Справа № 204/4342/19
Провадження № 1-в/204/889/19
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2019 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді: ОСОБА_1

за участю секретаря: ОСОБА_2

за участю прокурора: ОСОБА_3 ,

за участю захисника: ОСОБА_4 ,

за участю представника установи: ОСОБА_5 ,

засудженого: ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі, справу за клопотанням засудженого ОСОБА_7 щодо звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку на підставі ст.80 КК України, про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на позбавлення волі та звільнення від відбуття покарання, -

В С Т А Н О В И В:
В червні 2019 року до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшло клопотання засудженого ОСОБА_6 щодо звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку на підставі ст.80 КК України, про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на позбавлення волі та звільнення від відбуття покарання. В обґрунтування свого клопотання засуджений ОСОБА_6 зазначив, що він засуджений до довічного позбавлення волі вироком Полтавського апеляційного суду від 18 лютого 2002 року. Ухвалою Верховного суду України від 04.07.2019 року вирок залишений без змін. На теперішній час він відбув 18 років 3 місяці від початку строку з 06.03.2002 року в умовах тримання максимального рівня безпеки. Подальше своє утримання під вартою вважає таким, що порушує ст.24 Конституції України. Посилаючись на п.5 ч.1 ст.80 КК України, просив суд звільнити його від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку на підставі ст.80 КК України, про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на позбавлення волі та звільнення від відбуття покарання.

В судовому засіданні ОСОБА_6 підтримав подане клопотання щодо звільнення від відбування покарання на підставі ст.80 КК України, просив задовольнити, а також надав клопотання про заміну йому довічного ув`язнення на певний строк та про заміну його покарання на більш м`яке з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк. В обгрутнування, в клопотанні зазначив, що подальше його тримання під вартою вважає таким, що порушує ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Засуджений звертає увагу, що він не звертається з клопотанням саме про звільнення його умовно-достроково, або про заміну покарання на більш м`яке, в порядку ст.ст. 81, 82, 87 КК України. Підставою його звернення є ст. 49 та п. 5 ст. 80 КК України щодо застосування до нього давності або заміни довічного ув`язнення на певний строк 15 років; наявність рішення ЄСПЛ «Пєтухов проти України-2», відповідно до якого довічне позбавлення волі у тому вигляді, що існує в Україні, явне по своїй суті жорстоке поводження, відповідно, його застосування суперечить нормам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; дія статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ», згідно якої, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права; застосування ст. 27 Віденської конвенції «Про право міжнародних договорів», згідно якої норми міжнародного права мають вищу юридичну силу ніж національне законодавство, а країни не можуть посилатись у невиконанні міжнародних договорів на норми національного права. Відповідно, після прийняття рішення ЄСПЛ «Пєтухов проти України-2», застосування довічного позбавлення волі до нього суперечить нормам міжнародного права і не може застосовуватись. Законодавство про кримінальну відповідальність ч. 1, 2 ст. 64 КК України «довічне позбавлення волі» більше не може застосовуватись до жодного засудженого, оскільки його застосування автоматично призведе до порушення норм Конвенції і спровокує звернення до ЄСПЛ з заявою, а в подальшому, з великою вірогідністю, призведе до позитивного рішення ЄСПЛ. Відповідно до ч. 3 ст. 74 КК України, призначення засудженому міри покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленої санкцією нового закону. Таким чином, його покарання має бути пом`якшене через невідповідність новій нормі чинного законодавства, а саме рішенню ЄСПЛ, а тому засуджений просить замінити йому довічне ув`язнення на позбавлення волі на певний строк.
Захисник ОСОБА_4 в судовому засіданні в повному обсязі підтримав клопотання засудженого та просив задовольнити.
Прокурор в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні клопотань засудженого, оскільки чинним законодавством не передбачено можливості як умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, так і заміни невідбутої частини покарання більш м`яким для довічно засуджених. При цьому застосування до засудженого ст. 49,80 КК України також є неможливим, оскільки обвинувальний вирок відносно ОСОБА_6 набрав законної сили та на даний час є таким, що виконується.
Представник Дніпровської УВП № 4 залишив вирішення розглядуваних клопотань засудженого на розсуд суду.
Заслухавши думку учасників судового розгляду, вивчивши матеріали особової справи засудженого, суд дійшов до наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_8 засуджений вироком Полтавського апеляційного суду від 18 лютого 2002 року за ч.2 ст.86, п.п. «а», «г», «е», «з», «і» ст.93. ч.3 ст.142 КК України (в редакції I960 року), на підставі ст.42 КК України (в редакції 1960 року) остаточно призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна. Ухвалою Колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного суду України від 04 липня 2002 року вирок Полтавського апеляційного суду від 18 лютого 2002 року залишено без змін. Згідно з розпорядженням про виконання вироку, що набрав законної сили, зазначений вирок набрав законної сили 04.07.2002 року. Відповідно до постанови Апеляційного суду Полтавської області від 02 листопада 2005 року строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_9 обчислювати з 06 березня 2001 року.
Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 26 лютого 2018 року, зараховано ОСОБА_6 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 06.03.2001 року до 04.07.2002 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Що стосується клопотання засудженого про заміну його покарання більш м`яким, з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, зарахування відбутого строку покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк та заміни покарання у вигляді довічного позбавлення волі на певний строк суд зазначає наступне.
Згідно ст. 152 КВК України, підставами звільнення від відбування покарання є: відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження;закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба; інші підстави, передбачені законом.
Кримінальним кодексом України, передбачені окремі види покарань, які утворюють певну їх систему, яка закріплені у ст. 51 КК України у формі встановленого законом і обов`язкового для суду вичерпного переліку видів покарань, які розташовані у певному порядку - відповідно до ступеня їх суворості. Так, статтею 51 КК України визначено серед інших видів покарань визначені два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.
У відповідності зі ст. 64 КК України довічне позбавлення волі є безстроковим основним видом покарання, яке встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
Згідно ст. 4 КВК України, підставою виконання і відбування покарання є вирок суду, який набрав законної сили, інші рішення суду, а також закон України про амністію та акт помилування.
Виходячи із кримінального процесуального кодексу України, можливість звільнення від відбування покарання може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк. Разом з тим, законодавство України про кримінальну відповідальність передбачено механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.
Таким чином, можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким, передбачені ст. ст. 81, 82 КК України, відповідно та можуть застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк. Застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким до засуджених до довічного позбавлення волі законодавством України не передбачені.
Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 87 КК України помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.
Засудження до довічного позбавлення волі, як і до позбавлення волі на певний строк, передбачає конкретне визначення початку відбування цих покарань. Упродовж відбування довічного позбавлення волі законодавством установлені конкретні часові показники, сплив яких змінює правовий статус засудженого до цього покарання. Йдеться, зокрема, про виникнення у засудженого до довічного позбавлення волі права на подання клопотання про помилування «після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання (частина сьома статті 151 КВК України).
Посилання засудженого ОСОБА_6 на прийняте рішення ЄСПЛ по справі «Пєтухов проти України», в якому зазначено про порушення статті 3 Конвенції, яке пов`язане з тим, що в Україні довічно ув`язнені не мають реальної перспективи звільнення і вказане рішення є джерелом права для національних судів та підставою для задоволення його клопотань, суд розцінює критично та вважає, що суд не є суб`єктом, уповноваженим на виконання позитивного обов`язку держави із задоволення вимог ст. 3 Конвенції, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти вже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.
В пункті 194 рішення ЄСПЛ по справі «Пєтухов проти України-2» Суд зазначає, що питання скорочення довічного ув`язнення розкриває системну проблему, яка закликає до здійснення заходів загального характеру. Характер визнаних порушень відповідно до статті 3 Конвенції передбачає, що для належного виконання даного рішення від держави-відповідача може знадобитися створення реформи системи перегляду довічних вироків. Механізм такого перегляду повинен гарантувати розгляд в кожній конкретній справі того, чи виправдане тривале ув`язнення на законних пенологіческіх підставах і має дозволити довічно ув`язненим передбачати, з певним ступенем точності, що вони повинні зробити, щоб мати право на звільнення і за яких обставин, відповідно до стандартів, розроблених в прецедентному праві Суду.
В пункті 193 вказано вище рішення Суд повторює, що Договірні Держави користуються високим ступенем розсуду при прийнятті рішення про доречною тривалості тюремного ув`язнення за окремі злочини. Сам факт того, що довічне ув`язнення може відбувати в повному обсязі, не означає, що воно суперечить статті 3 Конвенції. Відповідно, перегляд довічних ув`язнень не обов`язково призведе до звільнення відповідного ув`язненого.
Згідно п. б ч. 1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» виконання Рішення - вжиття заходів загального характеру.
В статті 13 вказаного Закону зазначено, що заходи загального характеру вживаються з метою забезпечення додержання державою положень Конвенції, порушення яких встановлене Рішенням, забезпечення усунення недоліків системного характеру, які лежать в основі виявленого Судом порушення, а також усунення підстави для надходження до Суду заяв проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в Суді.
Таким чином, як вбачається зі змісту рішення ЄСПЛ по справі «Пєтухов проти України-2», Суд встановив системну проблему та необхідність вжиття заходів загального характеру.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року є міжнародним договором в розумінні пункту (а) частини першої статті першої Віденської конвенції про право міжнародних договорів. Разом з тим, у рішенні ЄСПЛ по справі «Пєтухов проти України» йде мова про позитивне зобов`язання України в тому числі й щодо розробки та запровадження дієвого механізму, який сприяв би задоволенню вимог статті 3 Конвенції.
Згідно ст. 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Відповідно до ст. 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить в тому числі й прийняття законів та визначення засад внутрішньої і зовнішньої політики. Статтею 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина.
Стосовно посилання засудженого ОСОБА_6 на порушення його прав з підстав не врахування практики ЄСПЛ та інших міжнародних норм, суд зазначає, що це питання перебуває у площині законодавчого врегулювання Україною.
Так, 11 квітня 2017 року у Верховній Раді України зареєстрований проект Закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо адаптації порядку застосування окремих інститутів кримінального права до європейських стандартів» № 6344. Відповідно до цього проекту Закону вносяться зміни до ч. 1 ст. 82 КК України, а саме: «Особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, покарання або його невідбута частина заміняється судом більш м`яким покаранням при дотриманні умов, визначених у цій статті. При заміні покарання або його невідбутої частини, більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком. Вид більш м`якого покарання обирається шляхом переходу до наступного основного покарання, що може бути застосоване до особи, відповідно до переліку, встановленого у частині першій статті 51 цього Кодексу. Обчислення строку нового покарання починається з дня винесення відповідного рішення суду. Заміна покарання у виді довічного позбавлення волі здійснюється з урахуванням особливостей, встановлених в частині п`ятій цієї статті».
Частина 5 ст. 82 КК України у проект Закону містить наступний зміст: «Покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено позбавленням волі строком на п`ятнадцять років, при цьому обчислення строку нового покарання починається з дня заміни покарання більш м`яким. Заміна довічного позбавлення волі покарання у виді позбавлення волі на певний строк може бути застосована, якщо засуджений відбув не менше десяти років позбавлення волі, має низький ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та склав особистий план реінтеграції в суспільство. Засудженим, які під час відбування покарання у виді довічного позбавлення волі досягли віку 65 років, заміна покарання більш м`яким може бути здійснена у порядку, передбаченому цієї статтею, на десять років позбавлення волі».
Даний проект Закону на даний час опрацьовується в комітеті Верховної Ради України. З наведеного вище можна зробити висновок, що держава Україна робить кроки до приведення чинного законодавства у відповідність до міжнародного права.
Таким чином, станом на момент розгляду даної справи, законодавством передбачена можливість заміни покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням, лише шляхом помилування, що в повній мірі відповідає вимогам Конвенції та практиці ЄСПЛ.
З урахуванням усього вищевикладеного, суд приходить до переконання, що у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 , про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на більш м`яке у виді позбавлення волі на певний строк, з зарахуванням відбутого строку до покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк, з застосуванням норм міжнародного права при розгляді даної справи, слід відмовити.
Що стосується клопотання засудженого ОСОБА_6 в частині можливості застосування ст. 49 та п. 5 ч. 1 ст. 80 КК України, суд виходить з наступного.
Слід також зазначити, що хоча рішення ЄСПЛ є джерелом права, але воно не підлягає застосуванню в контексті вимог статті 5 КК України з підстав, на які суд посилається вище.
Злочини, вчинені засудженим ОСОБА_6 , а саме, злочини, передбачені ст.93 КК України (в редакції 1960 року), відносяться до категорії особливо тяжких. Вказаний злочин був вчинений ОСОБА_6 в листопаді 2000 року. Обвинувальний вирок відносно ОСОБА_6 набрав законної сили 04.07.2002 року.
Так, згідно п. 5 ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину. Як вбачається з наведеного вище, до засудженого ОСОБА_6 не може бути застосоване положення ст. 49 КК України, оскільки з дня вчинення ним злочинів і до дня набрання вироком законної сили минуло менше трьох років, а тому клопотання в цій частині задоволенню не підлягає.
Щодо можливості застосування до засудженого п. 5 ч. 1 ст. 80 КК України, згідно якого особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: п`ятнадцять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років за особливо тяжкий злочин, суд, враховуючи, що стадія виконання судових рішень - це стадія кримінального процесу, в якій відбувається реалізація вироку, керуючись ст. 87 КВК України, згідно якої особи, засуджені до позбавлення волі, направляються для відбування покарання не пізніше десятиденного строку з дня набрання вироком законної сили або з дня надходження із суду розпорядження про виконання вироку, який набрав законної сили, зазначає, що засуджений в теперішній час відбуває покарання за вироком Полтавського апеляційного суду від 18 лютого 2002 року, а тому, вказаний вирок суду в теперішній час виконується, що свідчить про те, що клопотання засудженого в цій частині також задоволенню не підлягає. Набрання вироком законної сили є обов`язковою умовою його виконання, тому що тільки вирок, який набрав законної сили, є підставою для відбування кримінального покарання і виконання всіх інших рішень суду, сформульованих у вироку.
З урахуванням усього вищевикладеного, суд приходить до переконання, що у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 щодо звільнення його від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку на підставі ст.80 КК України, також слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 49, 80, 82 КК України, ст. ст. 537, 539 КПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 щодо звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку на підставі ст.80 КК України, про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на позбавлення волі та звільнення від відбуття покарання - відмовити.
На ухвалу може бути подана апеляція протягом семи діб з дня її оголошення до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя ОСОБА_1