Єдиний унікальний номер № 192/1962/19
Номер провадження 1-кп/201/1141/2019
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 року м. Дніпро

вул. Паторжинського, 18а

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченої - ОСОБА_4 ,

розглянувши у підготовчому відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 03 вересня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000540 за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Бутовичівка, Солонянський район, Дніпропетровська область, громадянки України, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 146 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська знаходиться обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 03 вересня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000540 за обвинуваченням ОСОБА_4 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 146 КК України.

Прокурор ОСОБА_3 висловила думку про можливість призначення судового розгляду за наданим суду обвинувальним актом. При цьому, зазначила, що ОСОБА_5 , відносно якого вчинено злочин, під час досудового розслідування не був допитаний у якості потерпілого з підстав наявності у останнього групи інвалідності у зв`язку із психічним захворюванням. Також зазначила, що органом досудового розслідування ніхто з кола близьких родичів ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , не залучений у якості потерпілого в рамках вказаного кримінального провадження, оскільки це не передбачено нормами діючого кримінального процесуального закону, а тому вважала, що жодних перешкод для призначення судового розгляду за наданим суду обвинувальним актом не має.

Обвинувачена ОСОБА_4 підтримала думку прокурора та вважала за можливе призначити судовий розгляд за наданим суду обвинувальним актом.

Заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши зміст наданого суду обвинувального акту, суд приходить до висновку про неможливість призначення судового розгляду за наданим суду обвинувальним актом відносно ОСОБА_4 , з підстав його невідповідності вимогам ст. 291 КПК України, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України.

Частиною 6 ст. 9 КПК України передбачено, що у випадках, коли положення цього кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статі 7 цього Кодексу.

До загальних засад кримінального провадження згідно ст. 7 КПК України віднесено законність, яка встановлює обов`язок слідчого, прокурора та суду неухильно додержуватись вимог Конституції України, КПК України, інших актів законодавства.

Виходячи з тлумачення кримінального процесуального закону, положення п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України поширюються не лише на випадки, коли обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, а й на випадки, коли обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування не відповідають вимогам Кримінального процесуального Кодексу України.

Така позиція, що повернення обвинувального акту має здійснюватися не лише в разі невідповідності його вимогам ст. 291 КПК України, а й в інших випадках, передбачених КПК України, узгоджується і з висновком у постанові Верховного Суду України № 5-11кс15 від 25 травня 2015 року.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я та по-батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство).

Як вбачається із формулювання обвинувачення, викладеного в обвинувальному акті, ОСОБА_4 інкримінується незаконне позбавлення волі сина ОСОБА_5 , який є інвалідом та має психічне захворювання, в період часу з 20 години 00 хвилин 28 серпня 2019 року до 15 години 00 хвилин 03 вересня 2019 року, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 146 КК України.

Виходячи з формулювання обвинувачення ОСОБА_5 є потерпілим у даному кримінальному провадженні.

Проте, в порушення вимог п. 3 ч. 2 ст. 291 КПК України, наданий суду обвинувальний акт не містить анкетних відомостей потерпілого ОСОБА_5 .

Більш того, в обвинувальному акті зазначено, що потерпілий у кримінальному провадженні відсутній, у зв`язку із настанням ІНФОРМАЦІЯ_2 смерті ОСОБА_5 .

Диспозицією частини 1 статті 146 КК України передбачена кримінальна відповідальність за незаконне позбавлення волі або викрадення людини.

Отже, основним безпосереднім об`єктом даного виду злочину є воля, честь і гідність особи, а обов`язковою ознакою цього злочину є потерпілий.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди тощо.

Частиною 2 статті 55 КПК України передбачено, що права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.

Відповідно до ч. 6 ст. 55 КПК України передбачено, якщо внаслідок кримінального правопорушення настала смерть особи або особа перебуває у стані, який унеможливлює подання нею відповідної заяви, положення частин першої-третьої цієї статті поширюються на близьких родичів чи членів сім`ї такої особи. Потерпілим визнається одна особа з числа близьких родичів чи членів сім`ї, яка подала заяву про залучення її до провадження, як потерпілого, а за відповідним клопотанням потерпілими може бути визнано кілька осіб.

Отже, виходячи з тлумачення наведених вище норм кримінального процесуального закону, законодавцем передбачено два випадки набуття особою під час досудового розслідування процесуального статусу потерпілого, у разі подання особою заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого, та у разі, коли особа не подавала відповідної заяви і була визнана потерпілим слідчим, прокурором з моменту надання згоди на таке визнання.

При цьому, законодавцем передбачено, що у випадку, коли особа перебуває у стані, який унеможливлює подання нею відповідної заяви, потерпілим визнається особа, яка є близьким родичом чи членом сім`ї особи, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди.

Стан, що унеможливлює подання особою відповідної заяви, може бути викликаний недієздатністю або обмеженою дієздатністю, фізичними вадами та іншими обставинами, що перешкоджають особі набути процесуального статусу потерпілого і використовувати його у кримінальному провадженні.

Отже, як вбачається з фактичних обставин кримінального правопорушення, викладених в обвинувальному акті, ОСОБА_5 є інвалідом і має психічне захворювання, при цьому, і прокурор під час підготовчого судового засідання стверджувала, що останній визнаний недієздатним, що, у свою чергу, дає суду підстави уважати, що ОСОБА_5 на момент вчинення відносно нього кримінального правопорушення і після цього знаходився у стані, який з наведених підстав, унеможливив подання ним відповідної заяви про вчинення щодо нього злочину, або заяви про залучення його до провадження як потерпілого. При цьому, ураховуючи, що незаконне позбавлення волі ОСОБА_5 інкримінується його матері ОСОБА_4 , яка має процесуальний статус обвинуваченої у даному кримінальному провадженні, органом досудового розслідування не встановлено коло близьких родичів ОСОБА_5 з метою вирішення питання про визнання їх законними представниками потерпілого, а після його смерті потерпілими, чим грубо порушені права ОСОБА_5 , адже, якщо особа, яка має психічні захворювання або є недієздатною не може бути позбавлена процесуальних прав потерпілого з цих підстав.

Про допущені органом досудового розслідування порушення вимог кримінального процесуального закону та прав ОСОБА_5 , який є потерпілим у даному кримінальному провадженні, свідчить наданий до обвинувального акту реєстр матеріалів досудового розслідування, у якому відсутні такі процесуальні дії.

Згідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 42 КПК України підозрюваний, обвинувачений має право знати у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, обвинувачують.

Пунктом 3 (а) статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка згідно ч. 2 ст. 1 КПК України, є частиною національного кримінального процесуального законодавства України, визначено, що обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення повинен бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення проти нього.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення. Крім того, Суд констатував, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25.03.1999 у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п.52).

Отже, виходячи із змісту наданого суду обвинувального акту, вищезазначені вимоги кримінального процесуального закону та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод прокурором не були виконані належним чином, виходячи з наступного.

Так, відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню поряд з іншими обставинами, подія злочину (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета його вчинення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Згідно до наданого суду обвинувального акту обвинуваченій ОСОБА_4 інкримінується вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 146 КК України.

Так, виходячи із викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, викладеному в обвинувальному акті, ОСОБА_4 інкримінується, що вона, завідомо знаючи про інвалідність та психічне захворювання сина ОСОБА_5 , пристебнула за праву ногу останнього заздалегідь підготовлений металевий ланцюг до металевої опори в кімнаті будинку, де незаконно утримувала його до виявлення працівниками Солонянського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області, в період часу в період часу з 20 години 00 хвилин 28 серпня 2019 року до 15 години 00 хвилин 03 вересня 2019 року, тобто протягом 5 діб.

Проте, всупереч вимогам п. 2 ч. 1 ст. 91, п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України формулювання обвинувачення не містить зазначення мотиву вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 146 КК України, що є предметом доказування і має суттєве значення для визначення правильної кваліфікації дій обвинуваченої, адже, у разі наявності корисливого мотиву, такі дії слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 146 КК України.

При цьому, виходячи з такого викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, вбачається, що ОСОБА_5 був пристебнутим за допомогою металевого ланцюга до металевої опори у кімнаті будинку до моменту його виявлення працівниками поліції, які припинили протиправні дії, а отже, у разі відповідності дійсним обставинам події, останній, протягом 5 діб вочевидь був позбавлений можливості самостійно пересуватися, в тому числі, обслуговувати себе, справляти особисті потреби, харчуватися тощо, що може свідчити про заподіяння ОСОБА_5 фізичних страждань, що безумовно впливає на ступінь тяжкості злочину і передбачає кваліфікацію таких дій за ч. 2 ст. 146 КК України.

Таким чином, викладене в обвинувальному акті формулювання обвинувачення, яке взагалі не містить таких суттєвих обставин, що підлягають встановленню та доказуванню у кримінальному провадженні, як мотив та спосіб вчинення злочину, не може бути визнане конкретним, зрозумілим та детальним, як того передбачають наведені вище вимоги кримінального процесуального закону та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відтак, викладені факти свідчать про неналежне встановлення органом досудового розслідування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що зумовило всупереч вимогам закону пред`явлення ОСОБА_4 неконкретного обвинувачення, чим суттєво порушено право останньої на захист.

У такому разі, суд позбавлений можливості призначити судовий розгляд за наданим суду обвинувальним актом, оскільки наведені порушення закону не можуть бути усунені під час судового розгляду, а суттєво порушене право обвинуваченого на захист під час досудового розслідування не може бути поновлене судом.

Окрім того, відповідно до вимог п. 9 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити відомості про дату та місце його складання та затвердження.

Проте, в порушення вищенаведених вимог закону обвинувальний акт не містить відомостей про дату його складання.

Згідно ст. 109, п. 1 ч. 4 ст. 291 КПК України обвинувальний акт надсилається до суду разом з додатком у вигляді реєстру матеріалів досудового розслідування, який повинен містити: 1) номер та найменування процесуальної дії, проведеної під час досудового розслідування, а також час її проведення; 2) реквізити процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування; 3) вид заходу забезпечення кримінального провадження, дату і строк його застосування.

Тобто, виходячи з наведених вимог кримінального процесуального законодавства реєстр матеріалів досудового розслідування у обов`язковому порядку повинен містити достовірні, відповідні данні щодо усіх, без винятку, проведених під час досудового розслідування процесуальних дій, прийнятих процесуальних рішень та вжитих заходів забезпечення кримінального провадження.

При цьому, діючим кримінальним процесуальним законодавством України не передбачено процесуальний порядок корегування реєстру досудового розслідування під час здійснення судового провадження, внесення до нього змін або виправлень будь-ким.

Як вбачається із наданого суду реєстру матеріалів досудового розслідування разом із обвинувальним актом, зміст реєстру всупереч вимогам ч. 1 ст. 109, п. 1 ч. 4 ст. 291 КПК України містить у собі неповноту щодо проведених процесуальних дій.

Так, у наданому суду реєстрі взагалі відсутні відомості про внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинення вказаного кримінального правопорушення.

Отже, вказане свідчить, що орган досудового розслідування або недбало віднісся до обов`язку складання реєстру матеріалів досудового розслідування або дійсно відомості про вчинення кримінального правопорушення не внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що, у разі дійсності, вказує на грубе порушення вимог кримінального процесуального закону та проведення всіх процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень поза межами досудового розслідування.

За таких обставин, суд позбавлений можливості призначити судовий розгляд за наданим обвинувальним актом, оскільки наведені порушення закону не можуть бути усунені під час судового розгляду, а суттєво порушене право обвинуваченої на захист під час досудового розслідування не може бути поновлене судом, а тому обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 03 вересня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000540 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 146 КК України підлягає поверненню прокурору з підстав його не відповідності вимогам Кримінального процесуального кодексу України, зокрема, ст. 291 цього кодексу.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 291, 314, 369-372 КПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 03 вересня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000540 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 146 КК України повернути прокурору Солонянського відділу Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області ОСОБА_3 , з підстав його невідповідності вимогам Кримінального процесуального кодексу України.

Ухвала суду набирає законної сили після спливу семиденного строку, встановленого ст. 395 КПК України для її оскарження. Подання апеляційної скарги на ухвалу суду зупиняє набрання нею законної сили та її виконання.

Ухвала може бути оскаржена в порядку ст. 395 КПК України.

Апеляційну скаргу на ухвалу суду може бути подано до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська протягом семи днів з дня її проголошення.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали - о 15 годині 00 хвилин 22 листопада 2019 року.

Суддя ОСОБА_1