ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/818/3014/19 Доповідач: ОСОБА_2

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
з секретарем - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора

в режимі відеоконференції - ОСОБА_6 ,

захисників - адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
обвинувачених - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Харкова кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на ухвалу Ленінського районного суду м.Харкова від 11 вересня 2019 року про продовження ОСОБА_9 , ОСОБА_10 строку тримання під вартою,-

В С Т А Н О В И Л А:

УхвалоюЛенінського районного суду м.Харкова від 11 вересня 2019 року відмовлено в задоволенні клопотань обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_11 про зміну запобіжного заходу, продовжено обвинуваченим ОСОБА_9 , ОСОБА_10 строк тримання під вартою на 60 днів до 09 листопада 2019 року включно.

Не погодившись з ухвалою суду, обвинувачений ОСОБА_9 через канцелярію ДУ «Харківський слідчий ізолятор»подав апеляційну скаргу з доповненнями, в якій просить скасувати ухвалуЛенінського районного суду м.Харкова від 11 вересня 2019 року та закрити кримінальне провадження. Апелянт вважає ухвалу судді необґрунтованою, пред`явлене обвинувачення є безпідставним, існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України не доведеним.Зазначає, що досудове розслідування в рамках вказаного кримінального провадження здійснювала прокуратура м.Києва без відповідних на те повноважень, зміст підозри та обвинувального акту не відповідає вимогам КПК України. Колегія суддів за власною ініціативою без надання прокурором клопотання та матеріалів в порядку ст.ст.184, 199 КПК України продовжила строк тримання під вартою, не дослідила докази, надані стороною захисту. Посилається на те, що суд вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою не врахував, стан здоров`я обвинуваченого, який страждає на тяжку хворобу, потребує негайної операції та лікування, утримується під вартою понад 36 місяців. Вказує на порушення розумних строків розгляду вказаного кримінального провадження.
Також обвинувачений ОСОБА_10 через канцелярію ДУ «Харківський слідчий ізолятор»подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалуЛенінського районного суду м.Харкова від 11 вересня 2019 року та постановити нову ухвалу, якою не застосовувати відносно нього запобіжний захід або визначити розмір застави. Вважає пред`явлене обвинувачення безпідставним, наявні докази щодо вини обвинуваченого зібрані з порушенням кримінально-процесуального законодавства, існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України не доведеним.Вказує на незаконне затримання органом досудового розслідування. Судом не враховано, що обвинувачений позитивно характеризується, має міцні соціальні зв`язки, утримує 4 малолітніх дітей, під час досудового розслідування співпрацював зі слідством.

Вислухавши доповідь судді, доводи обвинувачених та їх захисників на підтримку апеляційних скарг, думку прокурора, який заперечував проти їх задоволення, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного
Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч.1 цієї статті.
Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).
Надаючи оцінку можливості обвинувачених переховуватися від суду або перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останні з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів можуть вдатися до відповідних дій.
Органами досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.146, ч.3 ст.27, ч.2 ст.149, ч.4 ст.358, ч.5 ст.27, ч.1 ст.358 КК України, ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.149 КК України. Одне з інкримінованих обвинуваченим правопорушень відноситься до категорії особливо тяжких злочинів та за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 12 років.
У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.
Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
Відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
З урахуванням конкретних обставин вчинення злочинів, які інкримінуються ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого.
Поряд з цим, колегія суддів не погоджується з апеляційними доводами обвинувачених щодо неналежності та недопустимості доказів, оскільки прокурор, як сторона обвинувачення у кримінальному провадженні, реалізуючи свої процесуальні повноваження під час судового розгляду на власний розсуд враховує наявність встановлених та доведених фактичних обставин на підставі отриманих ним доказів під час досудового розслідування. Отже, твердження обвинувачених про безпідставність обвинувачення та його необґрунтованість спростовується змістом обвинувального акту переданого на розгляд суду першої інстанції в якому логічно та послідовно прокурором викладено формулювання обвинувачення та наявність фактичних обставин кримінального провадження, які прокурор вважає доведеними. Оцінку доказів, в тому числі і сторони обвинувачення, суд першої інстанції надасть в нарадчій кімнаті під час ухвалення вироку відповідно до вимог ст.94 КК України, а тому на цій стадії процесу, тобто до закінчення судового розгляду, колегія суддів апеляційного суду не може погодитися із обґрунтованістю апеляційних доводів щодо безпідставності пред`явленого обвинувачення або його недоведеності.
Так, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі до 12 років з конфіскацією майна або без такої, ОСОБА_9 визначено організатором скоєння злочину проти волі, честі та гідності особи, у якого під час досудового розслідування було вилучено пакет підроблених документів, за допомогою яких перетинав кордон. Наявність у ОСОБА_10 4 малолітніх дітей не зможе повністю усунути ризик втечі за умови можливої перспективи призначення вказаного покарання. Крім того, прокурор посилається, що останній володіє інформацією про нелегальні переходи через державний кордон.
За таких обставини колегія суддів не може погодитись з апеляційними доводами обвинувачених щодо відсутності або втрати актуальності ризиків, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризик це подія, яка ймовірно може настати за наявності певних підстав. Об`єктивність існування зазначених підстав щодо ризиків вбачається з вищенаведених відомостей, а тому колегія суддів не може погодитись з обґрунтованістю апеляційних доводів щодо дієвості інших запобіжних заходів ніж тримання під вартою. Твердження обвинувачених щодо недоведеності існування ризиків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки існування ризиків в тому числі і втечі від правоохоронних органів та суду об`єктивно вбачається з відомостей, що є наявними у кримінальному провадженні.
З огляду на значені для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.
Керуючись положеннями ч.4 ст.183 КПК України, при постановленні ухвали про продовження строку тримання під вартою за наявності обставин, передбачених п.1 ч.4 ст.183 КПК України, з урахуванням підстав та обставин, передбачених ст.ст.177 та 178 КПК України, суд обґрунтовано не визначив розмір застави у даному кримінальному провадженні.
Питання, які пов`язанні з бездіяльністю адміністрації та медичної частини ДУ «Харківський слідчий ізолятор» з приводу вирішення питань про стаціонарне лікування ОСОБА_9 на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова, як про це зазначив в судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений, належить вирішувати шляхом оскарження їх дій та бездіяльності в порядку передбаченому нормами КАС України, тобто шляхом подання позову до Харківського окружного адміністративного суду, а тому колегія суддів позбавлена процесуальної можливості висловлюватися з даного приводу. Більш того, колегія суддів роз`яснює обвинуваченому проте, що він не позбавлений процесуальної можливості заявити клопотання про проведення судово-медичної експертизи з метою встановлення наявності або відсутності хвороби, яка перешкоджає подальшому перебуванню в умовах слідчого ізолятору.
Колегією суддів будь-яких порушень КПК України при постановленні оскаржуваної ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому, за наслідками апеляційного розгляду, вважає за необхідне ухвалу Ленінського районного суду м.Харкова від 11 вересня 2019 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст.405, 407 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м.Харкова від 11 вересня 2019 року про продовження ОСОБА_9 , ОСОБА_10 строку тримання під вартою залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді