м. Київ

слідча суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні клопотання ОСОБА_4 , в інтересах ОСОБА_3 , про скасування арешту майна у рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових 04.06.2017 за № 0007762, установила :

Суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається

ОСОБА_5 , в інтересах ОСОБА_3 , звернувся до слідчого судді даного місцевого суду, із клопотанням в порядку ст. 174 КПК України, в якому просить скасувати арешт накладений ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 09.06.2017 у справі № 755/8882/17 на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом заборони відчуження зазначеного майна.

Клопотання обґрунтоване у т.ч. тим, що арешт наведеного майна з метою регламентованою п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК є необґрунтованим з огляду на не відповідність квартири, як майна, критеріям ст. 98 указаного Кодексу, та у розрізі того, що у подальшому застосуванні заходу у вигляді арешту майна відпала потреба, адже 14 листопада 2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено договір довічного утримання, за яким ОСОБА_7 , передала у власність, а ОСОБА_3 отримав у власність квартиру АДРЕСА_2 , взамін чого ОСОБА_3 зобов`язався забезпечити ОСОБА_6 утримання довічно на умовах цього договору, а згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_3 , на праві приватної власності на підставі договору довічного утримання від 14 листопада 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 , даний договір є чинним, відповідно ОСОБА_3 , зазнає безпідставного утручання у своє право власності на указаний об`єкт.

Рішенням цього місцевого суду від 18.04.2019 у справі 755/13073/18 визнано ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Позиція сторін

У судовому засіданні ОСОБА_4 заявлене клопотання підтримав, просив задовольнити з наведених у ньому передумов.

Прокурор групи прокурорів прокурор Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_5 заперечував проти задоволення указаного клопотання, так як досудове розслідування здійснюється за заявою ОСОБА_9 щодо факту імовірного шахрайства, яке полягає в тому, що 04.11.2016 року невстановлена досудовим розслідуванням особа, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , шахрайським шляхом заволоділа майном - квартирою, чим завдала збитку ОСОБА_9 , як наслідок указане майно відповідає критеріям ст. 98 КПК та є дійсною мета передбачена п. 1 ч. 2 ст. 170 того ж Кодексу.

Інші сторони у судове засідання будучи повідомленими про нього, згідно положень ст. 135 КПК України, не прибули, тож слідча суддя беручи до уваги положення ст.ст. 22, 26, 174 даного Кодексу в частині того, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, перейти до розгляду звернення по суті.

Мотиви, з яких виходила слідча суддя при постановленні ухвали, і положення закону, яким вона керувалася у ракурсі фактичних обстаивн установлених з даного питання

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ст. 1 КПК України).

Згідно ст. 174 КПК України, арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування за клопотанням іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або його накладено необґрунтовано.

З урахуванням того, що Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановою № 5 від 3 червня 2016 року "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.

У цій ситуації, ОСОБА_4 власне і заявив таке клопотання у порядку ст. 174 КПК України до суду, що наклав арешт, проаналізувавши, яке слідча суддя, у порядку частини 1 указаної статті наведеного Кодексу, приходить до такого.

У даному випадку, в судовому засіданні встановлено, що арешт було накладено з метою регламентованою п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, у світлі того, що органом досудового розслідування розслідується указане кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ст. 190 КК Україниза фактом шахрайських дій стосовно наведеної квартири, та на час арешту не було відомо слідству інформацію про особу ОСОБА_3 .

Разом з тим, в судовому засіданні установлено з даних звернення, що, на сьогодні, згіднорішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18.04.2019 у справі 755/13073/18, яке залишене без змін відповідно до постанови КАС від 03.10.2019, визнано ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Суд у цій справі указав, що ОСОБА_9 був членом сім`ї попереднього власника квартири АДРЕСА_2 , відповідно беручи до уваги те, що після зміни власника будинку, відповідач самостійного права на житло, з підстав передбачених законом (найм, оренда тощо) не набув, його право користування вказаною квартирою було похідним від прав колишнього власника квартири, членом сім`ї якої він був, відповідно останній є фізичною особою, що втратила право користуванн житловим приміщення (рішення від 18.04.2019 у справі 755/13073/18), а посилання відповідача на те, що за свого життя ОСОБА_6 страждала на хронічні психічні захворювання та перебувала на обліку в психоневрологічному диспансері, не є обставиною, що свідчить про те, що договір довічного утримання з нею не укладався (постанова від 03.10.2019).

З атких підходом щодо оцінки фактичних даних погоджується і слідчий суддя.

Тим паче, що 14 листопада 2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено договір довічного утримання, за яким ОСОБА_7 , передала у власність, а ОСОБА_3 отримав у власність квартиру АДРЕСА_2 , взамін чого ОСОБА_3 зобов`язався забезпечити ОСОБА_6 утримання довічно на умовах цього договору.

Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_3 , на праві приватної власності на підставі договору довічного утримання від 14 листопада 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 , договіп є чинним, відповідно ОСОБА_3 , зазнає безпідставного утручання у своє право власності на указаний об`єкт.

Відповідно до частини другої статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Цю ж позицію (право власності вважається набутим правомірно, якщо незаконність набуття права власності не встановлена судом) висловив і ВС у справі № 569/41999/15-ц в постанові КЦС від 20.11.2019.

Стаття 204 ЦК України передбачає презумпцію правомірності правочину, яка зводиться до того, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється (ст. 236 ЦК України).

Та і не може у рамках кримінальних проваджень установлюватись питання законності такого набуття.

У той час, як арешт майна є триваючим втручанням у право власності, - а іноді і в право на особисте та сімейне життя, - тому рішення, навіть правильне, яке встановлює арешт майна, може з часом втратити свою обґрунтованість в результаті зміни обставин, які правомірність такого арешту обґрунтовували.

Це може потребувати зміни в режимі арешту майна і навіть його скасування.

Адже, питання арешту майна, а саме його накладення, скасування є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження (п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України).

Застосування заходів забезпечення кримінального провадження є неможливим, якщо потреби досудового розслідування не виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні (п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України).

Заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження (ч. 1 ст. 131 КК України).

Право власності на вказане майно володільцем набуте у спосіб передбачений ЦК України.

Саме судове рішення від 09.06.2017, як правильне, яким встановлювався арешт майна, у цій ситуації, з часом втратило свою обґрунтованість в результаті зміни обставин, які правомірність такого арешту обґрунтовували.

Так, хто такий ОСОБА_3 та його відношення до квартири на цей час установлено та з"ясовано факт набуттяним арештованого майна у спосіб передбачений ЦК України, а рішенням цього місцевого суду від 18.04.2019 у справі № 755/13073/18 визнано ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Загальною ж засадою кримінального провадження є недоторканість права власності (ст.ст. 7, 16 КПК).

Згідно положень статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Що у своїй сукупності указує на те, що на сьогодні втручання у права та свободи володільця майна єдиним посиланням на мету збереження квартири, як речового доказу, обґрунтувати, як дійсну та необхідну міру, у цей час, не можливо. Так, арешт квартири діє уже більше двох років (2 роки 8 місяців і 10 днів) та за увесь цей період доводи слідства про шахрайські дії певних особі під час укладання договору довічного утримання, у цей період, так і залишилися лише припущеннями останніх, у той час, як власник майна зазнає обмежень у своєму праві володіння таким майном, що указує на те, що, у цей період досудового розслідування кримінального провадження, в подальшому застосуванні цього заходу забезпечення кримінального провадження відпала потреба.

Таким чином, клопотання заявника підлягає задоволенню, а арешт скасуванню, як такий у подальшому застосуванні, якого відпала потреба.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 170, 174, 369-372, 376 КПК України, слідчий суддя постановив :

клопотання задовольнити.

Арешт накладений ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 09.06.2017 у справі № 755/8882/17 на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом заборони відчуження зазначеного майна, скасувати.

Ухвала оскарженню не підлягає та є обов`язковою для безумовного виконання на всій території України.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали 16:30 год. 21.02.2020.

Слідча суддя ОСОБА_10