ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/1082/20 Головуючий 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11-сс/818/401/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2020 року м. Харків

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

підозрюваного - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові матеріали за апеляційною скаргою прокурора на ухвалу слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 29.01.2020 року,-

В С Т А Н О В И Л А:
Цією ухвалою залишено без задоволення клопотання слідчої ОСОБА_9 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000291 від 20.03.2018 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. З ст. 191, ч. 4 ст. 191, ч. 5 ст. 191 КК України.

Слідчим суддею зазначено, що до районного суду надійшло та розглянуто погоджене прокурором клопотання слідчого слідчої групи ОСОБА_9 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000291 від 20.03.2018 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 3 ст. 191, ч. 4 ст. 191, ч. 5 ст. 191 КК України (а.с.119).

В обґрунтування зазначеного клопотання слідчим вказано, що СВ Московського ВП Головного управління Національної поліції в Харківській здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000291 від 20.03.2018 за ознаками кримінальних правопорушень - злочинів, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 3 ст. 191, ч. 4 ст. 191, ч. 5 ст. 191 КК України, за фактом розтрати майна.

Вказано, що розпорядженням Харківського міського голови №2110/2н від 09.12.2013 ОСОБА_8 , 1974 р.н. з 10.12.2013 призначено на посаду заступника директора Департаменту будівництва та шляхового господарства Харківської міської ради.

ОСОБА_8 обіймає посаду в виконавчому органі місцевого самоврядування, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, у зв`язку з чим відповідно до ч. 3 ст. 18 КК України є службовою особою.

В клопотанні зазначено, що у вчиненні вищевказаних кримінальних правопорушень-злочинів обґрунтовано підозрюється ОСОБА_8 уродженець м. Харків, українець, громадянин України, раніше не судимий, працюючий заступником директора Департаменту будівництва та шляхового господарства Харківської міської ради, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , якого 17.01.2020 органом досудового розслідування з дотриманням вимог ст. ст. 42, 276, 277, ст. 278 КПК України повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 3 ст. 191, ч. 4 ст. 191, ч. 5 ст. 191 КК України.

Слідчим зазначається, що під час досудового розслідування зібрано достатні докази для підозри ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень - злочинів, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 3 ст. 191, ч. 4 ст. 191, ч. 5 ст. 191 КК України, що підтверджується доказами, які вказані в клопотанні (а.с.5).

Вказано, що в зв`язку з тим, що умисними діями ОСОБА_8 , спричинена матеріальна шкода, в т.ч. в особливо великому розмірі, а всього на загальну суму 1 892 538, 69 грн., з метою відшкодування заподіяної шкоди виникла необхідність накласти арешт на нерухоме майно - квартиру та земельну ділянку, які належать підозрюваному ОСОБА_8 на праві приватної власності.

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомості майна щодо суб`єкта ОСОБА_8 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу, реєстровий № 2053, від 06.11.2003, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_10 , а також земельна ділянка з кадастровим номером :05:003:0135, розташована на території Новобурлуцької сільської ради Печенізького району Харківської області, на підставі державного акту на право приватної власності на землю, серія та номер: Р1 № 709170, виданий 28.08.2001 Новобурлуцькою сільською радою (а.с.1-6).

В зв`язку з вищенаведеним в прохальній частині клопотання слідчий та прокурор клопотали про накладення арешту на вищевказане нерухоме майно, які на праві приватної власності належать ОСОБА_8 .

Залишаючи без задоволення клопотання слідчої групи ОСОБА_9 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000291, слідчим суддею зазначено, що в порушення ч. 1 ст. 173 КПК України не доведена необхідність накладення арешту на вказане майно за відсутності правових підстав для арешту майна (а.с.119).

Не погодившись з ухвалою слідчого судді прокурор Харківської місцевої прокуратури № 4 Харківської області ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу слідчого судді від 29.01.2020 та постановити нову ухвалу, якою задовольнити в повному обсязі клопотання слідчого про накладення арешту на майно.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та наполягав на її задоволенні, думку захисника та підозрюваного, які заперечували проти її задоволення, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З наданих матеріалів встановлено, що слідчим відділом Московського ВП ГУНП в Харківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000291 від 20.03.2018 за ознаками кримінальних правопорушень - злочинів, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 3 ст. 191,ч. 4 ст. 191, ч. 5 ст. 191 КК України.

17.01.2020 року ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. З ст. 191, ч. 4 ст. 191, ч. 5 ст. 191 КК України.

Як вбачається з клопотання про арешт майна в зв`язку з тим, що умисними діями ОСОБА_8 , спричинена матеріальна шкода, в т.ч. в особливо великому розмірі, а всього на загальну суму 1 892 538, 69 грн., з метою відшкодування заподіяної шкоди виникла необхідність накласти арешт на нерухоме майно - квартиру та земельну ділянку, які належать підозрюваному ОСОБА_8 на праві приватної власності.

Таким чином метою для накладення арешту на майно визначено лише відшкодування заподіяної шкоди.

В апеляційній скарзі прокурором зазначається, що не накладення арешту на майно підозрюваного негативно вплине на встановлення істини по кримінальному провадженню, можливість конфіскації майна, як виду покарання, можливість відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно, крім іншого, є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Як вбачається з ч. 6 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

У разі задоволення цивільного позову або стягнення з юридичної особи розміру отриманої неправомірної вигоди суд за клопотанням прокурора, цивільного позивача може вирішити питання про арешт майна для забезпечення цивільного позову або стягнення з юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, доведеного розміру отриманої неправомірної вигоди до набрання судовим рішенням законної сили, якщо таких заходів не було вжито раніше.

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_8 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 та земельна ділянка з кадастровим номером :05:003:0135, розташована на території Новобурлуцької сільської ради Печенізького району Харківської області.

Слідчим суддею вказано, що досудовим розслідуванням встановлено, що внаслідок вчинення кримінальних правопорушень спричинена матеріальна шкода територіальній громаді на загальну суму 1892538,69 грн., але враховуючи відсутність доказів, що у кримінальному провадженні заявлений цивільний позов, підстав для накладення арешту на майно, належне підозрюваному, з метою відшкодування шкоди немає.

Судова колегія погоджується з відсутністю правових підстав для арешту майна, про що зазначено в ухвалі слідчого судді.

Відповідно до положень ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до абзацу 2 ч. 10 ст. 170 КПК України не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено:

1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна;

2) перелік і види майна, що належить арештувати;

3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном;

4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

Між тим, вказані вимоги КПК України слідчим при поданні клопотання виконані не в повному обсязі.

Згідно з ч.1 ст.173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 КПК України.

Посилання прокурора в апеляції на істотні порушення вимог КПК України при апеляційному розгляді жодним чином не доведено.

При апеляційному розгляді прокурором підтверджено відсутність цивільного позову та цивільного позивача в кримінальному провадженні.

Відповідно до вимог п.7 ч.2 ст.131 КПК України заходами забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

В ч.5 ст.132 КПК України чітко регламентовано, що під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Між тим, під час розгляду клопотання слідчим суддею не здобуто, а слідчим та прокурором не доведено наявність підстав для накладення арешту на майно.

Таким чином, посилання апелянта на порушення ст.ст. 170, 171 КПК України є несуттєвими і спростовуються судовими матеріалами.

При розгляді клопотання про арешт майна, слідчим суддею дотримані вимоги ч.ч.2, 3 ст.173 КПК України.

Мотиви прийнятого рішення слідчим суддею викладені в мотивувальній частині ухвали, з чим погоджується і апеляційний суд.

Згідно рішення ЄСПЛ у справі «Новоселецький проти України» (Заява №47148/99, рішення від 22.02.2005, остаточне рішення від 22.05.2005) Європейський суд з прав людини вказує, що у кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права (володіння своїм майном), суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар.

Відповідно до пунктів 69,73 рішення Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції" (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Посилання в апеляції прокурора на те, що санкція ч.5 ст.191 КК України передбачає конфіскацію майна, судова колегія до уваги не приймає, оскільки в клопотанні слідчий не обґрунтовував необхідності арешту майна для забезпечення конфіскації як виду покарання.

Судова колегія акцентує увагу прокурора, що межами розгляду слідчого судді є лише межі вимог клопотання та доданих на його обґрунтування матеріалів.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає ухвалу слідчого судді обґрунтованою та належним чином мотивованою і підстав для її скасування, за доводами апеляційної скарги не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 392, 404, 405, 407, 418, 419, 423 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Московського районного суду м.Харкова від 29.01.2020 року щодо відмови в задоволенні клопотання слідчого про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000291 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й відповідно до вимог ст. 424 КПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: