КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-кп/824/1068/2019 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу представників потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 30 листопада 2018 року у кримінальному провадженні № 0000659 стосовно обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Кіровськ Луганської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та проживає за адресою: АДРЕСА_2

за участю: прокурорів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11

потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_6

представника потерпілих ОСОБА_7

захисника ОСОБА_12

обвинуваченого ОСОБА_8

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 30 листопада 2018 року ОСОБА_8 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
На підставі ст.ст.75, 76 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та на нього покладено обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.
ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного основного та додаткового покарання з підстав, передбачених п. "в" ст. 1 Закону України "Про амністію у 2016 році" №1810- VІII від 22 грудня 2016 року.

Цивільний позов потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_6 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_8 на їх користь моральну шкоду у розмірі 100 000 грн. кожному.

Судом у вироку також вирішено питання щодо процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Суд першої інстанції у вироку визнав доведеним, що ОСОБА_8 13 червня 2013 року, приблизно о 23 год. 55 хв., керуючи технічно справним автомобілем «Субару Імпреза», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині просп. Броварського зі сторони мосту «Метро» в напрямку станції Київського метрополітену «Лівобережна» в м. Києві, у правій смузі руху із наявних двох, зі швидкістю 100-120 км/год., яка перевищувала максимально допустиму швидкість на даній ділянці в 60 км/год.

В цей час проїзну частину просп. Броварського в непередбачуваному для цього місці, зліва направо по відношенню до руху автомобіля «Субару Імпреза», державний номерний знак НОМЕР_1 , переходив пішохід ОСОБА_13 .

Під час руху ОСОБА_8 допустив порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 «б», 12.1, 12.3,12.4 та 12.9 «б» ПДР України, які виявилось в тому, що він проявив неуважність до дорожньої обстановки і її змін, не вибрав безпечну швидкість керованого ним автомобіля з урахуванням дорожньої обстановки, щоб мати змогу постійно контролювати рух, при виникненні небезпеки для руху, чим для водія ОСОБА_8 являвся пішохід ОСОБА_13 , який переходив проїзну частину просп. Броварського зліва направо по відношенню до руху автомобіля «Субару Імпреза» та якого він об`єктивно спроможний був виявити, не вжив заходів до зменшення швидкості аж до зупинки керованого ним автомобіля, а продовжив рух далі, внаслідок чого навпроти заїзду до ПКіВ «Гідропарк» по просп. Броварському в м. Києві здійснив наїзд на ОСОБА_13 передньою правою частиною свого автомобіля.

Унаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_13 були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя. Від множинних руйнувань тіла з травматичною ампутацією кінцівок та з розривами внутрішніх органів ОСОБА_13 загинув на місці події.

Порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 «б», 12.1, 12.3, 12.4 та 12.9 «б» ПДР України водієм ОСОБА_8 знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

В апеляційній скарзі представник потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_6 - ОСОБА_7 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 30 листопада 2018 року та винести новий вирок, яким засудити ОСОБА_8 до реального покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, а також стягнути з ОСОБА_8 по 1 000 000 грн. моральної шкоди кожному з потерпілих.

Як вважає представник потерпілих, судом першої інстанції було допущено неповноту судового розгляду внаслідок відхилення клопотань потерпілих та їх представника, які були заявлені з метою встановлення фактів, що мають істотне значення для справи, а саме встановлення обставини, чи перебував ОСОБА_8 у стані алкогольного сп`яніння або у стані викликаному вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів, яка впливає на можливість звільнення його від відбування покарання.

При цьому звертає увагу на те, що працівниками поліції не було забезпечено після дорожньо-транспортної пригоди негайне освідування ОСОБА_8 на встановлення стану сп`яніння, а за показаннями обвинуваченого він спочатку перебував в автомобілі швидкої медичної допомоги, але з місця пригоди його забрав товариш і в подальшому він самостійно звернувся до медичного закладу, пройшов огляд на стан сп`яніння, за результатами якого ознак сп`яніння у нього не було виявлено. Разом з тим, згідно бази даних «Армор» ОСОБА_8 був затриманий та доставлений до Дніпровського РУ, у рапорті працівника ДАІ зазначено, що на місці події перебувала швидка медична допомога і лікар ОСОБА_14 госпіталізував ОСОБА_8 з діагнозом: гостра реакція на стрес. Матеріали справи також містять документ, відповідно до якого особа, яка назвала себе ОСОБА_8 , але була без документів, що посвідчують особу, пройшла огляд за самозверненням у лікарні «Соціотерапія» 14 червня 2013 року о 4 год. 30 хв. та у неї не було виявлено ознак сп`яніння. Проте така довідка є сумнівною за змістом, оскільки огляд проводився без встановлення особи ОСОБА_8 відповідними документами та більш ніж через дві години після ДТП.

За таких обставин, як зазначає представник потерпілих, суперечливі дані у справі щодо того, чи був ОСОБА_8 затриманий, чи був він доставлений до лікарні або поїхав з місця ДТП з товаришем, не були перевірені під час судового розгляду. Суд першої інстанції безпідставно відхилив клопотання потерпілих про доступ до медичних та інших документів, а також щодо здійснення додаткових розшукових дій, які необхідні для перевірки даних щодо стану ОСОБА_8 під час дорожньо-транспортної пригоди, отже залишилися нез`ясованими всі обставини справи, які мають істотне значення.

Апелянт також вважає, що призначене судом ОСОБА_8 покарання, не відповідає тяжкості вчиненого та особі обвинуваченого і є явно несправедливим внаслідок м`якості. Аргументуючи свою позицію, звертає увагу на те, що ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, яке відноситься до тяжких та раніше неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення ПДР. Суд першої інстанції, призначаючи йому покарання на межі мінімального та застосовуючи ст. 75 КК України, не навів переконливих доводів на користь достатності застосування саме такого покарання та, окрім тяжкості злочину, залишив поза увагою, що ОСОБА_8 раніше судимий за умисний злочин з призначенням покарання також із застосуванням ст. 75 КК України, проте на шлях виправлення не став і через кілька років вчинив новий злочин, при цьому навіть не намагався відшкодувати батькам загиблого понесені витрати, не демонстрував співчуття горя та не розкаявся у вчиненому. В той же час у справі відсутні дані, які б характеризували ОСОБА_8 як виключно соціально орієнтовану та позитивну особу.

Крім того, за доводами апелянта суд першої інстанції мав всі підстави для задоволення цивільних позовів у їх заявленому розмірі по 1 млн. гривень кожному потерпілому, а стягнута судом з обвинуваченого сума моральної шкоди є явно несправедливою. ОСОБА_8 фактично уникнув цивільного покарання у формі присудження істотної за розміром моральної шкоди, яка могла б частково компенсувати неспроможність держави покарати винну особу кримінально правовими засобами.

Заслухавши доповідь судді, пояснення потерпілих ОСОБА_6 і ОСОБА_6 та їх представника на підтримку апеляційних вимог, позицію прокурора, який підтримав апеляційну скаргу лише в частині доводів щодо неправильного вирішення судом цивільного позову, заперечення обвинуваченого та захисника щодо апеляційного прохання, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника потерпілого підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції, за встановлених у вироку обставин, про доведеність винуватості ОСОБА_8 у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинили смерть потерпілого і про правову кваліфікацію діянні за ч. 2 ст. 286 КК України обґрунтовані сукупністю досліджених у судовому засіданні й наведених у вироку доказів, яким суд першої інстанції відповідно до ст. 94 КПК України дав належну оцінку.

З даним висновком суду та наведеною кваліфікацією дій ОСОБА_8 колегія суддів погоджується, не оспорюється вирок суду в цій частині, з огляду на зміст апеляційної скарги і представником потерпілого, а тому колегія суддів не переглядає вирок суду в указаній частині, виходячи з положень ч. 1 ст. 404 КК України.

Разом з тим, за доводами апеляційної скарги представник потерпілого ставить під сумнів ту обставину, що під час дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_8 не перебував у стані сп`яніння, оскільки представлені в цій частині сторонами докази в суді, на думку апелянта, є суперечливими, а суд достатньо вказаних обставин не перевірив.

Досліджуючи доводи представника потерпілого в зазначеній частині, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім як у випадках зміни судом правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

За положеннями ч. 1 ст. 91 КПК України подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Обов`язок доказування перелічених обставин згідно зі ст. 92 КПК України покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Як убачається з матеріалів провадження та обвинувального акту, під час досудового розслідування обставина про вчинення ОСОБА_8 злочину у стані алкогольного або іншого сп`яніння не встановлена та обвинуваченому в провину не ставилась, а тому суд першої інстанції у відповідності до вимог ст. 337 КПК України здійснив судовий розгляд в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акту, оскільки не мав права вийти за межі пред`явленого обвинувачення.
Розглядаючи зазначену справу, суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, безпосередньо дослідив докази у провадженні та сприяв потерпілим в отриманні додаткових доказів, проте стороною обвинувачення не було представлено беззаперечних даних про перебування ОСОБА_8 під час дорожньо-транспортної пригоди в стані алкогольного або іншого сп`яніння, обвинувачений такі обставини заперечував, за висновком № 003269 КМНКЛ «Соціотерапія» від 14 червня 2013 року на час огляду, а саме о 4 год. 30 хв., він ознак сп`яніння не виявляв (т. 2 а.с. 182), а з огляду на те, що під час судового розгляду прокурором згідно зі ст. 338 КПК України в цій частині обвинувачення не змінювалося, суд першої інстанції правильно виходив виключно із меж висунутого обвинувачення, отже, всупереч тверджень апелянта, з`ясував усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів визнає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо неповноти судового розгляду, а висновки суду першої інстанції, які стосуються фактичних обставин провадження, визнає обґрунтованими.

Що стосується доводів апеляційної скарги про призначення ОСОБА_8 покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, а також щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосуванням закону (ст.75 КК України), який не підлягав застосуванню, то вони також є непереконливими.

Так, стаття 50 КК України визначає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Крім того, положеннями ст. 75 КК України передбачено звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, крім випадків засудження за корупційний злочин, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Суд першої інстанції, як вважає колегія суддів, дотримав зазначені вимоги закону.

При виборі ОСОБА_8 заходу примусу і порядку його відбування, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого необережного злочину, фактичні його обставини та дії пішохода ОСОБА_13 в даній дорожній ситуації, відсутність обставин, які обтяжують покарання, відомості про особу винного, який раніше не судимий, має сім`ю та на утриманні неповнолітню дитину.

Врахувавши обставини справи в їх сукупності, дані про особу винного, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_8 основне та додаткове покарання у межах санкції статті обвинувачення та при звільненні від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, застосував принцип індивідуалізації призначення покарання, визнав можливим виправлення та перевиховання ОСОБА_8 без ізоляції від суспільства, при цьому навів переконливі підстави такого рішення, зазначивши, що за таких обставин буде досягнута мета покарання.

Доводи представника потерпілого про те, що ОСОБА_8 раніше судимий не ґрунтуються на положеннях ст. 89 КК України, а відсутність в обвинуваченого щирого каяття не може бути безумовною перешкодою для застосування ст. 75 КК України.

Таким чином, призначене ОСОБА_8 покарання з випробуванням щодо основного його виду, на переконання колегії суддів, відповідає вимогам кримінального закону, а тому відсутні підстави для скасування вироку суду першої інстанції внаслідок м`якості, як про це просить представник потерпілих в апеляційній скарзі.

Ґрунтується на вимогах закону і рішення суду про застосування до ОСОБА_8 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про застосування амністії в Україні» амністія є повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили.

Статтею 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» визначено категорії осіб, які підлягають звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, та визнаних винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, та за злочини, вчинені з необережності, які не є особливо тяжкими відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, також особи, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили.

Пункт «в» цієї норми відносить до таких осіб, не позбавлених батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами.

ОСОБА_8 визнано винуватим у порушені правил безпеки дорожнього руху, що спричинили смерть потерпілого, тобто, у вчиненні тяжкого необережного злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_8 є батьком ОСОБА_15 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини. На час набрання чинності Закону України «Про амністію у 2016 році» (7 вересня 2017 року) ОСОБА_8 не позбавлений батьківських прав та його сину не виповнилося 18 років.

Передбачених ст. 9 Закону України "Про амністію у 2016 році" та ст. 4 Закону України "Про застосування амністії в Україні" заборон для застосування до ОСОБА_8 амністії у справі не встановлено.

Отже, обвинувачений ОСОБА_8 правильно звільнений судом від відбування покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Що стосується вирішення судом першої інстанції цивільного позову, заявленого потерпілими, про відшкодування моральної шкоди, то колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційної скарги представника потерпілого щодо невмотивованості вироку суду в частині розміру стягнутої з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілих моральної шкоди.

Виходячи зі змісту ст. 128 КПК України потерпілий у кримінальному провадженні має право заявити цивільний позов.

Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами визначеними КПК України і при цьому застосовуються норми ЦПК України.

За загальним правилом, встановленим ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно із положеннями п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

При цьому суд зобов`язаний усебічно, повно й об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати характер і розмір витрат, зумовлених злочином, установити причинний зв`язок між діянням і шкодою, що настала, й дати у вироку належну оцінку таким обставинам. Крім того, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Вказані вимоги закону не в повній мірі були враховані судом першої інстанції і розмір стягнутої моральної шкоди, на переконання колегії суддів, є недостатньо обґрунтованим.

Як убачається з вироку, при визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з обвинуваченого, суд взяв до уваги, що потерпілим внаслідок злочину завдано страждань, які вони зазнали, втративши сини, та визначив розмір такої компенсації в сумі 100 000 грн. для кожного потерпілого.

З огляду на те, що втрата життя людини, яке відповідно до ст. 3 Конституції України визнається в Україні найвищою соціальною цінністю та є особливим об`єктом кримінально-правової охорони, бо життя людини не може бути відновлене через незворотність смерті, то з урахуванням фактичних обставин справи, встановлених судом першої інстанції, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, розмір моральної шкоди, яку завдано потерпілим, в даному випадку, на думку колегії суддів, необхідно збільшити до 250 000 грн.

Таким чином, за наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника потерпілих підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції у відповідності до ст. 408 КПК України - зміні в частині рішення про цивільний позов.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника потерпілих ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 30 листопада 2018 року відносно ОСОБА_8 змінити в частині рішення про цивільний позов.

Збільшити розмір компенсації за завдану моральну шкоду, яка підлягає стягненню з ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_6 , визначивши її у сумі 250 000 (двісті п`ятдесят тисяч) грн.

Збільшити розмір компенсації за завдану моральну шкоду, яка підлягає стягненню з ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_6 , визначивши її у сумі 250 000 (двісті п`ятдесят тисяч) грн.

У решті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4