Дата документу 11.11.2019 Справа № 333/397/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 333/397/19 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. № 11-кп/807/1488/19 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,

розглянула 11 листопада 2019 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 липня 2019 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Токмак, Запорізької області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України.

Встановлені вироком суду першої інстанції обставини:

10 травня 2018 року о 21 год. 30 хв. ОСОБА_7 , знаходячись на території Автовокзалу, розташованого по проспекту Соборному 20 у місті Запоріжжя, маючи прямий умисел на відкрите заволодіння чужим майном, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, діючи умисно, повторно, під приводом оглянути каблучку потерпілого ОСОБА_9 , відкрито заволодів каблучкою вартістю 832,00грн. та ігноруючи вимоги потерпілого ОСОБА_10 повернути каблучку, зник з місця вчинення злочину та розпорядився викраденим майном на власний розсуд.
Описаними діями ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_11 було завдано матеріальну шкоду в розмірі 832,00грн.

Вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 липня 2019 року:
ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні кримінального правопрушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України та йому призначено покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.
Запобіжний захід ОСОБА_7 у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишено без змін.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено обчислювати з моменту його затримання, тобто з 04 січня 2019 року.

Вимоги і узагальненні доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 не погоджується з оскаржуваним вироком, зазначає про невизнання своєї вини у вчиненому, вважає, що відсутні докази його вини, а обвинувачення ґрунтується лише на показань потерпілого ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_12 , які мають розбіжності.
Вказує, що не було надано доказів на наявність ножа та складання протоколу вилучення у відповідності із законом.
Крім того зазначає, що потерпілий добровільно та без погроз віддав йому каблучку, що підтверджував свідок ОСОБА_12 .
Зазначає про порушення, допущенні прокурором при допити потерпілого та свідка з огляду на навідні запитання.
Просить перекваліфікувати його дії, врахувати стан його здоров`я, наявність цивільної дружини та призначити покарання із застосуванням ст. 69 КК України.

Позиції учасників судового провадження

Обвинувачений у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, просив перекваліфікувати його дії на ст. 190 КК України.
Захисник у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу обвинуваченого, посилаючись на відсутність в діях ОСОБА_7 погроз, просив перекваліфікувати його дії.
Прокурор у судовому засіданні висловив заперечення вимогам апеляційної скарги обвинуваченого, вказавши про те, що суд оцінив усі докази та навів у вироку обґрунтовані висновку. Просив вирок суду залишити без змін.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 після конфіденційної бесіди із захисником адвокатом ОСОБА_8 відмовився від заявленого у апеляції клопотання про заміну захисника.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, прийшов до правильного висновку щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України.

При цьому, суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які, відповідно до ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз дослідженим в судовому засіданні доказам.

Так, на відміну від позиції, викладеної у апеляційній скарзі, у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 вказувавпро визнання вини в пред`явленому обвинуваченні в повному обсязі. Підтвердив, що на початку травня 2018 року у вечірній час доби, він знаходячись на території Автовокзалу у місті Запоріжжя, під приводом оглянути каблучку потерпілого ОСОБА_9 , відкрито заволодів та ігноруючи вимоги останнього повернути каблучку, зник з місця вчинення злочину. В подальшому на території Залізничного вокзалу в м. Запоріжжя він був затриманий працівниками поліції, які вилучили викрадену каблучку.

В суді апеляційної інстанції версія обвинуваченого щодо пред`явленого обвинувачення полягає у тому, що в його діях наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого, ст. 190 КК України, оскільки потерпілий добровільно віддав йому каблучку, погроз з його боку не було.

Наведена позиція, яка аналогічна доводам обвинуваченого, викладених в апеляційній скарзі, з урахуванням досліджених місцевим судом доказів, судова колегія знаходить необґрунтованою.

Так, зміст оскаржуваного вироку засвідчує, що хоча ОСОБА_7 і визнав в суді першої інстанції свою вини у скоєні інкримінованого злочину, проте його вина підтверджується і іншими безпосередньо дослідженим судом першої інстанції доказами.

Зокрема, потерпілий ОСОБА_10 стосовно даних подій пояснив, що ОСОБА_7 під приводом оглянути його каблуку, вихопив її з рук та залишив при собі. Ігноруючи його вимоги щодо повернення викраденого, ОСОБА_13 зник з каблучкою. В подальшому ОСОБА_13 був затриманий працівниками поліції, які вилучили у обвинуваченого каблучку та повернули йому.

Отже, показання обвинуваченого щодо добровільної передачі потерпілим каблучки спростовуються показаннями потерпілого ОСОБА_10 , який чітко вказав, що обвинувачений вихопив каблучку із його рук та проігнорував вимоги ОСОБА_10 щодо повернення каблучки.

Свідок ОСОБА_12 , який був очевидцем даних подій, підтвердив показання потерпілого ОСОБА_10 та вказав, що обвинувачений ОСОБА_7 узяв каблучку потерпілого та ігнорував їхні вимоги повернути її.

Розбіжності у показаннях зазначених осіб, про що вказано в апеляційній скарзі, є не суттєвими та не впливають на кваліфікацію дій ОСОБА_7 .

Як потерпілий, так і свідок ОСОБА_12 зазначали про неодноразові висловлювання вимог на адресу обвинуваченого про повернення ним каблучки, що було проігноровано ОСОБА_7 , подальшого одягнення останнім кільця на палець власної руки, висловлювання, що каблучка вже не належить ОСОБА_10 та залишення місця злочину. Наведене підтверджується показами потерпілого та свідка при аудіо-фіксації судового процесу.

Місцевий суд надав ґрунтовну оцінку і іншим письмовим доказам щодо обставин вищенаведених подій, які не оспорюються стороною захисту.

Доводи обвинуваченого щодо невірності кваліфікації його дій слід визнати неспроможними, оскільки дослідженні докази чітко вказують на розуміння як безпосередньо потерпілим, так і свідком ОСОБА_12 незаконного вилучення обвинуваченим ОСОБА_7 каблучки, неодноразових вимог до останнього з боку потерпілого та свідка повернення каблучки, ігнорування обвинуваченим таких вимог та залишення ним місця події.

Отже, наведені обставини наочно демонструють усвідомлення ОСОБА_7 відкритого викрадення чужого майна, оскільки потерпілий та свідок виявили протиправність дій обвинуваченого, який після висловлення вимог щодо повернення кільці, не зупинився та заволодів майном ОСОБА_10 .

Протоколом огляду предмета від 11.05.2018 року зафіксовано перебування у ОСОБА_7 срібної каблучки (м.к.р. а.п. 21).

Всі досліджені і наведені у вироку докази повністю узгоджується між собою і засвідчуютьдоведеність вчиненого обвинуваченим відкритого викрадення чужого майна, та з огляду на попередні судимості обвинуваченого за аналогічними злочинами, вчиненого повторно.

Доводи обвинуваченого з приводу відсутності погроз з застосуванням ножа та насилля не приймаються до уваги, оскільки суд першої інстанції виключив із обвинувачення кваліфікуючі ознаки у вигляді погроз та застосування насильства, посилаючись на їх недоведеність при судовому розгляді.

Аргументи обвинуваченого з приводу того, що не було надано доказів на наявність вилучення ножа та складання протоколу вилучення у відповідності із законом також не беруться до уваги, оскільки як у контексті пред`явленого обвинувачення, так і встановлених районним судом фактичних обставин справи зазначена обставина не інкримінувалася і не встановлювалася судом.

Сукупність досліджений доказів спростовує твердження сторони захисту про відсутність в діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, а саме щодо відкритого викрадення чужого майна, вчиненого повторно.

Перелічені у вироку і досліджені судом першої інстанції докази, які є послідовними, логічно поєднуються один з одним, у своїй сукупності відтворюють події інкримінованого злочину, що вказує на відсутність підстав піддавати сумніву їхню достовірність та переконують суд в правильності висновку районного суду.

Отже, суд цілком слушно встановив, що ОСОБА_7 відкрито заволодів каблучкою потерпілого ОСОБА_9 , ігноруючи вимоги потерпілого повернути каблучку, зник з місця вчинення злочину, що утворює склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України.

Доводи обвинуваченого про наявність суперечностей у показаннях потерпілого та свідка ОСОБА_12 є неспроможними.

Районний суд в основу вироку поклав докази, які не протирічать один одному, покази потерпілого визнав як послідовні та незмінні, такі, що узгоджуються з іншими доказами, зокрема показаннями свідка ОСОБА_12 , що повністю відповідає сукупності наданих прокурором доказів та об`єктивно відображають обставини вчиненого злочину.

З наведеними висновками районного суду погоджується і апеляційна інстанція.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин справи, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію його дій, колегією суддів не виявлено.

Районний суд, аналізуючи допустимість вказаних доказів, зробив правильний висновок про їх достеменність та законність їх збирання, досліджені докази обґрунтовано покладені в основу обвинувального вироку.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з дотриманням вимог ст.ст. 50, 65 КК України призначив необхідне і достатнє для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових правопорушень покарання, яке є мінімальним за санкцією інкримінованого кримінального правопорушення.

При цьому, враховано наявність обставини, що пом`якшує покарання відповідно до ст. 66 КК України, та відсутність обставин, що його обтяжують, відповідно до положень ст. 67 КК України.

Судом першої інстанції в повній мірі дослідженні усі докази, які характеризують обвинуваченого в достатньому об`ємі, його ставлення до скоєного та надана відповідна обґрунтована та вмотивована оцінка вказаному.

З урахуванням сукупності всіх наведених вище обставин, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про можливість виправлення ОСОБА_7 лише в умовах ізоляції від суспільства.

Колегія суддів не вбачає підстав для зменшення розміру призначеного ОСОБА_7 покарання.

Посилання обвинуваченого про наявність підстав для застосування до нього положень ст. 69 КК України, про що фактично вказано в апеляційній скарзі останнього, поряд із встановленою лише однієї пом`якшуючої обставини покарання та з урахуванням даних про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий в тому числі за аналогічні злочини, відбував покарання реально, але відповідних висновків для себе не зробив, судова колегія знаходить необґрунтованою.

Стосовно обставини щодо стану здоров`я обвинуваченого та наявності у нього цивільної дружини, про що йдеться в апеляційній скарзі обвинуваченого, то на переконання колегії суддів, наведені обставини не є достатньо переконливими обставинами для висновку про істотне зниження ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України та можливість пом`якшити призначене покарання або призначити покарання нижче від найнижчої межі, встановленою наведеною нормою.

Інших обставин, які б можна було віднести на користь застосування до ОСОБА_7 положень ст. 69 КК України апеляційною інстанцією не встановлено, що обумовлює визнання доводів сторони захисту як неспроможних.

Враховуючи наведене, на переконання колегії суддів, покарання призначене ОСОБА_7 відповідає принципам співмірності та індивідуалізації, є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, призначене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог закону, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав.

Суд апеляційної інстанції переглянув вирок суду першої інстанції відповідно до вимог ст.404 КПК України, тобто в межах доводів апеляційних скарг.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 липня 2019 року, яким ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України,залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня оголошення, а засудженою особою, яка утримується під вартою в той же строк з дня отримання копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4