ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Апеляційне провадження № 11сс/818/997/20 Головуючий 1ї інстанції ОСОБА_1
Справа № 643/4103/20 Доповідач ОСОБА_2
Категорія : у порядку КПК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря - ОСОБА_5
прокурора - ОСОБА_6
представника власника
майна - адвоката ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові матеріали за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_7 , як представника ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 16 березня 2020 року, якою задоволено клопотання прокурора Харківської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_6 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0007141 від 20.12.2018 за ч. 4 ст. 190 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 16 березня 2020 року задоволено клопотання прокурора Харківської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_6 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0007141 від 20.12.2018 за ч. 4 ст. 190 КК України. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка на час звернення до суду із клопотанням належить на праві приватної власності ОСОБА_8 , номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , шляхом заборони будь-яким особам здійснювати відчуження вказаної квартири.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, адвокат ОСОБА_7 звернувся в інтересах ОСОБА_8 з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати ухвалу та відмовити прокурору у задоволенні клопотання про арешт майна. В обґрунтування апеляційної скарги адвокат посилався на неправомірність, необґрунтованість ухвали, відсутність доказів, які б підтверджували незаконність реалізації квартири саме ОСОБА_8 . Вважає, що квартира не є предметом та інструментом злочину, а ОСОБА_8 є добросовісним набувачем, яка придбала майно з прилюдних торгів і рівних умовах з іншими учасниками. Даних, що ОСОБА_9 шляхом обману заволодів квартирою і вона перебувала у його власності матеріали справи не містять. Суд не зазначив, у зв`язку з чим заборона відчуження є доцільним заходом збереження доказів. Вказаним арештом порушується Конституційне право ОСОБА_8 на житло. Вважає, що до клопотання, як на обґрунтування його доводів, повинні бути долучені оригінали документів, а не копії. Копії заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 1 жовтня 2015 року не додано, як і доказів того, що воно оскаржується. Доказів, які б підтверджували незаконність реалізації квартири саме ОСОБА_8 прокурор не наводить. Тому вважає арешт безпідставним, оскільки не доведено его відповідність критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України і відсутня постанова про визнання вказаного майна речовим доказом.

Вислухавши доповідь судді, пояснення прокурора та адвоката представника власника майна, перевіривши представлені матеріали судового провадження, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що слідчим відділом СВ Московського ВП ГУ НП в Харківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0007141 від 20.12.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

13.03.2020 прокурор звернувся до слідчого судді Московського районного суду м. Харкова з клопотанням про арешт майна по вказаному кримінальному провадженню. Необхідність накладення арешту на вказане в клопотанні майно, прокурор обґрунтовує тим, що в ході досудового розслідування встановлено, що в 2015 році ОСОБА_9 , маючи намір заволодіти квартирою АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_10 , померлому чоловіку ОСОБА_11 , шляхом обману, підробивши договір позики від 02.10.2013, діючи з групою осіб, привласнив належну ОСОБА_11 вказану квартиру. Відомо, що вищевказана квартира незаконно реалізована (продана) на прилюдних торгах. Ймовірно, що ОСОБА_9 шляхом обману, підробивши договір позики від 02.10.2013 заволодів зазначеною квартирою, власником якої, згідно інформаційної довідки речових прав на нерухоме майно, на даний час є ОСОБА_8 . Враховуючи вищевикладене, прокурор просив накласти арешт на зазначену квартиру, шляхом заборони будь-яким особам здійснювати її відчуження, розпоряджатися, тому що таке майно може бути відчужене та є речовим доказом у кримінальному провадженні, а саме предметом скоєного злочину, що набуте внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Крім того, необхідно виключити можливість протиправно розпорядитись вказаним об`єктом нерухомості, та повернути право власності законному володільцю.

Ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 16 березня 2020 року вказане клопотання прокурора задоволено та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка на час звернення до суду із клопотанням належить на праві приватної власності ОСОБА_8 , номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , шляхом заборони будь-яким особам здійснювати відчуження вказаної квартири.

Приймаючи рішення про задоволення клопотання, суд першої інстанції таке рішення мотивував тим, що прокурором доведена необхідність накладення арешту на спірне майно з забороною розпорядження ним, так як присутній ризик відчуження майна, передбачений абзацом другим частини першої статті 170 КПК України. Крім того, судом врахована можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження ц застосовано найменш обтяжливий спосіб арешту майна.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді, оскільки він ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а саме у рішенні по справі «Жушман проти України», де зазначається «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».
Згідно положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі "Смирнов проти Росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина. Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див.також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див.рішення у справі " Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. Рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції"). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").
Відповідно до положень статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Згідно ч.3 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Виходячи з матеріалів вказаного провадження, є підстави вважати, що вказана квартира є безпосереднім предметом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Тому, не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню, оскільки існує ризик того, що у разі не накладення арешту існує можливість відчужити, змінити, переробити, зіпсувати, передати вказане майно іншим особам до закінчення досудового розслідування. Вимоги клопотання, на цій стадії досудового розслідування, виправдовують втручання у права і інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, що чітко узгоджується з нормами ст. 170 КПК України.

З урахуванням вказаних обставин та з метою уникнення негативних наслідків, які можуть перешкодити проведенню всебічного та повного досудового розслідування, з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення чи відчуження майна в даному кримінальному провадженні, суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав до арешту майна, враховуючи можливість використання його як доказу у даному кримінальному провадженні, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Отже, слідчий суддя на цій стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.

Доводи адвоката, що містяться в апеляційній скарзі стосовно того, що ОСОБА_8 є власником на даний час спірної квартири не свідчать на цьому єтапі досудового розслідування про несправедливість або незаконність рішення слідчого судді щодо накладення арешту на квартиру, оскільки такі доводои обов`язково будуть перевірятись в порядку чинного КПК України під час досудового розслідування, а обставини, на які посилається ОСОБА_8 є предметом доказування по цьому кримінальному провадженню, оскільки воно порушено внаслідок факту шахрайства. Більш того, спосіб арешту майна, який застосовано слідчим суддею є найменш обтяжливим, оскілки містить заборону не здійснювати відчуження вказаної квартири, але не унеможливлює користування нею. Тривалість арешту майна обумовлюється строками досудового розслідування, які передбачені чинним КПК України, тобто після спливу цих строків, ОСОБА_8 , за наявністю підстав, не позбавлена процесуальних прав на звернення з клопотанням до слідчого або слідчого судді щодо скасування арешту, як заходу забезпечення кримінального провадження, в порядку передбаченому ст. 174 КПК України.

Посилання адвоката в апеляційній скарзі на відсутність правових підстав для арешту майна не ґрунтуються на матеріалах справи. Слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначає лише, чи може майно бути предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, або воно набуте злочинним шляхом чи є доходом від вчиненого злочину або за рахунок доходів від вчиненого злочину та чи містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Майно, на яке спрямоване кримінальне правопорушення підлягає арешту незалежно від того, хто є його власником, де знаходиться і незалежно від того, чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування запобіжного заходу, а саме: запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховування) на певне майно, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні. Арешт майна, з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів, є самостійною правовою підставою для арешту, поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від дій останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

За таких обставин ухвалу слідчого судді слід вважати такою, що відповідає вимогам ч.1 ст.173 КПК України і підстав для її скасування з мотивів вказаних в апеляційній скарзі апелянта, на думку колегії суддів, немає.

Керуючись ст.ст. 98, 100,171, 172, 404, 422 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , як представника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 16 березня 2020 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді