КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участі секретаря ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5
захисника ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 31 серпня 2019 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 31.08.2019 задоволено клопотання прокурора відділу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України ОСОБА_8 , та накладено арешт на майно підозрюваного ОСОБА_9 автомобіль «Mersedes Benz 350», державний номерний знак НОМЕР_1 .
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, захисник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив поновити строк на апеляційне оскарження, ухвалу слідчого судді скасувати, та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора відділу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України ОСОБА_8 про накладення арешту на майно, поданого в рамках кримінального провадження № 0001815, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.08.2019, а саме автомобіль «Mersedes Benz 350», державний номерний знак НОМЕР_1 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_9 .
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, захисник зазначав, що затримання ОСОБА_7 в порядку ст. 208 КПК України не оформлювалося, жодні документи про вилучення належних йому речей не вручалися.
Оскаржувана ухвала не містить зазначення способу інформування заінтересованих осіб.
Слідчий суддя та прокурор не дотримались вимог ст.ст. 94, 132, 173 КПК України та ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод.
Слідчий суддя дійшов помилкового висновку про наявність достатніх підстав для накладення арешту на майно, з огляду лише на те, що вилучене майно визнано речовим доказом. При цьому, з оскаржуваної ухвали вбачається, що постанова про визнання вилученого майна речовим доказом судом не досліджувалася.
ОСОБА_7 не має жодного процесуального статусу у кримінальному провадженні № 0001815.
Слідчим суддею не дотримано «справедливої рівноваги», між інтересами слідства (держави) та особи на мирне володіння своїм майном.
В оскаржуваній ухвалі не встановлено, які конкретно відомості чи сліди містить вилучений транспортний засіб, а також яким чином він міг бути використаний як знаряддя вчинення злочину.
Також, в ухвалі слідчого судді відсутнє посилання на дослідження наявності ризиків, передбачених абзацом 2 ч. 1 ст. 170 КПК України.
Крім того, апелянт зазначав, що оскаржувана ухвала постановлена без виклику та за відсутності власника майна ОСОБА_7 , копія ухвали слідчого судді йому не вручена, про існування оскаржуваного рішення ОСОБА_7 дізнався 10.10.2019 з Єдиного реєстру судових рішень.
12.12.2019 прокурор групи прокурорів ОСОБА_5 подав заперечення на апеляційну скаргу, в яких просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 , та залишити ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 31.08.2019 без змін.
Заслухавши доповідь судді, вислухавши доводи захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній підстав, прокурора ОСОБА_5 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що клопотання слідчого про арешт майна розглянуто у відсутності власника майна ОСОБА_7 та його захисника, та дані про вручення вказаним особам ухвали слідчого судді у матеріалах справи відсутні.
Як зазначено у апеляційній скарзі, про існування оскаржуваної ухвали власнику майна ОСОБА_7 стало відомо 10.10.2019, та цього ж дня подано апеляційну скаргу, тобто в строк, передбачений п. 3 ч. 2, ч. 3 ст. 395 КПК України, у зв`язку з чим колегія суддів не убачає підстав для розгляду клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, у провадженні слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві перебуває кримінальне провадження № 0001815 від 20.08.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.
Згідно даних витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у даному кримінальному провадженні, 20.08.2019 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості № 0001815 за фактом вчинення шахрайських дій в особливо великих розмірах невстановленими особами, один з яких є працівником правоохоронного органу.
Постановою прокурора у кримінальному провадженні - прокурора спеціального відділу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України ОСОБА_10 від 30.08.2019 надано дозвіл на проникнення до автомобіля «Mersedes Benz 350», державний номерний знак НОМЕР_1 , у разі настання невідкладних випадків, пов`язаних із виявленням речей, предметів, документів, що зберегли на собі сліди злочинів або містять інші відомості, які можуть бути використані як докази фактів та обставин, що встановлюються в ході кримінального провадження № 0001815 від 20.08.2019, а також майна, яке здобуте в результаті вчинення кримінальних правопорушень, та у подальшому проведення обшуку даного автомобіля з метою врятування майна та його вилучення.

Згідно протоколу обшуку начальника відділу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України ОСОБА_11 від 30.08.2019 виявлено та вилучено автомобіль «Mersedes Benz350», державний номерний знак НОМЕР_1 .
31.08.2019 ОСОБА_9 вручено повідомлення про підозру у вчиненні закінченого замаху на заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою, вчиненому в особливо великих розмірах, за попередньою змовою групою осіб, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України.
Постановою прокурора відділу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України від 31.08.2019 визнано речовими доказами у кримінальному провадженні № 0001815 автомобіль «Mersedes Benz 350», державний номерний знак НОМЕР_1 .

31.08.2019 прокурор відділу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України ОСОБА_8 звернувся із клопотанням до Печерського районного суду міста Києва про накладення арешту на майно підозрюваного ОСОБА_9 автомобіль «Mersedes Benz 350», державний номерний знак НОМЕР_1 .
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 31.08.2019 задоволено клопотання прокурора, та накладено арешт на майно підозрюваного ОСОБА_9 автомобіль «Mersedes Benz 350», державний номерний знак НОМЕР_1 .
Постановляючи ухвалу про задоволення клопотання прокурора про арешт майна, слідчий суддя виходив з того, що автомобіль «Mersedes Benz 350», державний номерний знак НОМЕР_1 , є речовим доказом у кримінальному провадженні № 0001815 від 20.08.2019.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
У своїх висновках Європейський Суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах, «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.
У відповідності до ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, може бути виконано завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
З матеріалів судового провадження вбачається, що органом досудового розслідування під час складання вищевказаного клопотання та слідчим суддею під час його розгляду не в повній мірі дотримані вимоги вищевказаних норм КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.
Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
На переконання колегії суддів, орган досудового розслідування у розумінні вимог ст. 132 КПК України не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні.
Не зважаючи на те, що прокурором визнано речовим доказом автомобіль «Mersedes Benz 350», державний номерний знак НОМЕР_1 , у клопотанні не доведено таку мету арешту майна, як збереження речових доказів.

Так, як убачається із даних реєстраційної картки транспортного засобу «Mersedes Benz350», державний номерний знак НОМЕР_1 , вказаний автомобіль належить на праві власності ОСОБА_7 , та зареєстрований за останнім 11.05.2019.
Надані суду матеріали, з урахуванням відомостей, які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні та диспозиції статті, за якою здійснюється досудове розслідування, не містять відомостей, які б давали розумні підстави вважати, що автомобіль «Mersedes Benz 350», державний номерний знак НОМЕР_1 , відповідає критеріям ст. 98 КПК України, зокрема може бути знаряддям вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, зберегло на собі сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, є об`єктом кримінально протиправних дій, або набутий кримінально протиправним шляхом.

Посилання прокурора в постанові про визнання майна речовим доказом на те, що автомобіль «Mersedes Benz350» придбаний 11.05.2019 на ім`я ОСОБА_7 , що на думку прокурора, свідчить про його придбання з використанням коштів, набутих кримінально протиправним шляхом, є безпідставними, оскільки жодні докази набуття даного автомобіля кримінально протиправним шляхом, в матеріалах кримінального провадження відсутні.
При цьому, як убачається із даних реєстраційної картки та постанови про визнання майна речовими доказами, даний автомобіль ОСОБА_7 набутий 11.05.2019, у той час як згідно даних повідомлення про підозру, інкриміновані ОСОБА_9 злочинні дії розпочато наприкінці червня початку липня 2019.
Розглядаючи клопотання органу досудового розслідування, слідчий суддя не звернув уваги на вказані обставини, не встановив власника майна - ОСОБА_7 , вказавши в ухвалі лише про те, що автомобіль «Mersedes Benz 350» перебував у користуванні ОСОБА_9 , та не перевірив наявність підстав для накладення арешту на майно особи, стосовно якої не здійснюється кримінальне провадження.

З матеріалів судового провадження вбачається, що накладення арешту на належне ОСОБА_7 на праві власності майно, не виправдовує такий ступінь втручання у його права і свободи потребам досудового розслідування і при вказаних обставинах явно порушує справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження, що у свою чергу нівелює накладення арешту на таке майно з метою забезпечення збереження речових доказів.

Прокурор та слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі, в порушення ст. ст. 171, 173 КПК України, не оцінили розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для його власника.
Відповідно ч. 1 ст. 173 КПК України, суд відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої 170 КПК України.

На переконання колегії суддів, на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, оскільки за викладених у клопотанні та доданих до нього матеріалах обставинах не доведено необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.
Наведене дає колегії суддів підстави вважати, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження у виді обмеження права власності ОСОБА_7 здійснено в порушення вимог закону, а отже втручання в право на мирне володіння майном зазначеної особи здійснено без законних на те підстав.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги, у зв`язку з чим ухвала слідчого судді підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання прокурора.
Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 170, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 задовольнити.
Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 31 серпня 2019 року, якою задоволено клопотання прокурора відділу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України ОСОБА_8 , та накладено арешт на майно підозрюваного ОСОБА_9 автомобіль «Mersedes Benz 350», державний номерний знак НОМЕР_1 , скасувати та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора відділу Головної військової прокуратури Генеральної прокуратури України ОСОБА_8 про накладення арешту на майно підозрюваного ОСОБА_9 автомобіль «Mersedes Benz 350», державний номерний знак НОМЕР_1 , відмовити
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3