ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 648/1574/17
Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/819/406/19 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
У Х В А Л А
іменем України
28 травня 2019 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілої ОСОБА_7 захисника ОСОБА_8 ,

цивільного позивача ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_11 ,

представника цивільного відповідача ТОВ «Ротор НК» - ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні матеріали кримінального провадження № 0001471 за апеляційними скаргами представника цивільного відповідача ПАТ «Страхова компанія «Країна» - ОСОБА_13 , потерпілої ОСОБА_7 , цивільного позивача ОСОБА_9 на вирок Білозерського районного суду Херсонської області від 26 лютого 2019 року, яким:

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Переділ Корюківського району Чернігівської області, громадянина України, одруженого, маючого на утриманні двох малолітніх дітей, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за ч.2 ст.286 КК України на 4 роки позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» ОСОБА_11 звільнено від відбування покарання.

Стягнуто з ПАТ «Страхова компанія Країна» на користь потерпілої ОСОБА_7 у відшкодування матеріальної шкоди - 165 893, 10 грн. та моральної шкоди 8294,66 грн.

Вирішено питання про процесуальні витрати та речові докази.

в с т а н о в и л а:

Вироком суду ОСОБА_11 визнано винним та засуджено за те, що він 21 вересня 2016 року близько 09.00 години, перебуваючи на 12 кілометрі автодороги Херсон-Нова Каховка-Генічеськ в напрямку м. Херсон, керуючи технічно справним автомобілем марки МАЗ 5549, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , ходова частина, гальмівна система та рульове управління якого знаходилися в працездатному стані, забезпечуючи водієві рух в заданому напрямку, стійкість в різноманітних режимах, а також ефективне зниження швидкості аж до зупинки, не маючи несправностей, що могли обумовити раптовий для водія увід транспортного засобу в бік від заданого напрямку руху чи раптову втрату керованості, маючи водійське посвідчення серії НОМЕР_2 , грубо порушуючи вимоги п.10.1, п. 13.1 Правил дорожнього руху України, при здійсненні руху на 12 км. автодороги Херсон-Нова Каховка-Генічеськ в напрямку до м. Херсона, виїхав на зустрічну смугу, внаслідок чого здійснив дорожньо-транспортну пригоду з автомобілем марки ВАЗ 21102, державний номерний знак НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_9 , в результаті якої пасажир вказаного автомобіля ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 отримала тяжкі тілесні ушкодження за критерієм небезпеки для життя.

У поданих на вирок апеляційних скаргах:

- представник цивільного відповідача ПАТ «Страхова компанія «Країна» - ОСОБА_13 посилається на незаконність та необґрунтованість вироку щодо ОСОБА_11 в частині вирішення цивільного позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Свої доводи мотивує тим, що страхувальник не повідомив страховика під час укладення договору про те, що об`єкт вже застрахований і відповідно до вимог ст.989 ЦК України новий договір страхування є нікчемним. Як встановлено апелянтом, у ході врегулювання страхового випадку на момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Маз», номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 була забезпечена у ПрАТ «Європейський Страховий Союз» і вказаною особою підтверджено звернення обох учасників ДТП до даної страхової компанії з метою отримання страхового відшкодування. Зазначає, що відповідно до ст.20-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі зміни власника забезпеченого транспортного засобу договір страхування зберігає чинність до закінчення строку його дії. У разі відчуження забезпеченого транспортного засобу права та обов`язки страхувальника переходять до особи, яка прийняла такий транспортний засіб у свою власність. У зв`язку із викладеним вважає, що в процесі придбання ТОВ «РОТОР НК» транспортного засобу Маз», номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 до вказаного підприємства перейшли всі права та обов`язки страхувальника. На підтвердження законності висловленої в апеляційній скарзі позиції, апелянт посилається на правові положення, які викладені в Постанові Верховного суду України від 21.11.2018 року.

Просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині задоволення цивільного позову до ПАТ «СК Країна» та ухвалити новий вирок, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог до ПАТ «СК Країна» в повному обсязі;

- потерпіла ОСОБА_7 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та правильність кваліфікації дій ОСОБА_11 , порушує питання про скасування вироку суду першої інстанції в частині призначення покарання з підстав невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. В обгрунтування доводів указує, що злочинними діями ОСОБА_11 їй спричинено тяжкі тілесні ушкодження, однак судом не враховано це при призначенні покарання та застосуванні Закону України «Про амністію у 2016 році», зокрема, не прийнято до уваги доводи представника потерпілої та жодним чином це не відображено у вироку про необхідність реального виконання додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. За таких обставин, вважає порушеними вимоги ст.65 КК України, оскільки особу відповідно до вищевказаного Закону України звільнено від відбування як основного, так і додаткового покарання, що є недостатнім для виправлення особи та попередження вчинення нових злочинів.

Просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_11 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами в межах санкції ч.2 ст.286 КК України. На підставі п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» ОСОБА_11 звільнити від відбування основного покарання;

-цивільний позивач ОСОБА_9 посилається на незаконність вироку щодо ОСОБА_11 в частині вирішення питання про долю речових доказів. Зазначає, що відповідно до вимог ст.100 КПК України та п.32 Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 листопада 2012 року, фінансування витрат, пов`язаних із зберігання. Апелянт вказує, що згідно рахунку на оплату №67 від 25.02.2019 року за зберігання транспортного засобу ВАЗ 21102 реєстраційний номер НОМЕР_3 на спецмайданчику органів поліції, нарахована сума 22 152 грн. з ПДВ. Наголошує, що це суперечать вимогам вищевказаного Порядку зберігання речових доказів, оскільки повернення майна повинно бути здійснено саме за рахунок державного бюджету. Просить змінити вирок суду першої інстанції в частині вирішення питання про долю речового доказу та вказати, що після набуття вироком законної сили речові докази по справі: автомобіль ВАЗ 21102 реєстраційний номер НОМЕР_3 повернути за належністю законному володільцю ОСОБА_9 безоплатно.

У запереченнях потерпіла ОСОБА_7 вказує на необґрунтованість апеляційної скарги представника цивільного відповідача ПАТ «Страхова компанія «Країна» - ОСОБА_13 , просить її залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову без зміни.

Учасників судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце апеляційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду апеляційної інстанції, а також про обов`язкову участь потерпілої ОСОБА_7 , представника цивільного відповідача ПАТ «Страхова компанія «Країна», не надходило.

Заслухавши суддю-доповідача щодо суті поданої апеляційної скарги, доводи представника потерпілої ОСОБА_7 захисника ОСОБА_8 , цивільного позивача ОСОБА_9 , які підтримали свої апеляційні вимоги, просили їх задовольнити, заперечували проти задоволення апеляційної скарги представника цивільного відповідача в частині вирішення цивільного позову, доводи обвинуваченого ОСОБА_11 та його захисника ОСОБА_10 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_7 про ухвалення нового вироку в частині призначення покарання, щодо вимог інших апеляційних скарг покладалися на розсуд суду, доводи представника цивільного відповідача ТОВ «Ротор НК» - ОСОБА_12 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги представника цивільного відповідача ПАТ «Страхова компанія «Країна» та потерпілої, думку прокурора про залишення апеляційних скарг представника цивільного відповідача, потерпілої та цивільного позивача без задоволення, а вироку без зміни, у дебатах сторони залишилися на своїх попередніх позиціях, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційних скарг, заперечення на них, колегія суддів дійшла до наступного.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_11 у вчиненні злочину, за який він засуджений, за встановлених та викладених у вироку обставин, та правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст.286 КК України, обґрунтовані дослідженими під час судового розгляду доказами, яким дано належну оцінку, і ці висновки суду ніким не оспорюються, тому відповідно до ч.1 ст.404 КПК України апеляційний суд не перевіряє вирок суду першої інстанції в цій частині.

Що ж до доводів потерпілої ОСОБА_7 про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та необхідність звільнення ОСОБА_11 від відбування основного покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році», з реальним відбуванням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, то колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до вимог ст.65 КК України при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та запобіганню вчинення нею нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

У п.п. 20, 21 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зазначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

У кожному випадку призначення покарання за частинами 1, 2 ст.286 і ст. 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

Згідно зі ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Воно має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Зі змісту апеляційної скарги потерпілої вбачається, що нею фактично порушується питання про недотримання судом першої інстанції вищенаведених вимог закону, що безпосередньо пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

На думку колегії суддів, доводи потерпілої про можливість виправлення ОСОБА_11 лише в умовах реального відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, є непереконливими.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_11 дотримався вимог ст.ст.50, 65 КК України, щодо його необхідності, достатності і справедливості, а також вимог Закону України «Про амністію у 2016 році» при звільненні від відбування покарання.

Підстав вважати, що призначене покарання є м`яким, як про це стверджує апелянт, не має.

Призначаючи ОСОБА_11 вид та міру покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст.ст.50, 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких необережних злочинів, його наслідки, дані про його особу, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, його сімейний стан та перебування на утримання двох малолітніх дітей, обставину, що пом`якшує покарання, - щире каяття та ставлення до вчиненого кримінального правопорушення, яке побудоване на критичній оцінці його протиправної поведінки, визнані вини та готовності нести відповідальність за скоєне, відсутність обставин, що обтяжують покарання, і ці обставини ніким не оспорюються.

Також суд врахував думку потерпілої сторони щодо міри покарання, які вважали що виправлення обвинуваченого можливе в умовах, не пов`язаних з ізоляцією від суспільства.

Врахувавши ці конкретні обставини та дані про особу винного, суд обґрунтовано призначив йому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.286 КК України без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, виходячи з того, що це позбавить його можливості здійснювати професійну діяльність.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Як убачається з матеріалів провадження, обвинувачений ОСОБА_11 має постійне місце роботи, працює водієм, що є єдиним джерелом матеріального забезпечення його родини.

Будь-які дані, які б свідчили про те, що ОСОБА_11 раніше притягувався до адміністративної чи кримінальної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху України, в матеріалах справи відсутні.

Сам факт наявності тяжких наслідків, як на це вказує потерпіла в апеляційній скарзі, не є безумовною підставою для позбавлення винної особи права керування транспортними засобами, враховуючи критичне ставлення обвинуваченого до цих порушень та його поведінки після вчинення злочину, який повністю визнав себе винним та щиро розкаявся, і ці обставини ніким не оспорюються.

Також суд врахував, що обвинувачений ОСОБА_11 є суб`єктом амністії, оскільки має на утриманні двох малолітніх дітей 2007 та 2014 років народження, щодо яких не позбавлений батьківських прав, раніше не судимий, вчинив злочин по необережності, який не є особливо тяжким відповідно до ст.12 КК України, не входить до переліку осіб, до яких амністія не застосовується, надав письмову заяву про застосування до нього амністії, що підтверджується відповідними документами: заявою, свідоцтвами про народження дітей, і ці обставини ніким не оспорюється, а тому на підставі п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року суд правильно звільнив ОСОБА_11 від відбування призначеного покарання, з чим погоджується і колегія суддів.

Відповідно до ст.15 Закону України «Про амністію у 2016 році» особи, на яких поширюється дія цього Закону, можуть бути звільнені від відбування основного і додаткового покарання.

Прийняте судом рішення суду про звільнення ОСОБА_11 від відбування покарання, відповідає Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року.

Підстав для скасування вироку в частині призначення покарання та ухвалення нового вироку, як про це ставить питання потерпіла в апеляційній скарзі, колегія суддів не знаходить.

Доводи потерпілої в апеляційній скарзі про порушення вимог ст.374 КПК України через те, що у вироку не відображено висловлену в судових дебатах позицію її представника про необхідність застосування додаткового покарання, не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та не є підставою для скасування вироку.

Із звукозапису судового засідання від 25.02.2019 року випливає, що у судових дебатах судом було з`ясовано думку щодо виду та міри покарання як сторони обвинувачення, так і сторони захисту, і з урахуванням позицій всіх учасників кримінального провадження, оцінки досліджених доказів, судом прийнято вмотивоване рішення.

Що ж до доводів представника цивільного відповідача ПАТ «Страхова компанія «Країна» - ОСОБА_13 про відсутність підстав для задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, то колегія суддів вважає їх непереконливими.

Заперечення проти позову, викладені в апеляційній скарзіпредставника цивільного відповідача, були предметом перевірки під час судового розгляду та не знайшли свого підтвердження.
Суд дійшов правильного висновку про те, що цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 до ПАТ СК «Країна» підлягає задоволенню в повному обсязі.
Відповідно до ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Статтею 24 цього Закону передбачено, що у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.
Також ст. 26 вказаного Закону передбачено відшкодування шкоди, пов`язаної із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відшкодовується у розмірах, визначених відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно полісу АЕ №9526313 від 10.06.2016 року обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, транспортний засіб МАЗ 5549, 2008 року випуску, д.н. НОМЕР_1 (власником) страхувальником ТОВ «Ротор НК» застраховано у ПАТ «Страхова компанія «Країна» із терміном дії договору до 09.06.2017 року, страхова сума на одного потерпілого складає 200 000 грн. за шкоду заподіяну життю та здоров`ю, та 100 000 грн. за шкоду, заподіяну майну.

Судом установлено, що потерпілій ОСОБА_7 заподіяно матеріальну шкоду, пов`язану із витратами на лікування, придбанням лікарських засобів на суму 113 693,10 грн., та із стійкою втратою працездатності на суму 52 200 грн., на загальну суму 165 893,10 грн., а також заподіяно моральну шкоду, яка полягає в її душевних стражданнях у зв`язку з перенесеним фізичним болем, втратою працездатності та встановленням їй інвалідності, погіршенням якості її життя та неможливості відновлення її попереднього стану та звичного способу життя, в розмірі 5% страхової виплати в сумі 8294,66 грн..

Зазначені вище витрати понесенні потерпілої ОСОБА_7 на лікування, придбання ліків та стійку втрату працездатності підтверджені наявними в матеріалах провадження квитанціями, чеками, видатковими накладними, медичними документами про стійку втрату працездатності, зверненнями до страхової компанії за отриманням страхового відшкодування (т.1 а.п. 16 33), і докази не ставляться під сумнів представником цивільного відповідача в апеляційній скарзі, тому відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України колегія суддів не перевіряє законність та обґрунтованість вироку в частині визначення розмірів матеріальних збитків та моральної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася, на користь потерпілої.

Посилання цивільного відповідача на те, що один транспортний засіб було застраховано страхувальником у двох різних страхових компаніях, і при укладенні нового договору страхування з ПАТ СК «Країна» страхувальник не повідомив страховика про інший договір страхування, тому відповідно до ст.989 ЦК України новий договір страхування є нікчемним, не можуть бути прийняті до уваги, виходячи з наступного.
Так, договір про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів - (Поліс №АЕ/9526313 від 10.06.2016 року) укладено між страхувальником - ТОВ «РОТОР НК» та страховиком ПАТ «СК «Країна», яким застраховано цивільно-правову відповідальність за шкоду, заподіяну третім особам внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за участю транспортного засобу «МАЗ», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 , власником якого є ТОВ «РОТОР НК».
Водночас, відповідно до даних Єдиної централізованої бази даних МТСБУ, станом на день укладення полісу з ПАТ «СК «Країна» 10.06.2016 року, транспортний засіб «МАЗ» номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 було забезпечено в ПрАТ «Європейський Страховий Союз» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АЕ/7159576 від 14.03.2016 року страхувальником фізичною особою ОСОБА_14 , за іншим державний реєстраційним номером НОМЕР_5 , він-код НОМЕР_4 .
При цьому представник цивільного позивача не надав суду належних та допустимих доказів того, що застраховані різними особами транспортні засоби з різними державними номерами є власністю саме ТОВ «РОТОР НК» і у вказаної юридичної особи на момент укладення договору страхування з ПАТ «СК «Країна» виникли зобов`язання відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.989 ЦК України перед страховиком.

Належним чином засвідчена копії полісу АЕ/7159576 від 14.03.2016 року між страхувальником ОСОБА_14 та страховиком ПрАТ «Європейський Страховий Союз» в матеріалах кримінального провадження відсутня, також її не надано до апеляційної скарги.
Тобто, відповідачем не підтверджено, шо поліс АЕ/7159576 ПрАТ «Європейський Страховий Союз» був чинним на час ДТП 21.09.2016 року, оскільки початок дії договору з моменту внесення першого страхового платежу та дата укладення договору може не збігатися з моментом набрання чинності договором страхування, а відповідачем не надано належних доказів, які підтверджують дату укладення та набрання чинності зазначеним договором страхування.

Доводи цивільного позивача ОСОБА_9 в частині неправильного вирішення питання про долю речового доказу, а саме повернення йому як законному володільцю автомобіля ВАЗ 21102 НОМЕР_3 , колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки апелянтом не доведено, що він особисто поніс витрати, пов`язані із зберіганням транспортного засобу на спецмайданчику в АДРЕСА_2 або має їх понести.

В обгрунтування доводів апелянт указує, що відповідно до рахунку №67 від 25.02.2019 року за зберігання транспортного засобу автомобіля ВАЗ 21102 реєстраційний номер НОМЕР_3 нарахована сума 22 152 грн. з ПДВ.

Відповідно до ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. За відсутності в обвинуваченого коштів, достатніх для відшкодування зазначених витрат, вони компенсуються потерпілому за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом для компенсації шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що представником потерпілої захисником ОСОБА_8 здійснено запит до ДП МВС України «Інформ-Ресурси» щодо підтвердження інформації зберігання транспортного засобу ВАЗ 21102 реєстраційний номер НОМЕР_3 .

У відповідь на запит головою ліквідаційної комісії Південної міжрегіональної філії ДП МВС України «Інформ-Ресурси» повідомлено про те, що затриманий транспортний засіб тимчасово зберігається в м. Олешки вул. Гвардійська 160, при цьому жодних вказівок про обов`язковість виплат за зберігання транспортного засобу головою комісії у листі не вказано.

У копії квитанції № 67 від 25.02.2019 року, на яку вказує апелянт, викладено суми з ПДВ за зберігання транспортного засобу на спецмайданчику, довідку засвідчено штампом ДП МВС України «Інформ-ресурси», однак не вказано жодних відомостей щодо нарахування цих виплат власникові автомобіля ОСОБА_9 , що позбавляє колегію суддів упевнитись в наявності вимог для оплатного повернення володільцю речового доказу. Доказів того, що після набуття вироком законної сили речовий доказ не буде повернутий власнику, в матеріалах провадження немає.

Зі змісту вироку вбачається, що в резолютивні частині вироку судом вирішено питання про долю речових доказів, де зазначено, після набрання вироком чинності речовий доказ по справ: автомобіль ВАЗ 21102 реєстраційний номер НОМЕР_3 повернути за належністю законному володільцю - ОСОБА_9 , яке відповідає вимогам п.2 ч.4 ст.374 КПК України.

Колегія суддів підкреслює, що кримінальним процесуальним законом не передбачено будь-яких обов`язків для повернення майна за належністю його законному володільцю як безоплатно, так і з оплатою за його зберігання, як про це вказує апелянт.

У зв`язку з чим, підстави для зміни вироку в частині вирішення долі речових доказів та задоволення апеляційної скарги цивільного позивача, відсутні.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б підставою для скасування чи зміни оскаржуваного вироку, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Зважаючи на доводи представника цивільного відповідача, потерпілої, цивільного позивача та заявлені ними вимоги, підстави для задоволення їхніх апеляційних скарг відсутні.

Керуючись ч.2 ст.376, ст.ст.404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги представника цивільного відповідача ПАТ «Страхова компанія «Країна» - ОСОБА_13 , потерпілої ОСОБА_7 , цивільного позивача ОСОБА_9 - залишити без задоволення, а вирок Білозерського районного суду Херсонської області від 26 лютого 2019 року щодо ОСОБА_11 без зміни.

Ухвала набирає чинності з моменту оголошення і може бути оскаржена учасниками судового провадження в касаційному порядку протягом 3 місяців з дня проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді: (підписи)
З оригіналом згідно

Суддя Херсонського апеляційного суду ОСОБА_2