У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 липня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши матеріали кримінальних проваджень №0002885 та №0000246 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 лютого 2019 року, стосовно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, громадянина України, з повною середньою освітою, одруженого, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125, ч.2 ст. 125 КК України;

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_6
обвинувачений ОСОБА_5
захисник ОСОБА_7

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду першої інстанції в частині його засудження за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України за фактом спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , скасувати за відсутністю події злочину та постановити виправдувальний вирок.

Короткий зміст вироку.
Вироком суду ОСОБА_5 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України на підставі п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, кримінальне провадження в цій частині закрито.

ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одну тисячу сімсот ) гривень.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 в рахунок відшкодування моральної шкоди 1000 гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Узагальнені доводи апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі обвинувачений зауважує, що не визнав та не визнає своєї вини щодо вчинення ним 05.06.2016р. правопорушення відносно ОСОБА_8 .

Вказує, що суд прийняв до уваги лише докази сторони обвинувачення, натомість не прийняв до уваги його пояснення про те, що весь конфлікт з ОСОБА_8 відносно будівельних матеріалів, вже продовжується декілька років і ОСОБА_8 був притягнутий до адміністративної відповідальності, та зобов`язаний привести прибудинкову земельну ділянку в первинний стан.

Тому вважає, що у потерпілого ОСОБА_8 були підстави обмовити його щодо спричинення потерпілому тілесних ушкоджень.

Звертає увагу, що судом першої інстанції він був звільнений від кримінальної відповідальності на підставі п.1 ч.1 ст. 49 КК України, за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, а тому на думку апелянта, суд повинен був звільнити його від кримінальної відповідальності і за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, з тих самих підстав.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та визнано доведеним, що 5 червня 2016 року, приблизно о 08-00 годині, ОСОБА_5 , знаходячись на подвір`ї біля будинку АДРЕСА_2 , під час раптово виниклої сварки, яка склалась на ґрунті неприязних відносин з причин того, що ОСОБА_8 розмістив під вікном квартири ОСОБА_5 будівельний матеріал та розпочав будівництво, в останнього раптово виник злочинний умисел на спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, реалізовуючи який ОСОБА_5 на подвір`ї біля вказаного будинку умисно ногою наніс потерпілому один удар в поперек, спричинивши тілесне ушкодження у вигляді забою поперекового відділу, яке згідно висновку судово-медичної експертизи № 1316 від 10.08.2016 року відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень.

Після чого, перебуваючи вже в під`їзді зазначеного будинку, приблизно за декілька хвилин після нанесення першого удару ОСОБА_5 завдав ще один удар ногою в праве плече потерпілому, спричинивши останньому тілесне ушкодження у вигляді забою та підшкірної гематоми правого плеча з неповним розривом сухожилля надосного м`яза, яке згідно висновку судово-медичної експертизи № 1316 від 10.08.2016 року відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, що призвели до короткочасного розладу здоров`я.

Крім того, 17 січня 2017 року приблизно о 19-00 годині ОСОБА_9 , знаходячись на другому поверсі буд. АДРЕСА_2 , під час раптово виниклої сварки, на ґрунті неприязних відносин, маючи умисел на спричинення ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, умисно наніс останньому не менше 3 ударів руками і ногами в область голови та тулубу, спричинивши останньому згідно висновку судово-медичної експертизи № 84 від 18.01.2017 тілесні ушкодження у вигляді синців лівого ока та саден голови, які по ступеню тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Дії ОСОБА_5 , судом кваліфіковані за ч.1 ст.125 КК України, як спричинення умисного легкого тілесного ушкодження та за ч.2 ст. 125 КК України, як спричинення умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
Судом першої істанції ОСОБА_5 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України на підставі п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, кримінальне провадження в цій частині закрито. В цій частині вирок не оскаржується.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_7 , які частково підтримали вимоги апеляційної скарги, просили вирок суду скасувати, провадження закрити за закінченням строків давності, думку прокурора ОСОБА_6 , який вважав вирок суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_5 та кваліфікація його дій за ч.2 ст. 125 КК України, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та сумнівів не викликають.

В судовому засіданні суду першої обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні інкримінованих йому злочинів визнав частково та пояснив, що за епізодом заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , події відбувались саме так як повідомив потерпілий та зазначено в обвинувальному акті, у вчиненому він розкаюється.

Стосовно заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_8 повідомив, що вину не визнає, вказав, що 05.06.2016 року взагалі не бачив потерпілого ОСОБА_8 , та не наносив йому ніяких тілесних ушкоджень. Зазначив, що з ОСОБА_8 є сусідами. У зв`язку з тим, що потерпілий розмістив свої будівельні матеріали під вікном ОСОБА_5 , та розпочав будівництво, останній звертався до нього із запитаннями про наявність відповідних дозвільних документів на проведення будівництва. Також, ОСОБА_5 пояснив, що приблизно двічі за два роки до події робив зауваження ОСОБА_8 щодо проведених будівельних робіт, на що останній не реагував.

Проте, вина обвинуваченого в умисному спричиненні легкого тілесного ушкодження ОСОБА_8 , що спричинило короткочасний розлад здоров`я, підтверджується доказами дослідженими судом та наведеними у вироку, а саме: показами потерпілого ОСОБА_8 , свідка ОСОБА_11 , висновком судового-медичного експерта №1316 від 10.08.2016р., протоколом проведення слідчого експерименту від 18.01.2017р., допитом судово-медичного експерта ОСОБА_12 .

На підтвердження вини обвинуваченого суд вірно у вироку послався на показання потерпілого ОСОБА_8 , який в судовому засіданні пояснив, що у нього з обвинуваченим не склались відносини одразу ж, коли він поселився у будинк АДРЕСА_2 . Вказав, що подія трапилась приблизно о 08-00 годині ранку 05.06.2016 року біля фасадної частини домоволодіння по АДРЕСА_2 , коли ОСОБА_5 почав робити йому зауваження щодо будівельних матеріалів. На цьому підґрунті у них розпочалась сварка. В момент, коли потерпілий розвернувся спиною до обвинуваченого, ОСОБА_5 підійшов ззаду та наніс удар ногою в область спини, а саме між лопаток. Коли потерпілий зайшов до під`їзду між ними продовжувався конфлікт, в ході якого ОСОБА_5 вдарив правою ногою в ліве плече потерпілого. Після цього, потерпілий зайшов до своєї квартири.

Такі показання є послідовними та узгоджуються з письмовими доказами у справі, а саме висновком судово-медичної експертизи, згідно з яким у потерпілого виявлено тілесне ушкодження у вигляді забою та підшкірної гематоми правого плеча з неповним розривом сухожилля надосного м`яза, що відносяться до легких тілесних ушкоджень, які призвели до короткочасного розладу здоров`я.

Крім того, експерт у своєму висновку зазначив, що тілесні ушкодження на тілі потерпілого відповідають часу та обставинам вказаних потерпілим при судово-медичному дослідженні. В судовому засіданні експерт підтвердив, що наявна у потерпілого підшкірна гематома могла утворитися від не менше 2-х ударних дій тупими твердими предметами, якими могли бути взуті ноги, можливо в строк, вказаний в постанові та самим потерпілим.
Такі показання потерпілого є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, не викликають у суду сумнівів у їх правдивості та у своїй сукупності з показами свідка ОСОБА_11 та письмовими доказами підтверджують винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України.

Таким чином, суд на підставі досліджених доказів, в їх сукупності, дійшов правильного висновку щодо доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_5 в спричиненні умисного легкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_8 , що спричинило короткочасний розлад здоров`я та вірно кваліфікував його дії ч.2 ст. 125 КК України. Порушення судом норм матеріального та процесуального права при розгляді справи та постановлені вироку не допущено.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_5 про те, що потерпілий оговорив його із за конфлікту між ними є неприйнятними та спростовуються дослідженими судом доказами.

З огляду на наведене, підстав для скасування вироку суду першої інстанції з підстав, на які вказує апелянт, апеляційним судом не встановлено.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до набрання вироком законної сили минуло три роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі.

Згідно ч. 2 ст. 12 КК України, злочин, передбачений ч. 2 ст. 125 КК України, відноситься до категорії злочинів невеликої тяжкості, санкція якого передбачає покарання у виді обмеження волі.

Матеріали кримінального провадження не містять даних про те, що після вчинення зазначеного злочину обвинувачений ОСОБА_5 ухилявся від слідства або суду, або вчинив новий злочин середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин.

Злочин, передбачений за ч.2 ст. 125 КК України, вчинений ОСОБА_5 05.06.2016 року, на час розгляду кримінальної справи апеляційним судом пройшло три роки. Таким чином, строк давності для притягнення ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності на час розгляду кримінального провадження апеляційним судом, сплинув.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_5 частково підтримав вимоги своєї апеляційної скарги, просив вирок суду скасувати а кримінальне провадження стосовно нього закрити в зв`язку із закінченням строків давності. Тобто, не заперечував проти звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Відповідно до положень ст. 417 КПК України, встановивши у судовому засіданні під час апеляційного розгляду наявність підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності, передбачених ст. 284 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Оскільки, строк давності для притягнення ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності за ч.2 ст. 125 КК України на даний час закінчився, останній не заперечує проти звільнення його від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність скасування вироку суду першої інстанції в частині засудження ОСОБА_5 за ч.2 ст. 125 КК України та звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності за вчинення даного злочину у зв`язку із закінченням строків даності, на підставі п.2 ч.1 ст. 49 КК України, із закриттям кримінального провадження в цій частині.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 409, 417, 424, 426, 532 КПК України апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 задовольнити частково.

Вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 лютого 2019р. в частині засудження ОСОБА_5 за ч.2 ст. 125 КК України - скасувати.

На підставі п.2 ч.1 ст. 49 КК України звільнити ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності за ч.2 ст. 125 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, кримінальне провадження в цій частині закрити.

В іншій частині зазначений вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: