печерський районний суд міста києва
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2019 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_3 ,
представника володільця майна адвоката ОСОБА_4 ,
розглянувши у судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві клопотання прокурора другого відділу Другого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України ОСОБА_5 про арешт тимчасово вилученого майна в рамках кримінального провадження № 0000123 від 22.01.2018, -

В С Т А Н О В И В :
27.03.2019 у провадження слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 надійшло клопотання сторони кримінального провадження прокурора другого відділу Другого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України ОСОБА_5 , згідно вимог якого, останній просить накласти арешт на грошові кошти у сумі 37 800 (тридцять сім тисяч вісімсот) доларів США, які було вилучено під час обшуку відповідно до ухвали слідчого судді Печерського району м. Києва від 14.03.2019 (справа № 757/13066/19-к) за адресою: АДРЕСА_1 за місцем проживання ОСОБА_6 (на праві власності належить ОСОБА_7 ).
Обгрунтовуючи клопотання сторона обвинувачення вказала, що з метою збереження вказаних речових доказів існують передбачені Законом підстави для арешту зазначеного майна, оскільки його незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрату, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Згідно з нормою ч. 4 ст. 107 КПК України, здійснювалась фіксація під час розгляду клопотання слідчим суддею за допомогою технічних засобів.
У судовому засідання прокурор вимоги клопотання підтримав та просив задовольнити.
Адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечував щодо задоволення клопотання, вказуючи на відсутність підстав, які б стверджували, що вилучене майно має відношення до обставин, які являються предметом досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000123 від 21.03.2018, тобто відсутні підстави з якими законодавець пов`язує накладення арешту на майно з метою збереження речових доказів, як і з метою подальшої конфіскації майна, враховуючи, що володілець не перебуває у процесуальному статусі підозрюваного.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 повідомив, що вилучені грошові кошти у сумі 37 800 (тридцять сім тисяч вісімсот) доларів США під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , належать йому особисто, які були надані ним в позику ОСОБА_9 , що підтверджується договором позики (грошових коштів в еквівалентій іноземній валюті) від 19 лютого 2019 року, сума позики за яким становить 1088000, 00 грн., що становить 40 000 доларів США. Також, ОСОБА_8 повідомив, що кошти ніби були запозичені для купвлі нерухомого майна.
Вивчивши клопотання, заслухавши позицію учасників розгляду, дослідивши його матеріали, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до наступного висновку.
Майнові права захищаються в Україні, як Конституцією, так і іншими нормативно-правовими актами, зокрема частиною 1 і 5 статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Дана стаття Конституції України визначає, що конфіскація майна може бути заснована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.
Разом з цим, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.
Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Судовим розглядом встановлено, що Управлінням з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого управлінням Генеральної прокуратури України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000123 від 22.01.2018 за підозрою ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_6 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 за ч. 3 ст. 307, ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 209 КК України, а також за фактами вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 364 КК України.
Ухвалою від 14.03.2019 (справа № 757/13066/19-к) слідчим суддею Печерського районного суду міста Києва слідчим слідчої групи та прокурорам у кримінальному провадженні № 0000123 надано дозвіл на проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 .
21 березня 2019 року на виконання ухвали слідчого судді за місцем проживання ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , проведено обшук, в ході якого вилучено речі та документи на відшукання яких слідчим суддею прямо не надано дозвіл, а саме грошові кошти у сумі 37 800 (тридцять сім тисяч вісімсот) доларів США.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі Іатрідіс проти Греції [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі Антріш проти Франції , від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та Кушоглу проти Болгарії , заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі Спорронг та Льонрот проти Швеції , пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі Джеймс та інші проти Сполученого Королівства , n. 50, Series A N 98).
У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
Однак, зазначені вимоги закону при зверненні з клопотанням прокурор не дотримався.
Так, з матеріалів клопотання прокурора вбачається, що на даний час органом досудового розслідування перевіряється причетність ОСОБА_6 до розслідуваних злочинів, у зв`язку з чим існує необхідність збереження речових доказів, які є тимчасово вилученим майном.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Проте під час судового розгляду встановлено, що вилучені грошові кошти у сумі 37 800 (тридцять сім тисяч вісімсот) доларів США за адресою: АДРЕСА_1 , належать третій особі, а саме ОСОБА_8 , які були надані останнім в позику ОСОБА_9 , що підтверджується договором позики (грошових коштів в еквівалентій іноземній валюті) від 19 лютого 2019 року, сума позики за яким становить 1088000, 00 грн., що становить 40 000 доларів США.
Посилаючись у клопотанні на необхідність накладення арешту на вилучені грошові кошти, прокурор повинен був зазначити, яке відношення зазначена особа має до вчиненого кримінального правопорушення.
Згідно положень ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до вимог ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
Виходячи з положень наведених норм права, майно, яке, на переконання органу досудового розслідування, має одну або декілька ознак наведених в ст. 98 КПК України може набути статусу речового доказу за рішенням слідчого або прокурора.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 110 КПК України, рішення слідчого, прокурора приймаються у формі постанови.
Жодних об`єктивних даних, які б підтверджували, що вилучені грошові кошти, були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, отримані внаслідок вчинення кримінального правопорушення, слідчий суддя з наданих до суду матеріалів провадження не вбачає.
Прокурором, який звернувся до суду з клопотанням про арешт майна, не вказано, у який спосіб та для з`ясування яких обставин, що мають значення у даному кримінальному провадженні можливе використання у якості речових доказів грошових коштів, на арешті яких останній наполягає.
За вказаних обставин версія органу досудового розслідування, що майно на арешті якого прокурор наполягає відповідає ознакам визначених ст. 98 КПК України, тобто відповідає критеріям речових доказів у кримінальному провадженні № 0000123, належним чином не досліджена та не підтверджена допустимими в розумінні ст. 86 КПК України доказами, а спростована наданими доказами в обґрунтування скасування арешту майна.
Враховуючи, що з моменту проведення обшуку та зверненням з даним клопотанням дло слідчого судді до моменту винесення судового рішення, пройшов тривалий проміжок часу, сторона обвинувачення не довела будь-яку причетність, як і судовому засіданні прокурором також не було надано жодних доказів на підтвердження причетності ОСОБА_8 , до вчиненого кримінального правопорушення, кошти якого були вилучені під час проведення обшуку за місцем проживання підозрюваного ОСОБА_6 , , впротивагу якому стороною захисту дані доводи спростовано наданим матеріалами в обгрнтування заперечень щодо вимог клопотання про скасування арешту.
За таких обставин слідчий суддя приходить до висновку, що прокурором не було доведено необхідність накладення арешту на майно, з метою збереження речових доказів, не вказано, у який спосіб та для з`ясування яких обставин, що мають значення у даному кримінальному провадженні можливе використання майна, на арешті якого останній наполягає як не доведено необхідності накладення арешту на майно з метою конфіскації майна, враховуючи, що процесуальний статус ОСОБА_8 в рамках вказаного кримінального провадження не визначено.
Прокурор в клопотанні, в порушення ст. ст. 171, 173 КПК України, не оцінив розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для його власника.
Вказане свідчить про відсутність правових підстав для накладення арешту на майно, на які посилається прокурор, оскільки прокурором не надано доказів на підтвердження вказаних обставин, з якими законодавець пов`язує арешт майна, а за наявних матеріалів дане твердження ґрунтується на припущеннях.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 26, 98, 100, 107, 117, 131, 132, 171173, 309 КПК України, слідчий суддя,-

У Х В А Л И В:
У задоволенні клопотання прокурора другого відділу процесуального керівництва Другого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України ОСОБА_5 про арешт тимчасово вилученого майна в рамках кримінального провадження № 0000123 від 22.01.2018 відмовити.

Ухвала про накладення арешту/відмову у ньому може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1