ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №645/1287/16-к Головуючий 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11кп/818/3052/19 Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
з секретарем - ОСОБА_5 ,
за участю: прокурора - ОСОБА_6 ,

перекладача - ОСОБА_7 ,

захисників - адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинувачених - ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Харкова апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 12 вересня 2019 року про продовження запобіжного заходу, обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_12 у вигляді тримання під вартою,-

В С Т А Н О В И Л А:

УхвалоюМосковського районного суду м.Харкова від 12 вересня 2019 року задоволено клопотання прокурора та продовжено строк запобіжного заходу у відношенні обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_10 у виді тримання під вартою до 09 листопада 2019 року.
Не погодившись з ухвалою суду, захисник обвинуваченого ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 12 вересня 2019 року в частині продовження обвинуваченому ОСОБА_10 строку тримання під вартою та постановити нову ухвалу, якою обрати йому більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. Апелянт вказує, що ухвала судді є необґрунтованою, оскільки вважає недоведеним існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а також суддею не вказано чому не можливо обрати більш м`який запобіжний захід. Вказує, що суд вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою не в повній мірі врахував, що ОСОБА_10 , раніше не судимий; має вищу освіту; вільно володіє іноземною мовою, у зв`язку з чим існує висока вірогідність перспективи його офіційного працевлаштування; служив у Збройних силах України, учасник АТО; має постійне місце мешкання, де проживає разом з батьками. Водночас зазначає про те, що ОСОБА_10 тривалий час перебуває під вартою у зв`язку з чим є підстави змінити йму запобіжний захід на домашній арешт.
Обвинувачений ОСОБА_10 в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 12 вересня 2019 року в частині продовження йому строку тримання під вартою, оскільки прокурором не надавалось клопотання про продовження строку тримання під вартою. Апелянт вказує, що ухвала судді є необґрунтованою, оскільки вважає пред`явлене обвинувачення безпідставним, недоведеним існування ризиків, передбачених ст..177 КПК України, а також суддею не вказано чому не можливо обрати більш м`який запобіжний захід. Також зазначає про те, що суд вирішуючи питання про продовження йому строку тримання під вартою не врахував, що він раніше не судимий; учасник АТО; має постійне місце мешкання, де проживає разом з батьками. Зазначає про тривалий розгляд справи та час перебування під вартою.
Обвинувачений ОСОБА_13 в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 12 вересня 2019 року, закрити кримінальне провадження та виправдати його. В обґрунтування посилається на відсутність доказів висунутого обвинувачення, яке є незаконним, у зв`язку з чим не може бути предметом судового розгляду. Водночас вказує на порушення його прав на захист, відсутність ефективного захисника, доступу до перекладача та матеріалів кримінального провадження, чим порушено принцип змагальності. Обставиною, яка стала підставою для продовження строку тримання під вартою є лише тяжкість обвинувачення, що суперечить практиці ЄСПЛ.
Вислухавши доповідь судді, доводи обвинувачених та їх захисників на підтримку апеляційних скарг, думку прокурора, яка заперечувала проти їх задоволення, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного.
Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч.1 цієї статті.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.
Колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).
Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останні з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину можуть вдатися до відповідних дій.
Органами досудового розслідування ОСОБА_13 обвинувачується у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3, 5 ст.27, п.п.6, 11 ч.2 ст.115, ч.1 ст.263, ч.1 ст.309, ч.1 ст.359 КК України, ОСОБА_10 обвинувачується у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3, 5 ст.27, п.п.6, 11 ч.2 ст.115, ч.1 ст.263 КК України. Одне з інкримінованих обвинуваченим правопорушень відноситься до категорії особливо тяжких злочинів та за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років або довічним позбавленням волі.
У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Крім того, Європейський Суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.
Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
З урахуванням конкретних обставин вчинення злочинів, які інкримінується ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , а саме те, що вони призвели до загибелі людини, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих.
Поряд з цим, колегія суддів не погоджується з апеляційним доводами обвинуваченого ОСОБА_11 щодо неналежності та недопустимості доказів, оскільки прокурор, як сторона обвинувачення у кримінальному провадженні, реалізуючи свої процесуальні повноваження під час судового розгляду на власний розсуд враховує наявність встановлених та доведених фактичних обставин на підставі отриманих ним доказів під час досудового розслідування. Отже, твердження сторони захисту про безпідставність обвинувачення та його необґрунтованість спростовується змістом обвинувального акту переданого на розгляд суду першої інстанції в якому логічно та послідовно прокурором викладено формулювання обвинувачення та наявність фактичних обставин кримінального провадження, які прокурор вважає доведеними. Оцінку доказів, в тому числі і сторони обвинувачення, суд першої інстанції надасть в нарадчій кімнаті під час ухвалення вироку відповідно до вимог ст. 94 КК України, а тому на цій стадії процесу, тобто до закінчення судового розгляду, колегія суддів апеляційного суду не може погодитися із обґрунтованістю апеляційних доводів обвинуваченого щодо безпідставності пред`явленого обвинувачення або його недоведеності.
Так ОСОБА_10 та ОСОБА_13 обвинувачуються у скоєнні особливо тяжкого злочину, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі від 10 до 15 років або довічним позбавленням волі. ОСОБА_13 є громадянином Великобританії, як сам пояснив, міцних соціальних зв`язків на території України не має, даних щодо офіційного працевлаштування судові матеріали не містять. ОСОБА_10 , хоча і є громадянином України, проте не мав офіційного працевлаштування до затримання, а проживання з батьками не може усунути ризик втечі за умови можливої перспективи призначення покарання у вигляді позбавлення волі від 10 до 15 років або довічним позбавленням волі. До того ж, у висунутому обвинуваченні ОСОБА_10 відведено роль виконавця, наслідком якого стала загибель потерпілого. Також, необхідно враховувати вагомість показів свідків в процесі доказування, стадія дослідження яких триває в суді першої інстанції, та необхідність застереження впливу на них.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор звертала увагу суду на вилучення під час обшуку за місцем мешкання ОСОБА_11 документів на різні імена, а також проживання обвинуваченого ОСОБА_10 до затримання не за місцем реєстрації та місцем мешкання батьків.

За таких обставин колегія суддів не може погодитись з апеляційними доводами захисника ОСОБА_8 та обвинувачених щодо відсутності або втрати актуальності ризиків, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризик це подія, яка ймовірно може настати за наявності певних підстав. Об`єктивність існування зазначених підстав щодо ризиків вбачається з вищенаведених відомостей, а тому колегія суддів не може погодитись з обґрунтованістю апеляційних доводів щодо дієвості інших запобіжних заходів ніж тримання під вартою. Твердження захисника та обвинувачених щодо недоведеності існування ризиків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки існування ризиків в тому числі і втечі від правоохоронних органів та суду об`єктивно вбачається з відомостей, що є наявними у кримінальному провадженні.
З огляду на значені для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.
Доводи обвинуваченого ОСОБА_11 щодо порушення права на захист, відсутність ефективного захисника та доступу до перекладача є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, згідно яких судове засідання суду першої інстанції відбувалося за участі захисників та перекладача, які дійсно виконують покладені чинним КПК України обов`язки в кожному судовому засіданні, що підтверджується відомостями кримінального провадження.

Крім того, до апеляційних скарг не додано даних щодо захворювань, які перешкоджають або унеможливлюють перебування обвинувачених під вартою, у зв`язку з чим доводи апелянтів щодо стану здоров`я не спростовують правильність висновків суду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_10 та ОСОБА_11 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційних скарг захисника та обвинувачених.
Керуючись ст.ст. 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 12 вересня 2019 року про продовження запобіжного заходу, обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_12 у вигляді тримання під вартою залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді: