Справа № 522/6288/20
Провадження №1-кс/522/6239/20
УХВАЛА
19 травня 2020 року м. Одеса
Слідчий суддя Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши у судовому засіданні клопотання слідчого СВ Портофранківського ВП Приморського ВП в м. Одеса ГУНП України в Одеській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_3 , погоджене прокурором Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_4 , у кримінальному провадженні №0000686 від 15.04.2020 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, про накладення арешту на нерухоме майно,
ВСТАНОВИВ:
Слідчий СВ Портофранківського ВП Приморського ВП в м. Одеса ГУНП України в Одеській області старший лейтенант поліції ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на нерухоме майно в рамках кримінального провадження №0000686 від 15.04.2020 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
В ході досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_5 14.04.2020 року приблизно о 21 год. 30 хв., знаходячись за місцем свого мешкання у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , на ґрунті тривалих неодноразових конфліктів нанесла численні ножові поранення своєму цивільному чоловіку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в результаті чого останній помер на місці.
15.04.2020 року в порядку ст. 208 КПК України за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , була затримана ОСОБА_5 .
Як вбачається з паспорту ОСОБА_5 , вона зареєстрована у зазначеній квартирі.
У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна інформація щодо власника квартири за адресою: АДРЕСА_1 , відсутня.
З метою недопущення відчуження вищевказаної квартири іншими особами слідчий звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт, погодженим прокурором Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_4 .
У судове засідання слідчий не з`явився, надав заяву про розгляд клопотання за його відсутності, вимоги клопотання підтримав в повному обсязі та просив задовольнити.
Розглянувши клопотання, слідчий суддя прийшов до наступних висновків.
Згідно з ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення :1)збереження речових доказів; 2)спеціальної конфіскації; 3)конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У відповідності до ч. КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2)можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1частини другої статті 170цього Кодексу); 3)наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність(якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.
Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.
Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.
Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
Слідчим суддею встановлено, що клопотання слідчого про накладення арешту на майно не відповідає вимогам ст.171 КПК України, оскільки у ньому належним чином не мотивовано мету та підстави накладення арешту на вищевказане майно, яке доказове значення має саме це майно у даному кримінальному провадженні, а також не долучено відомості про власника майна.
У клопотанні слідчий як підставу накладення арешту зазначив лише те, що невстановлені особи можуть здійснити відчуження вищевказаної квартири.
Таким чином, у даному випадку накладення арешту на майно не відповідатиме принципу розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Враховуючи вищевикладене, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність підстав для накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.170-173, 175, 309, 372, 392, 532 КПК України,
УХВАЛИВ:
У задоволенні клопотання слідчого СВ Портофранківського ВП Приморського ВП в м. Одеса ГУНП України в Одеській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_3 , погоджене прокурором Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_4 , у кримінальному провадженні №0000686 від 15.04.2020 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, про накладення арешту на нерухоме майно, відмовити.
Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.
Слідчий суддя ОСОБА_1