КИЇВСЬКИЙ AПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження № 0006767 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Дарницького районного суду міста Києва від 02.09.2019 відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Соледар Донецької області, українця, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, неодруженого, останнє місце роботи: офіціант в ПАБ "Таверна" м.Харків, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше в силу ст.89 КК України не судимого,
по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України,
за участі:
прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_5

потерпілої ОСОБА_9

ВСТАНОВИЛА
Вироком Дарницького районного суду міста Києва від 02.09.2019 ОСОБА_6 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, та призначено йому покарання ? 04 (чотири) роки позбавлення волі. Строк відбування покарання визначено рахувати з 09.01.2019. До набрання вироком законної сили обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою залишено без змін. Вирішено долю речових доказів.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду захисник обвинуваченого подав апеляційну скаргу, в якій просить апеляційний суд вирок Дарницького районного суду міста Києва від 02.09.2019 змінити в частині правової кваліфікації кримінального правопорушення і застосувати до ОСОБА_6 ч.2 ст.186 КК України, призначивши йому покарання не пов?язане з позбавленням волі.
В обґрунтування апеляційних вимог захисник вказує на необґрунтованість висновків суду щодо кваліфікації дій ОСОБА_6 за ознакою повторності, що як наслідок вплинуло на суворість призначеного обвинуваченому покарання. Вважає, що судом не було враховано, що ОСОБА_6 щиро розкаявся у скоєному, не взято до уваги думку потерпілої, яка не наполягала на суворому покаранні обвинуваченого і залишила вказане питання на розсуд суду, не врахував в достатній мірі відомості характеризуючі особу обвинуваченого.

За встановлених судом першої інстанції обставин, ОСОБА_6 , будучи притягнутим до кримінальної відповідальності згідно з вироком Артемівського районнго суду Донецької області від 22.01.2016 р., яким він засуджений за скоєння злочинів, передбачених ст. ст. 185 ч. 1, 185 ч. 3, 186 ч. 2, 186 ч. 2, 186 ч. 2, 15 ч. З - 186 ч. 2, 190 ч. 2, 309 ч. 1 КК України до 4 років позбавлення волі, який на цей час не набрав законної сили, знову вчинив новий майновий злочин, за наступних обставин.
Так, 24 червня 2017 року приблизно о 21 год. 10 хв., знаходячись за адресою: м. Київ, вул. Гришка 3-А, у ОСОБА_6 з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, виник злочинний умисел на повторне вчинення відкритого викрадення чужого майна, для чого він обрав об`єктом свого злочинного умислу майно, яке належить ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, ОСОБА_6 приблизно о 21 год. 10 хв., забіг у прохід між ТЦ «Білла» та ТРЦ «Аладін» що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Гришка 3-А, та побачив, що йому на зустріч йде ОСОБА_9 , яка при цьому розмовляла по мобільному телефону, тримаючи його правою рукою біля правого вуха. В цей час, ОСОБА_6 різко наблизився до ОСОБА_9 та шляхом ривка своєю правою рукою із правої руки ОСОБА_9 повторно відкрито викрав мобільний телефон «SAMSUNG» А5, ІМЕІ: НОМЕР_1 ; ІМЕІ2: НОМЕР_1 », вартістю 5832 гривні 50 копійок, із сім-картою оператора «Лайфселл» НОМЕР_2 , та сім-картою оператора «МТС», які матеріальної цінності не становлять.
Продовжуючи свій злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна (грабіж) вчинений повторно, ОСОБА_6 , тримаючи в руках викрадене майно, а саме: мобільний телефон «SAMSUNG» А5, ІМЕІ: НОМЕР_1 ; ІМЕІ2: НОМЕР_1 », вартістю 5832 гривні 50 копійок, із сім-картою оператора «Лайфселл» НОМЕР_2 , та сім- картою оператора «МТС», які матеріальної цінності для ОСОБА_9 не становлять, покинув місце вчинення злочину, та побіг через двори у напрямку вул. М. Гришка у м. Києві, та в подальшому розпорядився викраденим майном на власний розсуд, чим своїми діями спричинив матеріальний збиток потерпілій ОСОБА_9 на суму 5832 гривні 50 копійок.
Таким чином, ОСОБА_6 своїми умисними діями вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, тобто скоїв злочин, передбачений ч. 2 ст. 186 КК України.

Заслухавши доповідь судді, доводи сторони захисту, які підтримали подану апеляційну скаргу, думку прокурора та потерпілої, які заперечили проти наявної апеляційної скарги, їх пояснення, заслухавши промови учасників судового провадження в судових дебатах та останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали судового провадження в межах поданої апеляційної скарги та обговоривши її доводи, колегія суддів приходить до наступного висновку.
Згідно ч.1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновок суду першої інстанції щодо встановлення фактичних обставин справи в апеляційній скарзі захисником не оспорюється.
Разом з цим, доводи захисника про перекваліфікацію діянь обвинуваченого ОСОБА_6 з ч.2 ст. 186 КК України на ч.1 ст. 186 КК України, колегія суддів вважає необгрунтованими, виходячи з наступного.
Згідно з ч.1 ст. 32 КК України, повторністю злочинів визначається вчинення двох або більше злочинів, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу.
Відповідно до п.1 примітки до ст.185 КК України, у статтях 185, 186 та 189-191 повторним визнається злочин, вчинений особою, яка раніше вчинила будь-який із злочинів, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу.
Згідно ч.3 п.20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 №10 «Про судову практику у злочинах проти власності» у разі вчинення декількох посягань на власність перший злочин за відсутності інших кваліфікуючих ознак належить кваліфікувати за частиною першою відповідної статті, а інші як вчинені повторно за іншими частинами відповідних статей КК України.

Так відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки» від 04.06.2010 № 7, за змістом статті 32 КК України повторністю злочинів визнається неодночасне вчинення однією і тією ж особою двох або більше злочинів, якщо вони:
1) передбачені тією самою статтею або частиною статті Особливої частини КК України;
2) передбачені різними статтями Особливої частини КК України і в статті, за якою кваліфікується наступний злочин, вчинення попереднього злочину зазначено як кваліфікуюча ознака.
При цьому для повторності не має значення, чи було особу засуджено за раніше вчинений злочин.
Матеріалами справи підтверджується, що вказаних приписів закону судом першої інстанції було дотримано.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, вироком Артеміївського міськрайонного суду Донецької області від 22.01.2016 ОСОБА_6 був визнаний винним за ч.1 ст.185, ч.3 ст.185, ч.2 ст.186, ч.3 ст.15 ч.2 ст.186, ч.2 ст.190, ч.1 ст.309 КК України до 04 (чотирьох) років позбавлення волі (а.с. 194-196).
При цьому вироком Дарницького районного суду міста Києва від 02.09.2019 у даному кримінальному провадженні встановлено, що ОСОБА_6 інкримінований йому обвинувальним актом № 0006767 злочин вчинив 24.06.2017.
Таким чином, до моменту вчинення обвинуваченим ОСОБА_6 кримінального правопорушення, а саме 24.06.2017, Артеміївським міськрайонним судом Донецької області ухвалено вирок від 22.01.2016, яким його визнано винним в тому числі за ч.1 ст.185, ч.3 ст.185, ч.2 ст.186, ч.3 ст.15 ч.2 ст.186, ч.2 ст.190, ч.1 ст.309 КК України.
Відтак, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції вірно кваліфікував дії обвинуваченого за ч.2 ст. 186 КК України.
Крім того захисник в апеляційній скарзі зазначає також про суворість призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання.
В ході перевірки колегією суддів вказаних доводів вони свого підтвердження також не знайшли.
Так, згідно змісту положень ст.50 КК України, покарання за вироком суду, з-поміж інших завдань, має на меті не тільки кару, а повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так й іншими особами.

У відповідності до загальних засад призначення покарання, визначених ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, зокрема, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як слідує із мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції при визначенні виду та міри покарання ОСОБА_6 врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до тяжкого ступеня, особу винного, зокрема те, що він в силу ст.89 КК України не судимий, проте притягається до кримінальної відповідальності за скоєння умисних корисливих злочинів, у тому числі тяжкого злочину, перебуває у розшуку, за місцем проживання характеризується задовільно, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває. Обставин, які б помякшували чи обтяжували покарання обвинуваченому судом не віднайдено.

А тому, враховуючи особу обвинуваченого, тяжкість вчиненого ним злочину, зухвалий характер вчинених злочинних дій, ту обставину, що задану шкоду обвинувачений не відшкодував, належних висновків для себе не робить та неодноразово притягувавшись до кримінальної відповідальності продовжує вчиняти нові злочини, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_6 судом першої інстанції покарання у розмірі чотирьох років позбавлення волі, яке є мінімальною межею санкції ч.2 ст.186 КК України, є необхідним і достатнім для досягнення цілей, визначених ст.ст. 50, 65 КК України, перевиховання обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Доводи захисника про необхідність врахування щирого каяття обвинуваченого, з огляду на процесуальну поведінку ОСОБА_6 , колегія суддів оцінює як спосіб захисту та бажання обвинуваченого під тиском беззаперечних доказів, які підтверджують винуватість ОСОБА_6 , уникнути понесення справедливого покарання за вчинений злочин.
За таких обставин колегія суддів вважає, що захисником не наведено переконливих аргументів щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм закону про кримінальну відповідальність, а також не вказано об`єктивних доводів чому призначене ОСОБА_6 покарання є явно несправедливим.
А тому, оскільки доводи апеляційної скарги захисника в ході їх перевірки в апеляційному порядку свого підтвердження не знайшли, то підстав для зміни вироку судупершої інстанції, як того просить апелянт, колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Дарницького районного суду міста Києва від 02.09.2019 щодо ОСОБА_6 за ч.2 ст.186 КК України ? залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга на дану ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою в той же строк з часу отримання копії ухвали.
СУДДІ:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа №753/5293/19
Апеляційне провадження № 11-кп/824/520/2020
Головуючий у суді першої інстанції ОСОБА_10
Суддя-доповідач в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1