УХВАЛА
Досудовим розслідуванням встановлено, що невстановлені особи протягом вересня 2019 року внесли в документи, які відповідно до закону подаються для проведення державної реєстрації юридичної особи завідомо неправдиві відомості, а також умисно подали їх для проведення такої реєстрації, що призвело до зміни відомостей в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб відносно понад 200 суб`єктів господарювання, в тому числі ТОВ «ПРОКСІТЕХНОТОРГ» (42871215).
Використовуючи реквізити створених підконтрольних суб`єктів підприємницької діяльності, відкриваючи для забезпечення злочинної діяльності та в подальшому використовуючи банківські рахунки в банківських установах, зазначені особи отримують готівкові кошти, які передають представникам реального сектору економіки. Для прикриття незаконної діяльності формуються та реєструються видаткові та податкові накладні по відображенню фіктивних оборудок, тобто до офіційних документів вносяться завідомо неправдиві дані про нібито проведенні фінансово-господарські операції. Тим самим створюються документи «прикриття», що в подальшому призводить до штучного завищення податкового кредиту та валових витрат суб`єктів підприємницької діяльності реального сектору економіки, з метою умисного ухилення від сплати податків.
Шляхом аналізу діяльності вищезазначених підприємств встановлено, що вони створені без мети зайняття підприємницькою діяльністю та використовуються лише з метою штучного формування податкового кредиту з ПДВ підприємствам реального сектору економіки та підконтрольним підприємствам, шляхом реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Вказане свідчить про нереальність проведених ТОВ «ПРОКСІТЕХНОТОРГ» вищевказаних господарських операцій з метою безпідставного формування податкового кредиту з податку на додану вартість та «конвертування» грошових коштів для підприємств контрагентів.
Так, суми ПДВ за порядком функціонування системи електронного адміністрування обліковується як сума ліміту, на яку можливо зареєструвати податкові накладні без внесення коштів, тобто така сума фактично, на теперішній час має статус активу і відповідно є майном підприємства, а завданням арешту майна є запобігання можливості його використання, перетворення (майна).
Крім того, арешт на суму ліміту ПДВ в системі електронного адміністрування ПДВ вищезазначених підприємств, на яку можливо зареєструвати податкові накладні призведе до упередження спричинення збитків державі.
Належність ліміту до активів підприємств (в частині сум податкового кредиту з податку на додану вартість (отриманих податкових накладних) підтверджується також пунктами 5,12 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку №10 «Дебіторська заборгованість» (затверджене наказом Міністерства фінансів України від 08.10.1999 №237 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.10.1999 за №7258/4018), де зазначено, що дебіторська заборгованість визнається активом, якщо існує ймовірність отримання підприємством майбутніх економічних вигод та може бути достовірно визначена її сума, зокрема, дебіторська заборгованість за розрахунками з бюджетом включає переплату за податками і зборами.
Заступник начальника 2-го відділу розслідування кримінальних проваджень СУ ФР ГУ ДФС у Запорізькій області ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився.
З метою забезпечення арешту майна, клопотання про арешт вказаного майна, було розглянуто без повідомлення власника майна, що відповідає положенню ч. 2 ст. 172 КПК України.
За таких обставин, слідчий суддя вважав за можливе розглянути клопотання за відсутності учасників процесу, без проведення фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів.
Вивчивши матеріали клопотання, перевіривши надані докази в його обґрунтування, слідчий суддя встановив наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведене, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
Положеннями ч. 10 ст. 170 КПК України визначено, що арешт може бути накладений у встановленому КПК України порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі на кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках, чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
Проте, сума ліміту ПДВ не є ані активами підприємства, ані рухомим чи нерухомим майном, ані грошима, ані коштами та цінностями, ані видатковими операціями, ані майновими чи корпоративними правами, ані цінними паперами. Сума ліміту ПДВ не перебуває на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах.
Отже, суми ліміту ПДВ не мають ознак переліку майна, яке визначено в ч. 10 ст. 170 КПК України, мають абстрактне вираження, а тому на них не може бути накладений арешт.
Фактично ліміт ПДВ є обсягом податку, а податок відповідно до норм чинного податкового, цивільного, господарського законодавства не є майном чи активом підприємства, а відноситься до категорії зобов`язань.
Арешт суми ПДВ в системі електронного адміністрування ПДВ (ліміту ПДВ) зазначеною нормою КПК України не передбачений, як не передбачено і можливості накладення арешту на кошти, які знаходяться на електронному рахунку платника ПДВ.
Це випливає не тільки із положень ч. 10 ст. 170 КПК України, а і з того, що арешт суми ПДВ в системі електронного адміністрування ПДВ (ліміту ПДВ) фактично унеможливить перерахування платником податку коштів з власного поточного рахунку в сумах, необхідних для збільшення розміру суми, на яку платник податку має право зареєструвати податкові накладні та/або розрахунки коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН), а також у сумах, недостатніх для сплати до бюджету узгоджених податкових зобов`язань з цього податку.
Отже, органом досудового розслідування було внесено клопотання про арешт майна, на яке законом не передбачено можливості його арешту.
Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Вищевказаних вимог закону слідчий та прокурор, який вніс клопотання про арешт майна, не дотрималися.
Зокрема, слідчий у клопотанні, хоча і визначив метою накладення арешту забезпечення збереження речових доказів, однак таку мету арешту суми ПДВ в системі електронного адміністрування ПДВ (ліміту ПДВ) він не довів, оскільки зазначені суми ПДВ не є матеріальними об`єктами в розумінні ст. 98 КПК України, тобто не можуть бути речовими доказами у кримінальному провадженні, виходячи з того, що вони мають адміністративно-правову природу та існують виключно в межах адміністративних правовідносин між платником і органом ДФС.
Крім цього, п. 5 ч. 2 ст. 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен врахувати розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Пункт 1 ч. 2 ст. 173 КПК України зобов`язує слідчого суддю при вирішенні питання про арешт враховувати правову підставу для арешту майна.
Враховуючи те, що передбачені ст. 170 КПК України підстави для накладання арешту на майно відсутні, слідчий суддя доходить висновку про відмову в задоволенні клопотання слідчого.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 98, 131, 170173 КПК України, слідчий суддя
У задоволенні клопотання заступника начальника 2-го відділу розслідування кримінальних проваджень СУ ФР ГУ ДФС у Запорізькій області ОСОБА_3 про арешт майна відмовити.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення, а підозрюваним в цей же строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Слідчий суддя ОСОБА_1