печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2019 року слідчий суддя Печерського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Печерського районного суду міста Києва клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №6 м. Києва юриста 1 класу ОСОБА_3 , у кримінальному провадженні № 0005642 від 08.11.2017, про накладення арешту на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В :

13.09.2019 у провадження слідчого судді Печерського районного суду м. Києва надійшло клопотання прокуратури №6 м. Києва юриста 1 класу ОСОБА_3 , у кримінальному провадженні № 0005642 від 08.11.2017, про накладення арешту на нерухоме майно, зокрема на житлове приміщення квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №000) право власності зареєстровано за ОСОБА_4 .

Згідно з нормою ч. 4 ст. 107 КПК України, фіксація під час розгляду клопотання слідчим суддею за допомогою технічних засобів не здійснювалась.

16 вересня 2019 року, до початку розгляду клопотання, стороною кримінального провадження, прокурором було подане клопотання про розгляд клопотання у його відсутність, також, слідчий у заяві зазначено, що клопотання підтримує в повному обсязі, із підстав, наведених у ньому та просить слідчого суддю задовольнити вказане клопотання.
На підставі ч. 2 ст. 172 КПК України, клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.
Частиною 1 статті 172 КПК України передбачено окрім іншого, що неприбуття слідчого, прокурора у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.
У відповідності до положень ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.
Зважаючи на ці положення закону та враховуючи принцип диспозитивності, суд визнав можливим прийняти рішення по суті клопотання у відсутність не з`явившихся осіб, оскільки їх не прибуття не перешкоджає розгляду клопотання на підставі наданих доказів.
Вивчивши клопотання та докази, якими обґрунтовується клопотання, надходжу до наступних висновків.
В провадженні слідчого відділу Печерського управління ГУ Національної поліції в місті Києві, розглянувши матеріали досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0005642 від 08.11.2017 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.190 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що група невстановлених досудовим розслідуванням осіб, перебуваючи у невстановлених місці, з метою вчинення корисного, умисного кримінального правопорушення, а саме заволодіння шляхом обману чужим майном двокімнатною квартирою АДРЕСА_1 , та на праві приватної власності зареєстрована на ОСОБА_5 , (відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.06.1999 року).

Під час проведення досудового розслідування встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 15.07.1993 року, ОСОБА_6 та його син ОСОБА_5 приватизували в рівних долях двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

Після чого, 02.09.1996 року, ОСОБА_6 помер, у зв`язку з цим відповідно до свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 22.06.1999 року, єдиним власником квартири АДРЕСА_2 став його син ОСОБА_5 , який проживає за межами України.

Вході проведення досудового розслідування встановлено, що, відповідно до договору купівліпродажу квартири, від 28.11.2008 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 - ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), який мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , здійснив продаж квартири АДРЕСА_2 на ОСОБА_8 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ), який проживає за адресою: АДРЕСА_4 .

Після чого, відповідно до договору купівліпродажу квартири, від 30.12.2016 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 паспорт Серії НОМЕР_3 ), який проживає за адресою: АДРЕСА_4 , здійснив продаж квартири АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_10 . ІНФОРМАЦІЯ_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , паспорт серії НОМЕР_5 ), яка мешкає за адресою: АДРЕСА_5 , та яка в подальшому відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 19.01.2017 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11 , здійснила продаж квартири АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( ідентифікаційний номер НОМЕР_6 ), який проживає за адресою: АДРЕСА_6 .

Крім того, під час досудового розслідування вказаного кримінального правопорушення допитано в якості свідка ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка пояснила, що у зв`язку з тим, що її син ОСОБА_5 , 1980 р.н. з находиться за межами України, та тому що він тяжко захворів і не може брати участі у проведенні слідчих дій, вона діючи на підставі довіреності від 20.08.2011 року, яка видана приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_13 представляє його інтереси.

04.11.2017 року, приблизно о 10:00 год., ОСОБА_12 приїхала за адресою: АДРЕСА_7 у зв`язку з тим щоб перевірити квартиру АДРЕСА_8 , яка належить по праву власності відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.06.1999 року її синові ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Піднявшись на другий поверх будинку АДРЕСА_7 вона побачила табличку з надписом «Адвокат ОСОБА_14 », також на вказаній табличці знаходились номери телефонів вказаного адвоката. Після чого, ОСОБА_12 виявила, що квартира обладнана сигналізацією та замки у вхідних дверях зміненні. Зателефонувавши на один із вказаних на табличці телефонів вона почула як слухавку підняла жінка. Представившись ОСОБА_12 запитала в неї на якій підставі вона знаходилась в приміщенні квартири та хто її туди в пустив, але жінка відмовилась будь що пояснювати.

Через декілька днів ОСОБА_12 дізналась, що адвокату ОСОБА_14 , квартиру її сина здавав ОСОБА_4 , який наданий час є власником вказаної квартири.

Після чого, ОСОБА_12 почала виясняти, яким чином ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_2 та дізналась, що вказану квартиру йому 19.01.2017 року, продала ОСОБА_15 , яка в свою чергу 30.12.2016 року придбала її у ОСОБА_8 , яка як її стало відомо придбав її 28.11.2008 року у кого саме ОСОБА_12 не відомо.

Хто міг продати квартиру їй не відомо, так як з 1999 року остаточним власником квартири після смерті її чоловіка ОСОБА_6 є її син ОСОБА_5 , який не здійснював продаж належної йому квартири АДРЕСА_2 та на даний час має у своїй власності оригінал технічного паспорту на вказану квартиру.

Згідно інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_4 .

Враховуючи викладене вище, квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №000) є предметом кримінального правопорушення в розумінні ст. 98 КПК України та постановою прокурора від 10.08.2018 у вказаному провадженні визнана речовим доказом.

Прокурор вказує, що з метою збереження майна, на яке спрямоване кримінальне правопорушення, попередження його подальшого відчуження та збереження речових доказів.

Статтею 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: забезпечення речових доказів.
Згідно ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 КПК України); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Так, слідчим суддею встановлено, що 02.11.2018 нерухоме майно, зокрема на житлове приміщення квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №000) право власності зареєстровано за ОСОБА_4 постановою прокурора Київської місцевої прокуратури №6 м. Києва юрист 1 класу ОСОБА_3 визнано речовим доказом.

Прокурором доведено, що вказане майно могло бути набуто кримінально протиправним шляхом та отримано внаслідок вчинення кримінального правопорушення, тобто відповідає критеріям визначеним ст. 98 КПК України, та у випадку не накладення арешту на вказане майно, це може призвести до подальшого відчуження або до інших наслідків, які можуть перешкоджати досудовому розслідуванню.

За викладених обставин, враховуючи правове обґрунтування клопотання, яке відповідає положенням ст. ст. 170-173 КПК України, приходжу до переконання, що клопотання слідчого про накладення арешту на майно підлягає задоволенню з метою збереження речових доказів, задля забезпечення дієвості та об`єктивності розслідування у вказаному кримінальному провадженні, оскільки незастосування арешту може призвести до відчуження майна.

Приходячи до такого висновку, слідчий суддя враховує й те, що в даному випадку обмеження права власності є розумним і співрозмірним завданням кримінального провадження та обставини кримінального провадження станом на час прийняття рішення вимагають вжиття такого методу державного регулювання як накладення арешту. При цьому, доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження слідчим суддею не встановлено.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 107, 131, 132, 170173, 309 КПК України, слідчий суддя,-

У Х В А Л И В :

Клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №6 м. Києва юриста 1 класу ОСОБА_3 , у кримінальному провадженні № 0005642 від 08.11.2017, про накладення арешту на нерухоме майно задовольнити.

Накласти арешт на на нерухоме майно, зокрема на житлове приміщення квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №000) право власності зареєстровано за ОСОБА_4 .

Підозрюваний, його захисник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Ухвала про накладення арешту може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1