Справа № 299/3778/16-к
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

08.04.2019 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі суддів:
ОСОБА_1 (головуючої),
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника - адвоката ОСОБА_8 , розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №11-кп/4806/473/19 ( ЄРДР за №00010186 від 23.12.2014 ) за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора Виноградівського відділу Берегівської місцевої прокуратури ОСОБА_9 на вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 02 листопада 2017 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ст. 128 КК України.
Цим вироком:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , з середньою спеціальною освітою, непрацюючий, не судимий
визнаний винуватим і йому призначено покарання за
за ч.2 ст. 125 КК України - два роки обмеження волі;
за ст. 128 КК України - один рік обмеження волі.
На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді обмеження волі строком на два роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання, якщо він протягом іспитового строку в один рік не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки, передбачені п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
Згідно вироку, ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень за таких обставин. Так, 22 грудня 2014 року приблизно о 19.00, перебуваючи у приміщенні кухні Чорнотисівського дошкільного навчального закладу на вул. Ірхи, 1 «А» у с. Чорнотисів Виноградівського району Закарпатської області, діючи умисно, на ґрунті неприязних відносин, наніс ОСОБА_6 один удар кулаком в обличчя, заподіявши потерпілому легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Також, ОСОБА_7 22 грудня 2014 року приблизно о 19.00, перебуваючи у приміщенні кухні Чорнотисівського дошкільного навчального закладу на вул. Ірхи, 1 «А» у с. Чорнотисів Виноградівського району Закарпатської області, діючи необережно, на ґрунті неприязних відносин, внаслідок злочинної недбалості, не передбачивши можливості настання наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити, умисно з метою спричинення тілесних ушкоджень наніс ОСОБА_6 один удар кулаком в обличчя, у результаті чого потерпілий впав на підлогу приміщення кухні, отримавши середнього ступеню тяжкості тілесні ушкодження у виді закритого перелому зовнішньої кісточки правої малогомілкової кістки та закритого перелому внутрішньої кісточки правого гомілково-ступеневого суглобу.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 02.11.2017 скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Вказує, що отримав тілесні ушкодження від ОСОБА_6 , який наніс йому удар викруткою по лівому зап`ястю, притиснув його до стіни у приміщенні Чорнотисівського ДНЗ, а він лише відштовхнув потерпілого, після чого вийшов з приміщення кухні та попрямував до сільської амбулаторії, де йому надали допомогу та поставили діагноз. Зазначає, що разом з ним були свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , про наявність яких він вказував слідчому під час допиту, а в суді звертався з письмовим клопотанням про їх допит, однак йому безпідставно було відмовлено в задоволенні цього клопотання. В його діях є всі ознаки необхідної оборони, а тому такі дії не можуть бути визнані злочином. Вказує також на те, що заявляв клопотання про надання для ознайомлення матеріалів кримінального провадження та про залучення до розгляду захисника, однак такі клопотання були проігноровані судом першої інстанції. Зазначає, що не отримував повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, як і копію обвинувального акту разом з реєстром матеріалів досудового розслідування, а лише підписав певні документи на прохання слідчого, який запевнив, що кримінальне провадження буде закрито. Просить врахувати, що неодноразово подавав в усній та письмовій формі клопотання про наявність підстав для повернення обвинувального акту прокурору. Зазначені обставини, на його думку свідчать про порушення вимог ст. 293 КПК України, оскільки обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування вперше побачив 13.03.2017, у приміщенні Виноградівського районного суду. В даному випадку порушено принципи верховенства права, законності, поваги до людської гідності, змагальності сторін. Вказує на практику Європейського суду з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008, відповідно до вимог якої звернено увагу на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню обвинувачення особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Надання повної детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення, а також про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду. Обвинувальний акт, складений щодо нього не відповідає вимогам КПК України, оскільки в ньому є більше інформації про підозрюваного та потерпілого, ніж визначено законодавством, зміст обвинувального акту не містить посилання на дати редакції статей Закону України про кримінальну відповідальність, не містить відтисків печаток установ, працівники якої його затвердили та склали, а тому він не набув статус офіційного документу, не містить чітке формулювання обвинувачення, оскільки в ньому є скорочення певних медичних термінів, злочин, передбачений ст. 128 КК України є необережним, але в акті зазначено про вчинення такого - умисно. Крім того, в реєстрі матеріалів досудового розслідування немає інформації про застосування заходу забезпечення кримінального провадження під час досудового розслідування тимчасового доступу до речей та документів на підставі ухвали слідчого судді Виноградівського районного суду від 07.09.2016, що являється порушенням процесуальної норми. В порушення вимог ст. 293 КПК України, відповідно до якої одночасно з переданням обвинувального акту до суду прокурор зобов`язаний під розписку надати його копію підозрюваному, його захиснику, законному представнику, так як обвинувальний акт складено та затверджено прокурором 16.12.2016, розписка про отримання копії обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування також датована 16.12.2016, однак супровідний лист про направлення до суду обвинувального акту містить дату 27.12.2016. Під час досудового розслідування допитувались також інші свідки події, які по невідомим причинам не були допитані судом першої інстанції, тобто допущена неповнота судового розгляду. Не погоджується з рішенням суду в частині призначеного покарання та визначеним іспитовим строком , оскільки працює за кордоном, утримує сім`ю, в тому числі малолітню внучку, що в свою чергу позбавить права на нормальний соціальний розвиток членів його сім`ї. В обвинувальному вироку не має даних про скасування заходу забезпечення кримінального провадження, даних про його сімейний стан, освіту, редакцію Закону про кримінальну відповідальність, що передбачає кримінальне правопорушення. Звертає увагу на необхідність врахування практики Верховного Суду України, зокрема, згідно Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.1997 «Про посилення судового захисту прав та свобод людини і громадянина» де вказано, що вся діяльність повинна бути підпорядкована захисту прав та свобод людини і громадянина. У стадії віддання обвинуваченого до суду і в стадії судового розгляду суди повинні з`ясовувати, чи було виконано під час попереднього розслідування справи вимоги процесуального закону, чи не були порушені права підозрюваного, обвинуваченого при затриманні, арешті, проведенні обшуку та чи не були обмежені права потерпілих та інших учасників кримінального процесу.
Зазначає, що право на захист є однією з основних засад судочинства, важливою гарантією об`єктивного розгляду справи та запобіганню притягнення до кримінальної відповідальності невинуватих осіб. Вказує на рішення Конституційного Суду України № 23-рп/2009 від 30.09.2009, в якому визначено, що конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина і в цьому полягає його соціальна значимість. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. При цьому, у передбачених законом випадках, зокрема, для захисту прав і свобод дітей, неповнолітніх та для захисту від обвинувачення, відповідні державні органи, їх посадові та службові особи під час здійснення своїх повноважень зобов`язані забезпечити надання зазначеним особам необхідної правової допомоги. Право на правову допомогу-гарантоване державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Також, обвинувачений ОСОБА_7 подав до суду клопотання, в якому просить закрити кримінальне провадження про його обвинувачення за ч.1 ст.125, ст. 128 КК України, у зв`язку із закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

В апеляційній скарзі прокурор Виноградівського відділу Берегівської місцевої прокуратури просить вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 02.11.2017 змінити, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та виключити з мотивувальної частини вироку твердження суду «умисними» при формулюванні обвинувачення ОСОБА_7 за ст. 128 КК України. Вважає, що суд першої інстанції в повній мірі з`ясував обставини, встановлені під час кримінального провадження та здійснив перевірку їх доказами, дав їм належну оцінку відповідно до вимог ст. 94 КПК України, однак при формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, суд не вірно вказав форму вини кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_7 . Зазначає, що суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 128 КК України характеризується виною у формі необережності, а тому суд першої інстанції неправильно вказав про наявність умисних дій в діянія ОСОБА_7 щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України. З врахуванням наведеного, твердження суду «умисними» не відповідає матеріалам судового провадження та підлягає виключенню з об`єму обвинувачення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, доводи обвинуваченого та його захисника на підтримання апеляційної скарги, прокурора, який частково підтримав апеляційні скарги та просив вирок скасувати, а кримінальне провадження призначити на новий судовий розгляд, потерпілого, який просив вирок залишити без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи сторін, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги обвинуваченого та прокурора підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Апеляційний суд вважає, що заслуговують на увагу доводи апелянта ОСОБА_7 про те, що вирок ухвалений з порушенням норм процесуального права та неправильним затосуванням норм матеріального закону, а тому є необгрунтованим.

