Провадження №11-кп/801/29/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 січня 2020 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого-судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 ,
з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
захисників ОСОБА_7 ,
ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.05.2018 за №0001927, за апеляційними скаргами адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , прокурора ОСОБА_11 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 20.06.2019, яким
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниці, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , працюючого, із середньою освітою, неодруженого, громадянина України, раніше судимого:
29.12.1995 Ленінським районним судом м. Вінниці за ч. 3 ст. 81, ст. 17, ч. 2 ст. 140, ч. ч. 2, 3 ст. 140, ст. 42 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з конфіскацією майна;
19.12.1996 Ленінським районним судом м. Вінниці за ст. 17, ч. 2 ст. 140, ст. 42, ч. 3 ст. 81,ч. 3 ст.140 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців з конфіскацією майна;
23.02.2000 Ленінським районним судом м. Вінниці за ч. 3 ст. 140 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки;
21.07.2006 Ленінським районним судом м. Вінниці за ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 296 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, з урахуванням положень ст. ст. 75, 76 КК України з іспитовим строком два роки;
29.08.2008 Ленінським районним судом м. Вінниці за ч. 1 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, з урахуванням положень ст. 71 КК України шляхом часткового складання покарань за даним вироком та вироком Ленінського районного суду м. Вінниці від 21.07.2006 до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки;
02.02.2012 Ленінським районним судом м. Вінниці за ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки 1 місяць,
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_10 постановлено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.
На підставі ч. 5 ст. 72 Кримінального кодексу України зараховано ОСОБА_10 в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 15.05.2018 до 05.02.2019, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
та

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниці, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , непрацюючого, із середньою освітою, неодруженого, громадянина України, раніше судимого:
21.12.2007 Ленінським районним судом м. Вінниці за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна. 15.11.2014 звільнений з місць позбавлення волі по відбуттю строку основного покарання;
13.09.2018 Вінницьким міським судом Вінницької області за ч. 2 ст. 190, ч. ч. 1, 2 ст. 309 КК України, з урахуванням положень ст. 70 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки,
визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.
На підставі ст. 70 Кримінального кодексу України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань, призначених даним вироком і вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 13.09.2018, визначити остаточне покарання ОСОБА_9 у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_9 постановлено рахувати з моменту приведення вироку до виконання
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_9 в строк остаточного покарання строк попереднього ув`язнення з 15.05.2018 до 05.02.2019, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Вирішено питання з речовими доказами та процесуальними витратами.

Згідно обвинувального акту ОСОБА_10 та ОСОБА_9 обвинувачуються у вчиненні злочину за наступних обставин.
15.05.2018 в період часу з 04 год 00 хв до 05 год 00 хв ОСОБА_10 та ОСОБА_9 вступили в попередню змову спільно вчинити крадіжку чужого майна. Реалізовуючи зазначену змову та спільний злочинний умисел, у вищевказаний період часу ОСОБА_10 разом із ОСОБА_9 , попередньо розподіливши ролі, діючи повторно, спільно та умисно, з корисливих мотивів, таємно, підійшли до огородженого парканом приміщення дошкільного навчального закладу №4 Вінницької міської ради, розташованого за адресою: м. Вінниця, вул. Стельмаха, буд. 37. Після чого ОСОБА_10 , перелізши через паркан, проник на територію закладу, а ОСОБА_9 залишився чекати його біля паркану та спостерігати, щоб не з`явилися сторонні особи. В подальшому ОСОБА_10 , виявивши на території закладу будівельні матеріали, які належать Товариству з обмеженою відповідальністю "ЖК Гарант", почав переносити їх до паркану та передавати поверх нього ОСОБА_9 наступні речі: три блоки утеплення марки "Technonicol Master", чотири блоки екструдованого пінополістиролу, два металевих карнизи. Відповідно до висновку судово-товарознавчої експертизи №3462/18-21 від 25.06.2018 ринкова вартість трьох блоків утеплення ізоляційних матеріалів, чотирьох блоків пінополістиролу екструдованого станом на 15.05.2018 складала 4 147 грн 08 коп. Ринкова вартість двох металевих карнизів не визначалась, у зв`язку з неоднозначністю об`єкта дослідження, однак їх вартість відповідно до локального кошторису на будівельні роботи №2-1-1 становить 448 грн 24 коп. Після чого ОСОБА_10 переліз через паркан з території дошкільного навчального закладу та спільно з ОСОБА_9 перенесли викрадені речі до під`їзду №1 будинку АДРЕСА_2 . Тобто, ОСОБА_10 . ОСОБА_9 виконали усі дії, які вважали необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від їх волі, так як вони були зупинені працівниками поліції і викрадене майно було вилучене.
На підставі досліджених доказів суд першої інстанції дійшов висновку, що обвинувачені вчинили дії, направлені на таємне викрадення чужого майна повторно, але їх дії були не доведеними до кінця з причин, що не залежали від їх волі, оскільки обвинувачені були затримані одразу після вчинення злочину і не могли розпорядитися викраденим майном, а тому суд кваліфікував дії обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України як закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинену повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднану з проникненням у сховище.
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 просить скасувати вирок суду частині засудження та визнання винуватим ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України, постановити новий вирок, яким виправдати ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України, оскільки в його діях відсутній склад кримінального правопорушення.
На переконання захисника висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду. Посилається на відсутність доказів, які підтверджують винуватість її підзахисного у вчиненні злочину. Вказує, що ОСОБА_9 лише допомагав своєму дядькові ОСОБА_10 переносити будівельні матеріали на прохання останнього, що вчиняється крадіжка йому не було відомо.
Адвокат ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 в апеляційній скарзі просить скасувати вирок, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_10 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 185 КК України, та призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі.
Захисник вказує, що територія дитячого садочка звідки було вчинено крадіжку будівельних матеріалів не є сховищем. Апелянт також стверджує, що попередньої домовленості про вчинення крадіжки між обвинуваченими не було. ОСОБА_10 попросив свого племінника ОСОБА_9 перенести будівельні матеріали, про те що вони йому не належать він племінника не повідомив.
Окрім того, на переконання захисника суд під час призначення покарання її підзахисному не врахував ряд обставин, які позитивно характеризують ОСОБА_10 та свідчать про незадовільний стан його здоров`я.
Прокурор ОСОБА_11 також подав апеляційну скаргу, однак до закінчення апеляційного розгляду відмовився від своїх апеляційних вимог.
Заслухавши доповідь судді, виступ захисників на підтримку своїх апеляційних скарг, прокурора, який заперечив проти апеляційних скарг захисників, просив вирок залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними та перевіреними у судовому засіданні доказами і є обґрунтованим.
Зокрема, винуватість ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за інкримінованим їм обвинуваченням доведена показаннями представника потерпілого, свідків та письмовими доказами, які є послідовними, логічними, узгоджуються між собою та спростовують доводи сторони захисту.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_10 здійснили замах на крадіжку з проникненням в сховище.
Доводи апеляційних скарг захисників, що територію дитячого садочка не можливо вважати сховищем є неспроможними та були спростовані судом першої інстанції.
Суд дав належну оцінку фактичним обставинам, які свідчать, що територія закладу використовувалася потерпілим як місце зберігання майна, огороджена по всьому периметру парканом, що огорожа за своїм розміром і конструкцією об`єктивно перешкоджала вільному доступу сторонніх осіб на її територію, ворота і хвіртки були зачинені.
Як вбачається з вироку, суд першої інстанції визнав встановленим, що ОСОБА_10 з метою таємного викрадення чужого майна через паркан перебрався на територію вказаного дитячого садочка, про що чітко і недвозначно вказали обвинувачені. Для подолання паркану засудженому знадобилися фізичні зусилля. А ця обставина вказує на характер огорожі, яка у цьому випадку обмежувала вільний доступ до території домоволодіння і подолання якої потребувало додаткових фізичних зусиль.
При розгляді кримінального провадження судом першої інстанції було підтверджено обвинувачення, що огороджена територія дитячого садочка є сховищем, яке тимчасово використовувалося для зберігання будівельних матеріалами, а обвинувачені умисно з метою викрадення чужого майна здійснили проникнення у вказане сховище.
Викладене дозволяє зробити висновок, що у кримінальному провадженні встановлено як об`єктивні, так і суб`єктивні ознаки вчинення обвинуваченими замаху на таємне викрадення чужого майна, поєднаного з проникненням у сховище, і їх дії правильно кваліфіковані за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст.185 КК України.
Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду при розгляді справи № 205/5830/16-к у постанові від 19.11.2018 року зазначила, у яких випадках огороджена територія може бути визнана сховищем.
Огороджена територія, у тому числі приватного домоволодіння, може бути віднесена за своїми ознаками до поняття "сховище", виходячи з характеру огорожі (розміру, конструкції, цілісності тощо), наявності інших пристосувань, засобів (охорони, сигналізації, собак, освітлення, засувів, гачків, замків на воротах і хвіртках тощо), які об`єктивно перешкоджають вільному доступу сторонніх осіб, а також інших ознак, які дозволяють ідентифікувати вказану територію як таку, що має призначення постійного або тимчасового зберігання матеріальних цінностей (тобто є сховищем).
Як встановлено в судовому засіданні, територія дошкільного навчального закладу огороджена, хвіртка і ворота в нічний час закриваються. Висота паркану в закладі 1 1, 5 м.
За наявності огорожі, вхід на територію було суттєво обмежено для сторонніх осіб, оскільки огорожа була не пошкоджена, за своїм розміром і конструкцією об`єктивно перешкоджала вільному доступу сторонніх осіб на територію закладу, ворота і хвіртка були зачинені.
Відсутність загальної доступності на територію, наявність пристосувань, засобів, які перешкоджають доступу сторонніх осіб, тобто, огорожі, яка за своїми розмірами, матеріалами, конструкцією призначена обмежити чи утруднити доступ сторонніх осіб, вказує на те, що така територія в кримінально-правовому розумінні набуває статусу сховища. Про те, що огороджена територія дошкільного навчального закладу на час проведення ремонтних виконувала роль сховища, вказує її фактичне використання для зберігання будівельних матеріалів.
Як встановлено судом, будівельні матеріали під час проведення будівельних робіт знаходилися на території навколо дошкільного навчального закладу, яка огороджена.
Факт проникнення у сховище підтверджується зібраними у кримінальному провадженні та дослідженими судом доказами, а саме, показаннями представників юридичної особи, яка є потерпілою, Товариства з обмеженою відповідальністю "ЖК Гарант", показаннями свідків, показаннями обвинувачених, протоколом огляду місця події від 15.05.2018 та ілюстративною таблицею до нього.
Обвинувачений ОСОБА_10 у показаннях наданих суду вказав, що проник на територію дошкільного навчального закладу, перелізши через огорожу, висота якої була 1 1, 5 м та через огорожу передавав будівельні матеріали. Аналогічні показання надав суду обвинувачений ОСОБА_9 .
Згідно з встановленими судом обставинами, огороджена територія дошкільного навчального закладу у даному конкретному випадку мала всі ознаки сховища, тому суд дійшов правильного висновку щодо наявності у діях обвинувачених кваліфікуючої ознаки крадіжки - «проникнення у сховище». Підстави для перекваліфікації дій обвинувачених на ч. 1 ст. 185 КК України відсутні.
Також апеляційний суд не вважає обґрунтованими доводи сторони захисту про відсутність попередньої домовленості між обвинуваченими на вчинення крадіжки та те, що ОСОБА_9 не знав, що вчиняє злочин.
З пояснень ОСОБА_9 вбачається, що він вважав, що допомагає виконувати роботу своєму дядькові ОСОБА_10 , який кожного дня ходив на роботу на 8 чи 9 годину. Однак правдивість таких пояснень судом ставиться під сумнів з огляду на те, що ОСОБА_10 та ОСОБА_9 переносили будівельні матеріали в ранню пору, в неробочий час, проникнувши на територію дитячого садочка через огорожу, а не через хвіртку чи ворота, які були замкнені без відому працівника закладу.
Невизнання обвинуваченим ОСОБА_9 своєї вини суд першої інстанції правильно розцінив як захисну версію з метою уникнути відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, адже його показання не узгоджуються з іншими доказами, зібраними у кримінальному провадженні.
Як вбачається з вироку та протоколу судового засідання, суд дослідив всі ті обставини, які могли мати значення для прийняття рішення у справі, а тому наведені стороною захисту доводи про неповноту та однобічність судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, є необґрунтованими. Всім доказам, як на підтвердження обвинувачення так і на його спростування, суд дав належну оцінку.
При перевірці справи колегія суддів не виявила допущення істотних порушень кримінального процесуального закону, які тягнули б за собою скасування вироку.
Також колегія суддів вважає неспроможними доводи адвоката ОСОБА_7 про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання її підзахисному обвинуваченому ОСОБА_10 .
Міра покарання, на думку колегії суддів, визначена у відповідності до вимог ст. 65 КК України, з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи обвинуваченого.
Призначаючи ОСОБА_10 покарання, суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до статті 12 Кримінального кодексуУкраїни є тяжким злочином, фактичні обставини кримінального провадження, особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується задовільно, за місцем роботи характеризується позитивно, раніше неодноразово судимий, в тому числі і за вчинення корисливих злочинів, відношення обвинуваченого до своїх дій, а саме те, що про вчинене він шкодує, те, що на обліку у лікаря психіатра обвинувачений не перебуває, однак з 27.01.2011 по 27.11.2012 перебував на обліку у лікаря нарколога, неодружений, працевлаштований, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих обставин, відсутність претензій потерпілої сторони.
Також судом відповідно до положень ст. 68 Кримінального кодексу України, враховано ступінь здійснення злочинного наміру та причини, внаслідок яких злочин не було доведено до кінця.
Визначене судом першої інстанції покарання, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Керуючись ст.ст. 403, 405, 407 КК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_11 закрити.
Апеляційні скарги адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 залишити без задоволення.
Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 20.06.2019 щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді