Житомирський апеляційний суд
Категорія ст. 537 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2019 року колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю
секретаря: ОСОБА_5

прокурора: ОСОБА_6
захисника: ОСОБА_7
засудженого: ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 07 серпня 2019 року, якою відмовлено в задоволенні його клопотання про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке та зарахування відбутого покарання у строк покарання,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 07 серпня 2019 року було відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_8 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке та зарахування відбутого покарання у строк покарання.

Суд мотивував своє рішення тим, що норми чинного Кримінального кодексу України не передбачають заміну довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 не погоджується з прийнятим рішенням, і як вбачається зі змісту апеляційної скарги, просить скасувати ухвалу суду та замінити йому покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк з урахуванням уже відбутого ним терміну, а також зарахувати відбуте покарання у строк покарання.

Зазначає, що він відбуває покарання у виді позбавлення волі вже 22 роки.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує на те, що кримінальне процесуальне законодавство України повинно застосовуватися судом з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, зокрема і рішень Європейського суду з прав людини у справі «Петухов проти України» від 12.03.2019 року.

Посилаючись на норми законодавства України та практику Європейського суду з прав людини, засуджений стверджує, що у суду першої інстанції були усі підстави для задоволення клопотання про заміну йому покарання.

Заслухавши доповідача, пояснення засудженого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, заперечення прокурора на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали провадження відповідно до вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що вироком Донецького обласного суду від 04.09.1998 року ОСОБА_8 був засуджений за ст. ст. 222 ч.1, 141 ч.3, 142 ч.3, 69, 19, 17, 190-1, 17,19, 93 п.п. «а,і», 19, 93 п. «а, з, і», 42 КК України до смертної кари з конфіскацією всього майна, що є його власністю.

21.10.1999 року ухвалою Верховного Суду України вказаний вирок суду щодо ОСОБА_8 було залишено без змін.

Рішенням Конституційного суду України від 29.12.1999 року у справі №1-33/99 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ст.24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кодексу 1960 р., які передбачали смертну кару як вид покарання.

23.06.2000 року ухвалою судової колегії в кримінальних справах Донецького обласного суду смертна кара ОСОБА_8 замінена на довічне позбавлення волі.

Статтею 51 КК України встановлені види покарань, з яких покарання у виді позбавлення волі на певний строк (п.11 ч.1 ст.51 КК України) і довічне позбавлення волі, тобто безстрокове покарання (п.12 ч.1 ст.51 КК України) є різними видами покарань.

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11) покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.

Посилання в апеляційній скарзі засудженого ОСОБА_8 на те, що підставою його звернення до суду була наявність рішення ЄСПЛ у справі «Пєтухов проти України (№2)», відповідно до якого довічне позбавлення волі у тому виді, що існує в Україні, є жорстоким поводженням, та його застосування суперечить нормам Конвенції з прав людини, суд не вважає переконливими та такими, що дають підстави для визнання ухвали суду незаконною.

Так, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц (п. 36) звернула увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України», яке поки що не набуло статусу остаточного, відповідно до ст. 44 розділу 2 Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст.3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (194).

З урахуванням наведеного колегія суддів зазначає, що в національному законодавстві України відсутній механізм перегляду довічних вироків, на теперішній час в України існує тільки інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, згідно якого актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком не менше 25 років.

На думку колегії суддів, місцевий суд всебічно та повно дослідив матеріали кримінального провадження, проаналізував нормативну базу законодавства України, практику Європейського суду з прав людини, в результаті чого дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким поширюється лише на покарання у виді позбавлення волі на певний строк і до покарання у виді довічного позбавлення волі не може бути застосована, і колегія суддів погоджується з цим.

Крім того, порушуючи питання про скасування ухвали суду, засуджений ОСОБА_8 не навів конкретних фактів порушення судом його прав та законних інтересів, а обмежився перерахуванням та декларуванням норм права, в тому числі міжнародного, які порушені не були.

За таких обставин доводи засудженого ОСОБА_8 в апеляційній скарзі про незаконність ухвали суду першої інстанції є безпідставними, а рішення суду є обґрунтованим і скасуванню або зміні не підлягає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405 407, 418 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 07 серпня 2019 року, якою відмовлено в задоволенні його клопотання про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке та зарахування відбутого покарання у строк покарання - без змін.

Ухвала є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: