Справа №523/9011/19
Провадження №1-кп/523/804/20
УХВАЛА
про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт
(повний текст)

27 травня 2020 року

Суворовський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

в ході розгляду в підготовчому судовому засіданні в залі суду обвинувального акту від 11.12.2019 року й доданих до нього документів у кримінальному провадженні №0001708, внесеного до ЄРДР 10.05.2019 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Одеси, громадянина України, з неповною середньою освітою, зі слів - до затримання працював вантажником на ринку та в барі «Оазіс», розлучений та має 5-х неповнолітніх дітей, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , до затримання тимчасово проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, у тому числі:
- 31.05.2018 року Кодимським районним судом Одеської області за ч.2 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст.ст.75, 76 цього ж Кодексу звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік 6 місяців,
у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, -
В С Т А Н О В И В:
На розгляді Суворовського районного суду м.Одеси знаходяться означені матеріали підготовчого провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 , а строк застосування до останнього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, за останньою за часом ухвалою від 30.03.2020 року, спливає 28.05.2020 року.

В підготовче судове засідання явка потерпілої ОСОБА_6 стороною обвинувачення до суду вкотре не забезпечена, що обумовлює неможливість проведення підготовчого провадження та слугує підставою для відкладення судового засідання.
Прокурором ОСОБА_3 в судовому засіданні подано та підтримано клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_5 , мотивуючи його тим, що судовий розгляд ще не розпочатий, строк тримання обвинуваченого під вартою спливає, а ризики, які існували в ході досудового розслідування й передбачені ст.177 КПК України (зокрема, переховування від органів досудового розслідування, суду, вчинення іншого кримінального правопорушення, незаконного впливу на свідків й потерпілого, знищення, сховання або спотворення будь-якої із речей чи документів), не відпали.
Вислухавши в судовому засіданні прокурора ОСОБА_3 на підтримку внесеного клопотання, з`ясувавши позицію захисника ОСОБА_4 та обвинуваченого ОСОБА_5 , які заперечували проти задоволення клопотання прокурора та просили змінити останньому запобіжний захід на домашній арешт, дослідивши наявні в розпорядженні суду матеріали підготовчого провадження, суд дійшов наступних висновків.

За ч.3 ст.315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.
Відповідно до ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу, наряду з іншим, є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватись від суду; незаконно впливати на потерпілих, свідків кримінального провадження; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином або продовжувати злочинну діяльність.

З огляду на ст.178 вказаного Кодексу, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст.177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності обставини, у тому числі вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання її винною у кримінальному правопорушенні, вік та стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців, наявність постійного місця роботи та репутацію обвинуваченого, його майновий стан та наявність судимостей, дотримання умов попередньо застосованих запобіжних заходів, розмір майнової шкоди та інше.

Пунктом 4 ч.2 ст.183 цього ж Кодексу регламентовано, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосований до раніше судимої особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

За обвинувальним актом, ОСОБА_5 висунуте обвинувачення у скоєнні тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, за кваліфікуючими ознаками відкритого викрадення чужого майна (грабіж), поєднаного із погрозою застосування насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, вчиненого повторно, за яке визначена можливість призначення покарання у виді позбавлення волі строком від чотирьох до шести років.

Так, судом приймаються до уваги дані про особу обвинуваченого ОСОБА_5 , який є раніше неодноразово судимою особою та інкриміноване йому діяння мало місце в період іспитового строку за попереднім вироком Кодимського районного суду Одеської області від 31.05.2018 року, але останній зі слів, працює вантажником на ринку та в барі «Оазіс», забезпечений місцем реєстрації та проживання в Одеській області й м.Одесі, а згідно наданих стороною захисту відповідних документів, має 5 неповнолітніх дітей 2003, 2005, 2007, 2010, 2013 років народження, та допомагає у вихованні дітей, що за своєю сукупністю обумовлює достатню міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його реєстрації й проживання, та у випадку застосування до останнього виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою призведене до позбавлення належної допомоги і відповідного виховання неповнолітніх дітей, які потребують батьківської турботи і піклування, а також потягне свавільне позбавлення обвинуваченого свободи.

З огляду на викладене, виходячи з наведених вимог КПК України, Конвенції та практики ЄСПЛ, при вирішенні питання щодо доцільності застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, судом приймається до уваги тривалість строку перебування обвинуваченого під вартою протягом більше року, наявність у останнього місця реєстрації та фактичного проживання в Одеській області та м.Одесі, відповідно, сімейний стан, а також недоведеність прокурором ОСОБА_3 під час розгляду означеного клопотання недостатність застосування до обвинуваченого інших більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою.
При розв`язанні питання, пов`язаного із доцільністю застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, судом приймається до уваги приписи ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», якими суди зобов`язані використовувати практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.
Так, відповідно до вимог ч.3 ст.5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ, викладена у п.п.61, 62 рішення ЄСПЛ у справі «Боротюк проти України»), ЄСПЛ визнав, що існування обґрунтованої підозри щодо вчинення заявником тяжкого злочину спочатку може виправдовувати тримання під вартою, але Суд неодноразово зазначав, що тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою, та у практиці ЄСПЛ існує презумпція на користь звільнення особи з-під варти. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними». У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів.
За п.21 рішення ЄСПЛ у справі «Подвезько проти України», Суд встановив, що ч.3 статті 5 Конвенції вимагає надання переконливого обґрунтування органами влади будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, наскільки коротким він є. Аргументи «за» і «проти» звільнення (з-під варти), включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному провадженню у справі, не повинні оцінюватись абстрактно (in abstracto), але мають підтверджуватися фактичними даними. Ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання. Він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або довести, що така можливість є настільки незначною, що може не виправдати досудове тримання під вартою.
Разом із тим, за п.196 рішення ЄСПЛ у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», Суд наголосив на тому, що для того, щоб позбавлення свободи можна було вважати не свавільним у розумінні п.1 ст.5 Конвенції, відповідності цього заходу вимогам національного закону недостатньо та застосування такого заходу має також бути необхідним за конкретних обставин, а за п.39 рішення у справі «Хайредінов проти України», існує презумпція на користь звільнення. Суд постійно зазначав у своїй практиці, що другий аспект п.3 ст.5 Конвенції не надає судам вибір між притягненням обвинуваченого до відповідальності в розумний строк і тимчасовим його звільненням під час провадження. До засудження обвинувачений має вважатися невинним і мета цього положення, по суті, вимагає його тимчасового звільнення з-під варти, як тільки його подальше тримання від вартою перестає бути обґрунтованим.
Слід також зауважити на тому, що згідно рішення Конституційного суду України №14-рн/2003 від 08.07.2003 року у справі про врахування тяжкості злочину при застосуванні запобіжного заходу, тяжкість злочину не визначається законом як підстава для застосування запобіжного заходу, зокрема, у вигляді тримання під вартою.
Аналогічні висновки ЄСПЛ виклав у пілотному рішенні «Сукачов проти України» від 30.01.2020 року, де Суд визнав неналежними умови тримання ув`язнених під вартою у більшості СІЗО України (зокрема й в Одеському СІЗО), що виявляють порушення статті 3 Конвенції (п.46-100), а також зауважив на тому, що коли держава не може гарантувати кожному ув`язненому умови, які відповідають статті 3 Конвенції, найбільш доречним рішенням проблеми переповненості уявляється зменшення кількості утримуваних осіб шляхом частішого використання заходів, не пов`язаних з триманням під вартою і шляхом мінімізації використання попереднього ув`язнення (п.146).

У цьому ж рішенні, ЄСПЛ визначив, що прокурорів та інших працівників правоохоронних органів слід заохочувати до подальшого зменшення кількості запитів щодо початкового утримання під вартою та його продовження, окрім найбільш серйозних справ (п.149).

За ч.4 ст.194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе наявність обґрунтованої підозри та наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст.177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор, але не доведено недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені ч.ч.5, 6 цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.
На підставі наведеного, оцінивши в сукупності викладені законодавчі вимоги та практику ЄСПЛ, приймаючи до уваги викладені в обвинувальному акті фактичні обставини інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_5 злочину, його особу та тривалість терміну перебування під вартою, враховуючи мінімізацію на даному етапі провадження існуючих під час попереднього вирішення аналогічних питань з розглядуваного приводу та ризиків, передбачених ст.177 КПК України, у взаємозв`язку із тим, що прокурором ОСОБА_3 в судовому засіданні недостатність застосування відносно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою не доведено, потерпілою стороною інтерес до цього кримінального провадження втрачений та стороною обвинувачення явку останньої до суду протягом тривалого часу не забезпечено, з огляду на що суд незважаючи на тяжкість злочину у конкретному випадку і у контексті ч.4 ст.194 цього ж Кодексу, доходить висновку про те, що для забезпечення належного виконання вказаним обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, достатнім й обґрунтованим уявляється застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, із застосуванням електронного засобу контролю, із залишенням клопотання прокурора без задоволення.
Частинами 1, 2 ст.181 КПК України регламентовано, що домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобового або у певний період доби та може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.
Керуючись ст.ст.177-179, 183-184, 194, 202, 315, 369-372, ч.2 ст.376 КПК України, Главою 18 КПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:
Клопотання прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_5 , обвинуваченому у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, залишити без задоволення.

Змінити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченому у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на домашній арешт за адресою: АДРЕСА_2 , строком до 25 липня 2020 року, звільнивши зазначену особу з-під варти негайно в залі суду.

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.194 КПК України, покласти на обвинуваченого ОСОБА_5 наступні обов`язки: невідкладно прибути до місця проживання за означеною адресою та заборонити її залишати в період часу з 22:00 до 06:00 години; за кожною вимогою прибувати до прокурора або суду для участі в судових засіданнях за додатково узгодженими датами та часом; повідомляти прокурора, суд про зміну свого місця проживання; утримуватися від спілкування з потерпілим та свідками у цьому кримінальному провадженні; носити електронний засіб контролю.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_5 , що відповідно до ч.5 ст.181, ч.6 ст.195 КПК України, працівники органу внутрішніх справ з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань, а відмова від носіння засобу електронного контролю, умисне зняття, пошкодження або інше втручання в його роботу з метою ухилення від контролю, та рівно намагання вчинити зазначені дії є невиконанням обов`язків, покладених судом на обвинуваченого при обранні запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі або у вигляді домашнього арешту.
Строк дії ухвали в частині застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту закінчується 25.07.2020 року.

Застосування електронних засобів контролю здійснювати в порядку, встановленому Міністерством внутрішніх справ України.
Зобов`язати відповідну службову особу органу Національної поліції перед застосуванням електронного засобу контролю під розпис роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_5 правила користування пристроєм, техніку безпеки поводження з ним та наслідки його зняття або неправомірного втручання в його роботу з метою ухилення від контролю.
Виконання ухвали в частині застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту доручити працівникам Суворовського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області. Ухвала підлягає негайному виконанню органом внутрішніх справ.
Копію ухвали направити для виконання до Суворовського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області, для контролю виконання до Одеської місцевої прокуратури №4, для відома - начальнику ДУ «Одеський слідчий ізолятор», для відома та виконання вручити під розписку обвинуваченому ОСОБА_5 , а також надати іншим заінтересованим особам.
Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення й оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1