Так, із встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження та зазначеного у вироку формулювання обвинувачення не вбачається однозначного висновку суду першої інстанції щодо форми вини ОСОБА_7 по відношенню до вчиненого ним діяння. В одному випадку суд вказав, що ОСОБА_7 наніс удар потерпілому умисно, а в іншому випадку зазначив про необережне вчинення винним відповідних дій. Такі суперечності були допущені і в обвинувальному акті та судом першої інстанції не були усунуті.
Крім того, зі змісту вироку можна дійти висновку, що по відношенню до потерпілого ОСОБА_6 обвинувачений ОСОБА_7 вчинив декілька протиправних дій (нанесення ударів), хоча доказами кримінального провадження підтверджується нанесення одного удару, який спричинив різні за тяжкістю наслідки, що викликає зауваження щодо кваліфікації за ч. 2 ст. 125 та ст. 128 КК України та встановлення фактичних обставин(за показаннями свідків, обвинувачений наносив неодноразово тілесні ушкодження). Водночас, не була перевірена версія обвинуваченого про те, що він захищався він нападу на нього потерпілого, який вдарив його викруткою по руці, через що він звертався за медичною допомогою.
З урахуванням цього, апеляційний суд також бере до уваги апеляційне твердження ОСОБА_7 , що обвинувальний акт не відповідає вимогам КПК України, оскільки обвинувачення є незрозуміле.
Окрім того, як було встановлено органом досудового розслідування, що і підтверджено у суді, ОСОБА_7 вчинив правопорушення будучи сільським головою. В апеляційному суд він ствердив що його прихід до Чорнотисівського дошкільного навчального закладу був пов`язаний з перевіркою роботи працівників цього закладу, через що і стався конфлікт.
Глава 37 КПК України передбачає порядок кримінального провадження щодо окремої категорії осіб, у перелік яких входить сільський голова.
Відповідно до ч. 1 п.1 ст. 481 КПК України, письмове повідомлення про підозру здійснюється:
1) адвокату, депутату місцевої ради, депутату Верховної Ради Автономної Республіки Крим, сільському, селищному, міському голові - Генеральним прокурором, його заступником, керівником регіональної прокуратури в межах його повноважень
Підозра ОСОБА_7 , який вчинив кримінальне правопорушення будучи сільським головою, не була вручена ні Генеральним прокурором, ні його заступником, ні керівником регіональної прокурартури ( Прокурором Закарпатської області).
Твердження обвинуваченого, що під час досудового розслідування було порушено його право на захист, заслуговує на увагу, оскільки встановлено, що підозра ОСОБА_7 повноважним прокурором не вручена, а обвинувальний акт не містить викладу фактичних обставин відповідно до кваліфікації діянь з урахуванням положень ст. 91 КПК України.
Згідно з ч.2 ст. 91 КПК України доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження та покладається на слідчого, прокурора.

Пунктом першим частини третьої статті 42 КПК України передбачено, що підозрюваний, обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують.
Виклад всіх обставин, що підлягають доказуванню згідно зі ст. 91 КПК України, як їх вважають установленими слідчий, прокурор, правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, формулювання обвинувачення, обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання, розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, відповідно до ч. 4 ст. 110 і ч.2 ст. 291 КПК України, мають міститися в обвинувальному акті процесуальному рішенні, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і завершує досудове розслідування.

Відповідно до п. 13 ч.1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Формулювання обвинувачення повинно складатись з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого в його вчиненні, форму вини, мотив і мету вчинення кримінального правопорушення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчинення кримінального правопорушення, і ґрунтуватися на обставинах, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив, мету його вчинення, факти, які впливають на ступінь його тяжкості, тощо.
Правова кваліфікація дій особи повинна містити в собі не тільки посилання на окрему статтю (частину статті) кримінального закону, але і точне формулювання об`єктивної сторони кримінального правопорушення, його кваліфікуючих ознак.

Правильне відображення в обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, виражених у формулюванні обвинувачення, але і для реалізації права обвинуваченого на захист та для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді.

Перевірка відповідності обвинувального акта вимогам КПК України і прийняття, в залежності від встановленого відповідного рішення згідно зі ст. 314 цього Кодексу, віднесено до компетенції суду першої інстанції на стадії підготовчого провадження. Після отримання обвинувального акта суд призначає і проводить підготовче судове засідання, в якому, в разі, якщо обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, має прийняти рішення про повернення його прокурору.
Згідно з ч.1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, а отже і в межах викладу фактичних обставин кримінального правопорушення.

У разі ухвалення вироку, на суд, згідно зі ст. 374 КПК України, покладається формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, або пред`явленого особі і визнаного недоведеним, зазначення мотивів прийнятих рішень, доказів на підтвердження встановлених судом обставин, мотиви неврахування окремих доказів тощо.

Без дослідження судом фактичних обставин кримінального правопорушення виконання цього припису є неможливим. А таке дослідження суд, відповідно до ст. 337 КПК України, здійснює в межах, установлених на стадії досудового розслідування і викладених слідчим в обвинувальному акті.

Зазначені вимоги кримінального процесуального закону слідчим, прокурором і судом першої інстанції не дотримані.

Висуваючи ОСОБА_7 обвинувачення за ст. 128 КК України, орган слідства у формулюванні обвинувачення вказав про умисність дій ОСОБА_7 та під час судового розгляду прокурор не змінив це обвинувачення, а суд, в свою чергу, не перевірив належним чином чи обвинувальний акт відповідає вимогам п.5 ч.2 ст. 291 КПК України.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.
Оскільки була порушена процедура кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , на що не звернув увагу суд першої інстанції, через що і сам допустив порушення норм процесуального закону, тому судове рішення не можна вважати законним та обгрунтованим і з цих підстав.
Відповідно до ст. 409, ч.1 ст. 412 КПК України встановлення таких порушень кримінального процесуального закону при розгляді справи в суді апеляційної інстанції утворює підставу для скасування вироку.

Відповідно до ч.2 ст. 415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

З огляду на це правило вирішувати всі інші питання, зазначені в апеляційних скаргах, як такі, що стосуються доведеності чи недоведеності обвинувачення, оцінки доказів, переваги одних доказів над іншими, у цій ухвалі апеляційний суд не вправі. З цих же підстав апеляційний суд не бере до уваги письмові заперечення на апеляційну скаргу, подані потерпілим під час судового засідання.

З урахуванням викладеного, також і прохання ОСОБА_7 про закриття провадження в справі не може бути вирішено апеляційним судом.
Апеляційний суд приходить до висновку, що суд допустив такі істотні порушення вимог КПК України, які перешкодили йому ухвалити законне та обгрунтоване рішення, тому вирок підлягає скасуванню на підставі ч.1 ст. 409 КПК України та призначенню кримінального провадження на новий судовий розгляд в порядку глави ІУ КПК України.
З огляду на те, що запобіжний захід щодо ОСОБА_7 за оскарженим вироком не застосовувався, питання про нього апеляційний суд не обговорює і не вирішує.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора Виноградівського відділу Берегівської місцевої прокуратури ОСОБА_9 - задовольнити частково.
Вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 02 листопада 2017 року щодо ОСОБА_7 - скасувати, призначити новий розгляд у суді першої інстанції зі стадії підготовчого провадження.
Ухвала касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: