ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3247/19 Справа № 195/1563/16-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючої судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря: ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро кримінальне провадження №0000471 від 07 серпня 2015 року за апеляційною скаргою прокурора Орджонікідзевського відділу Нікопольської місцевої прокуратури ОСОБА_6 на вирок Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 31жовтня 2018 року, щодо:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровськ, громадянина України, із середньотехнічною освітою, одруженого, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
якого визнано невинуватим у висунутому йому обвинуваченні за ч.2 ст. 286 КК України та виправдано на підставі п.2 ч.1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю його винуватості у вчиненні даного злочину,
за участю учасників провадження:
прокурорів: ОСОБА_8 , ОСОБА_6
обвинуваченого: ОСОБА_7
захисника: ОСОБА_9
В С Т А Н О В И Л А:
В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок суду першої інстанції, провести часткове судове слідство, врахувати обставину, що обтяжує покарання, відповідно п.13 ч.1 ст. 67 КК України, а саме вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 , винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та відповідно до закону призначити йому покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортним засобами строком на 3 (три) роки.
В обґрунтування вимог прокурор вказує на незаконність вироку, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, посилаючись, що суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, а саме на вирішення питання про винуватість або невинуватість обвинуваченого.
Зокрема, прокурор зазначає, що в підтвердження вини обвинуваченого ОСОБА_7 надані докази: протокол огляду місця події ДТП від 06.08.2015 року, який на думку прокурора не взятий до уваги, де згідно схеми саме ОСОБА_7 після пригоди перебував у найближчому до водійського місця положенні; висновок щодо результатів медичного огляду, згідно якого обвинувачений ОСОБА_7 перебував у стані алкогольного сп`яніння; висновок автотехнічної експертизи від 16.09.2015; висновок комплексної судової експертизи від 20.04.2016; висновок експерта від 02.08.2017 комплексної комісійної СМЕ щодо спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 ; висновок експерта від 04.08.2017 комплексної комісійної СМЕ щодо спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 ; висновок експерта від 03.08.2017 комплексної комісійної СМЕ щодо спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_11 .
На думку прокурора суд не зазначив і не надав належної оцінки показам експертів ОСОБА_12 та ОСОБА_13 про те, що лише у ОСОБА_7 виявлені тілесні ушкодження, характерні для водіїв транспортних засобів, які потрапили у аварію. За показами експертів, у потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 були відсутні жодні тілесні ушкодження, які характерні для водіїв транспортних засобів при дорожньо-транспортних пригодах. Прокурор зазначає, що вказана обставина може розцінюватися такою, що виключає можливість перебування учасників події ОСОБА_10 та ОСОБА_11 за кермом автомобіля у момент дорожньо-транспортної пригоди 06.08.2015.
Апелянт вважає, що суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, зазначаючи, що покази експертів, суд безпідставно відкинув та не взяв до уваги, тоді як в сукупності з іншими доказами саме ці докази можуть свідчити про причетність ОСОБА_7 до вчинення зазначеного кримінального правопорушення, а не визнання ним своєї вини та його позиція, що він не пам`ятає обставини другого ДТП можна розцінювати як спосіб захисту обвинуваченого з метою уникнути покарання.
Як на істотне порушення вимог ч.3 ст. 374 КПК України прокурор посилається на те, що суд в мотивувальній частині вироку не зазначив мотиви, з яких відкинув наведені докази обвинувачення.
Зазначений вирок щодо ОСОБА_7 ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 08 лютого 2019 року було залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 08 жовтня 2019 року ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 08 лютого 2019 року щодо ОСОБА_7 скасовано і призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

За вироком Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 31жовтня 2018 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у висунутому йому обвинуваченні за ч.2 ст.286 КК України та виправдано його на підставі п.2 ч.1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю його винуватості у вчиненні даного злочину.
Вирішено питання щодо речових доказів.
За обвинувальним актом, ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що 06.08.2015 року близько 17 години 20 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем ЗАЗ-1102, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, слідував по проїжджій частині вулиці Леніна в с. Мирова, Томаківського району, Дніпропетровської області зі сторони смт. Томаківка в напрямку с. Настасівка, Томаківського району, Дніпропетровської області.
Під час руху в момент наближення до домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_2 , 06.08.2015 року, близько 17 години 30 хвилин, ОСОБА_7 не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, і проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки, рухаючись по вказаній дорозі, не впевнившись в безпечності виконуваного ним маневру обгону вантажного автомобіля, який рухався в попутному напрямку, здійснив виїзд на зустрічну смугу руху та в подальшому, внаслідок різкої зміни напрямку руху керованого ним автомобіля, при спробі повернутись на свою смугу руху допустив занесення автомобіля на ліве узбіччя та в подальшому зіткнення з огорожею та електроопорою, встановленою на узбіччі, чим грубо порушив вимоги п.12.1,12.4 та 12.9 «б» Правил дорожнього руху України, де вказано:
«12.1. Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.
12.4. У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год.
12.9. Водієві забороняється:
б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту "и" пункту 30.3 цих Правил.»
Не виконання вищевказаних пунктів Правил дорожнього руху України ОСОБА_7 призвело до даної дорожньо-транспортної пригоди.
Внаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди, пасажири автомобіля ЗАЗ-1102 реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 отримали тілесні ушкодження. Згідно висновку судово-медичної експертизи № 277-Е від 26.10.2015 року, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 були заподіяні тілесні ушкодження, які за ознакою небезпеки для життя відносяться до ТЯЖКИХ тілесних ушкоджень.
Згідно висновку судово-автотехнічної експертизи №1799/4314 від 20.04.2016 року:
«В даній дорожньо-транспортній ситуації водій автомобіля ЗАЗ-1102 ОСОБА_7 повинен був діяти у відповідності з вимогами п.п. 12.1, 12.4 та 12.9 «б» Правил дорожнього руху України.
В даній дорожньо-транспортній ситуації технічна можливість попередження виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди для водія автомобіля ЗАЗ-1102 ОСОБА_7 визначалася шляхом виконання ним вимог п.п. 12.1, 12.4 та 12.9 «б» Правил дорожнього руху України, для чого в нього не було будь-яких перешкод технічного характеру.
Дії водія автомобіля ЗАЗ-1102 ОСОБА_7 в даній дорожньо-транспортній ситуації не відповідали вимогам п.п. 12.1, 12.4 та 12.9 «б» Правил дорожнього руху України та знаходилися, з технічної точки зору, в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо- транспортної пригоди». Органами досудового розслідування обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурорів, які підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити, думку обвинуваченого та захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просили залишити вирок суду без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ч.3 ст.374 КПК України у разі визнання особи виправданою в мотивувальній частині зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Таким чином, в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені аналіз та оцінка доказів, що були зібрані на досудовому слідстві та подані в судовому засіданні, а також висновок суду про те, чому суд відкинув докази обвинувачення.
За змістом ст.94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Проте, суд першої інстанції при ухваленні вироку щодо ОСОБА_7 вказаних вимог кримінального процесуального закону не дотримався та дійшов до передчасного висновку про невинуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд обмежився лише перерахуванням доказів, які безпосередньо дослідив в судовому засіданні, та, всупереч вимогам ч.3 ст.374 КПК України, не проаналізував їх зміст, не вказав які саме фактичні дані вони підтверджують чи спростовують, як співвідносяться між собою, не зазначив, чи бере їх до уваги чи відкидає, чи визнає їх належними та допустимими, у зв`язку з чим, доводи апеляції прокурора в цій частині є обґрунтованими.
Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. (Справа "Салов проти України")
Необхідно звернути увагу на те, що метою судочинства є не лише формальне вирішення питань, що вирішуються судом при ухваленні вироку відповідно до вимог ст.368 КПК України, а досягнення правосуддя, в зв`язку з чим суд зобов`язаний дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі прийнятого ним рішення й забезпечують його правосудність.
Відповідно до п.п.2, 3 ч.1 ст.411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші.
Відповідно до ч.1 ст.412 КПК України, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції не дотримався вимог закону, оскільки ретельно не дослідив та не дав оцінку кожному доказу, тому помилково дійшов висновку про те, що перебування обвинуваченого ОСОБА_7 за кермом автомобіля ЗАЗ-1102 в момент ДТП, яке сталося 06.08.2015 року та, внаслідок якого зазнали тілесних ушкоджень потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , доказами обвинувачення не підтверджується поза розумним сумнівом.
Як убачається з рішення суду першої інстанції, Суд взяв до уваги та обґрунтував своє рішення, зокрема, показаннями виправданого ОСОБА_7 , про те, що обставин ДТП, внаслідок якого були травмовані потерпілі, він не пам`ятає, як і не знає, хто був за кермом автомобіля в момент аварії. Потерпілі надали показання, відповідно до яких, вони також не пам`ятають, хто був за кермом автомобіля у момент ДТП.

Свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які були допитані у судовому засіданні надали показання, відповідно до яких вони не бачили, хто був за кермом у момент ДТП, оскільки прибули на місце події після того як вона вже трапилась та обвинувачений і потерпілі вже перебували поза межами автомобіля.

Разом з тим, суд першої інстанції у вироку відобразив висновки судово-медичної експертизи від 02 серпня 2016 року, 03 серпня 2016 року та 04 серпня 2016 року, за сукупністю яких експерти дійшли висновку, що за кермом автомобіля вірогідніше за все був ОСОБА_7 , проте, оцінка цих доказів судом звелася до того, що «висновки експертів не можуть вважатися беззаперечними доказами винуватості ОСОБА_7 , оскільки вказують лише на вірогідність (ймовірність) його перебування ... за кермом автомобіля».
Суд зазначає, що жоден висновок експерта не може вважатися беззаперечним доказом винуватості, адже це суперечить положенням частини 2 статті 94 КПК. Для висновку щодо винуватості особи суд має оцінити висновок експерта у сукупності з іншими доказами, наданими сторонами.
Крім згаданих висновків експертів, сторона обвинувачення надала суду також інші докази. Однак, щодо цих доказів суд обмежився загальною фразою: оцінюючи їх «у сукупності та взаємозв`язку», він дійшов висновку, що «перебування обвинуваченого ОСОБА_7 за кермом автомобіля... будь-якими іншими доказами не підтверджується».
Колегія суддів зазначає, що для виконання вимог статті 94 КПК суду недостатньо вказати у вироку, що він оцінив докази у сукупності та взаємозв`язку. З судового рішення має бути зрозуміло, яку саме сукупність доказів оцінював суд і який взаємозв`язок існує між відомостями, що містяться в цих доказах, а також чому ця сукупність доказів доводить або не доводить ту чи іншу обставину, важливу для вирішення справи.
У цій справі кожен з учасників події, які перебували в салоні автомобіля, хоча й стверджував, що не пам`ятає, хто саме був за кермом автомобіля під час ДПТ, однак надав відомості про події, які передували цьому ДТП і, які є належними для з`ясування питання, хто був за кермом автомобіля під час ДТП.
Як зазначено у вироку, ОСОБА_7 свідчив, що за деякий час до ДТП ОСОБА_10 травмував голову, після чого вони вирішили відвезти його до лікарні. ОСОБА_10 щодо цього епізоду зазначив, що він розбив голову, йому стало погано, а тому вони вирішили поїхати додому, щоб взяти гроші на лікування. ОСОБА_11 показав, що після першого зіткнення у ОСОБА_10 текла кров із голови, а тому вони вирішили поїхати за грошима для лікаря.
Крім того, сторона обвинувачення надала копію аркуша з історії хвороби ОСОБА_10 , де в анамнезі лікарем зазначено, що, зі слів хворого, він «був пасажиром автомобіля, знаходився на задньому сидінні», коли автомобіль зіткнувся з бетонною спорудою.
Однак суд, навівши ці докази у вироку, не обґрунтував, чому ця сукупність доказів у взаємозв`язку між собою та з іншими обставинами, встановленими судом, а також, у зв`язку зі згаданими висновками експертів не є достатньою для висновку, що на момент ДТП ОСОБА_10 за кермом автомобіля не перебував. Суд також не зазначив, які обставини, визнані судом доведеними, свідчать про можливість перебування ОСОБА_10 за кермом автомобіля попри відомості, що містяться в згаданих доказах.
Також суд першої інстанції визнав достовірним протокол огляду місця події від 06 серпня 2015 року. Цим протоколом було встановлено, зокрема, що після ДТП ОСОБА_7 перебував поруч з автомобілем зліва стосовно передньої частини автомобіля, ближче до водійського місця, а ОСОБА_11 розташовувався на землі праворуч відносно передньої частини автомобіля.
Однак, у вироку не міститься оцінки цього доказу у взаємозв`язку з іншими доказами, включаючи згадані висновки експертів, які зазначали, зокрема, про відсутність в ОСОБА_11 характерних травм, що отримує водій транспортного засобу під час зіткнення. Крім того, суд не обґрунтував, чому цих доказів недостатньо для виключення можливості керування автомобілем ОСОБА_11 . Зокрема, суд не вказав, які обставини ДТП, встановлені ним, могли призвести до того, що особа, яка під час руху автомобіля перебувала ліворуч, на місці водія, при зіткненні з перешкодою могла опинитися праворуч від автомобіля, а особа, що сиділа на пасажирському сидінні праворуч, могла опинитися ліворуч.
Відповідно до висновку комплексної СМЕ № 147 від02.08. 2017 року, №145 від03.08. 2917, № 146 від 04.08. 2017 року. в рамках ситуаційного дослідження з встановлення механізму, умов прогнозованих обставин утворення тілесних ушкоджень, проведеному у кримінальному провадженні, експерти дійшли висновку, що вірогідніше інші учасники ДТП ОСОБА_10 та ОСОБА_11 могли заходитися під час ДТП в якості пасажирів ( а.п. 173- 200, 204-225, 229-250 т.1),що не суперечить протоколу огляду місця події за схемою та фото таблиці ДТП, де схематично зображено розташування як обвинуваченого , так і потерпілих ( а.п. 4-13 т.1).
Не звернув уваги суд також і на те, що показами експертів ОСОБА_16 та ОСОБА_13 надавалися роз`яснення висновків комісійної судово- медичної експертизи та саме експертами було зазначено про наявність достатніх даних для проведення зазначеної комплексної експертизи. Експерти дійшли висновку, що за кермом вірогідніше був ОСОБА_7 , оскільки саме у нього було виявлено тілесні ушкодження характерні для водіїв транспортного засобу, тоді як у ОСОБА_10 та ОСОБА_11 відсутні жодні тілесні ушкодження характерні для водія транспортного засобу. Даним обставинам суд першої інстанції не надав належної оцінки, що призвело до поспішного висновку суду по кримінальному провадженню.
Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не виконав обов`язку всебічної оцінки доказів, наданих сторонами, передбаченого статтею 94 КПК України. Суд першої інстанції посилаючись на вимогу закону про доведеність винуватості поза розумним сумнівом, повинен враховувати, що розумний сумнів має ґрунтуватися на певних установлених судом обставинах або недоведеності важливих для кримінального провадження обставин, що дає підстави припускати такий розвиток подій, який суперечить версії обвинувачення і який неможливо спростувати наданими сторонами доказами.
На думку колегії суддів, вищенаведені обставини свідчать про те, що при ухваленні оскаржуваного вироку, судом першої інстанції допущено неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що перешкодило суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу прокурора необхідно задовольнити частково, а вирок суду щодо ОСОБА_7 - скасувати з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції, який слід провести із чітким дотриманням вимог кримінального процесуального закону, із урахуванням доводів апеляційної скарги прокурора та доводів касаційної скарги, дати належну оцінку наявним у справі доказам, та, в залежності від встановленого, прийняти законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення, яке у повній мірі відповідатиме ст. 370 КПК України.
Керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу прокурора Орджонікідзевського відділу Нікопольської місцевої прокуратури ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 31 жовтня 2018 року щодо ОСОБА_7 , якого визнано невинуватим у висунутому йому обвинуваченні за ч.2 ст. 286 КК України та виправдано на підставі п.2 ч.1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю його винуватості у вчиненні даного злочину, скасувати.

Призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.
Судді:
------------------- ------------------- --------------------
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4