печерський районний суд міста києва
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 вересня 2019 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі судових засідань ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві клопотання про арешт майна,-
ВСТАНОВИВ:
24.09.2019 року у провадження слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 надійшло клопотання сторони кримінального провадження - прокурора відділу прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000036 від 01.02.2018.

Згідно з нормою ч. 4 ст. 107 КПК України, фіксація під час розгляду клопотання слідчим суддею за допомогою технічних засобів не здійснювалась.
У судове засідання прокурор не з`явився, про місце і час розгляду клопотання повідомлений належним чином. Прокурор через канцелярію суду подав заяву про розгляд клопотання у його відсутність, вимоги підтримує та просить задовольнити.
На підставі ч. 2 ст. 172 КПК України, клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.
Частиною 1 статті 172 КПК України передбачено окрім іншого, що неприбуття слідчого, прокурора у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.
У відповідності до положень ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.
Зважаючи на ці положення закону та враховуючи принцип диспозитивності, суд визнав можливим прийняти рішення по суті клопотання у відсутність не з`явившихся осіб, оскільки їх не прибуття не перешкоджає розгляду клопотання на підставі наданих доказів.
Вивчивши клопотання та докази, якими обґрунтовується клопотання, надходжу до наступних висновків.
З матеріалів клопотання вбачається, що Шостий слідчий відділ розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління ДФС у м. Києві за процесуальним керівництвом прокуратури м. Києва здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000036 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що в.о. директора ТОВ «ЗМІНА» (ЄДР 31351265) ОСОБА_4 в період 2016 року, при проведення фінансово господарської діяльності, занизив сплату податку на додану вартість, тобто умисно ухилились від сплати податків, що входять в систему оподаткування, введених у встановленому законом порядку, що призвело до фактичного ненадходження до бюджету коштів в особливо великих розмірах.

Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_4 , будучи виконувачем обов`язків директора ТОВ «ЗМІНА», яке повинно здійснювати підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом, а також зобов`язане сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом, вчинив умисне ухилення від сплати податків, що входять у систему оподаткування, введених у встановленому законом порядку, вчинене службовою особою підприємства, що призвело до фактичного ненадходження до бюджету коштів в особливо великих розмірах.

В матеріалах клопотання прокурор зазначає, що 28.09.2016, у ОСОБА_4 , як виконувача обов`язків директора ТОВ «ЗМІНА» виник злочинний умисел на умисне ухилення від сплати податків, що входять у систему оподаткування, введених у встановленому законом порядку, вчинене службовою особою підприємства, що призвело до фактичного ненадходження до бюджету коштів в особливо великих розмірах.

Так, ОСОБА_4 будучи директором Компанії «Кіммер Інвестмент & Файненс С.А.», яка є єдиним учасником ТОВ «ЗМІНА», будучи виконувачем обов`язків директора ТОВ «ЗМІНА», тобто особою, яка фактично самостійно здійснює фінансово господарську діяльність на ТОВ «ЗМІНА», та усвідомлюючи про те, що статутний капітал ТОВ «ЗМІНА» становить 100 %, що складає 466 372 839, 43 грн. та створеного, у тому числі, за рахунок внесення нерухомого майна, а саме: нежитлового приміщення по вул. Хрещатик, 23 в літ. «А» загальною площею 1941 кв. м., реєстраційний номер № 0, номер об`єкта в РПВН № 32682932, вартість якого на момент реєстрації складає 445 091 918, 43 грн., приймає рішення, що вказане в протоколі №28/09 загальних зборів учасників ТОВ «ЗМІНА».

Рішенням вказаним в протоколі №28/09 загальних зборів учасників ТОВ «ЗМІНА» є продаж нерухомого майна, а саме 2/3 частки у праві власності на нежитлове приміщення в літері «А», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1941 кв. м., реєстраційний номер № 0, номер об`єкта в РПВН № 32682932, що знаходиться на балансі Товариства, а саме: продати 2/3 частки права власності на це нежитлове приміщення громадянину ОСОБА_5 . У даному рішенні визначено, що вартість 2/3 частки становить 3 648 463, 75 грн.

Виконувач обов`язків директора ТОВ «ЗМІНА» ОСОБА_4 , реалізуючи злочинний умисел на умисне ухилення від сплати податків, що входять у систему оподаткування, введених у встановленому законом порядку, вчинене службовою особою підприємства, що призвело до фактичного ненадходження до бюджету коштів в особливо великих розмірах, достовірно знаючи, що нежитлове приміщення в літері «А», розташоване за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, 23 знаходиться на балансі Товариства та складає 445 091 918, 43 грн. (2/3 частини приміщення складає 296 693 591 грн.) прийняв рішення про відчуження 2/3 частини приміщення за 3 648 463, 75 грн. замість 296 693 591 грн., як того вимагає Податковий кодекс України.

Так, виконувач обов`язків директора ТОВ «ЗМІНА» ОСОБА_4 в порушення вимог Податкового кодексу України реалізувавши злочинний умисел на умисне ухилення від сплати податків, що входять у систему оподаткування, введених у встановленому законом порядку, вчинене службовою особою підприємства, що призвело до фактичного ненадходження до бюджету коштів в особливо великих розмірах, здійснив продаж 2/3 частини приміщення в літері «А», розташованого за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, 23 балансовою вартістю 296 693 591 грн. за 3 648 463, 75 грн., чим фактично занизив податкові зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 58 724 054 грн.

Надалі, виконувач обов`язків директора ТОВ «ЗМІНА» ОСОБА_4 , перебуваючи за податковою адресою ТОВ «ЗМІНА»: м. Київ, вул. Хрещатик, 15, використовуючи свій електронний цифровий підпис, подав в електронному вигляді до органів ГУ ДФС у м. Києві податкову декларацію з податку на додану вартість за вересень, жовтень 2016 року, як офіційний звітний документ ТОВ «ЗМІНА».

Таким чином, виконувач обов`язків директора ТОВ «ЗМІНА» ОСОБА_4 , на підставі документів щодо продажу 2/3 частини приміщення в літері «А», розташованого за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, 23 за 3 648 463, 75 грн. та балансовою вартістю 296 693 591 грн., у період вересня, жовтня 2016 року, діючи в порушення вимог п.188.1 ст.188, п.201.4 та п. 201.10 ст. 201 Податкового Кодексу України, безпідставно занизив податкові зобов`язання з податку на додану вартість ТОВ «ЗМІНА» за вересень - жовтень 2016 року на загальну суму 58 724 054 грн.

Враховуючи вищевикладене, в результаті протиправних дій виконувача обов`язків директора ТОВ «ЗМІНА» ОСОБА_4 до Державного бюджету України не надійшло податку на додану вартість в сумі 58 724 054 грн., що є особливо великим розміром, оскільки в п`ять тисяч і більше разів перевищують установлений законодавством неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

Вказані вище дії органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 3 ст. 212 КК України.

22.07.2019 року, ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні умисного ухилення від сплати податків, що входять у систему оподаткування, введених у встановленому законом порядку, вчинене службовою особою підприємства, що призвело до фактичного ненадходження до бюджету коштів в особливо великих розмірах за ч. 3 ст. 212 КК України.

Сторона обвинувачення стверджує, що з метою відшкодування збитків завданих інтересам держави, забезпечення пред`явлення в майбутньому цивільного позову та виконання вироку суду в частині можливої конфіскації майна, необхідно накласти арешт на нерухоме майна, яке розташовано за адресою: м.Київ, вулиця Хрещатик, будинок 23, що на праві власності належить ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ЗМІНА», .

Відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України захід забезпечення кримінального провадження застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.
Одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна (ч. 2 ст. 131 КПК України).
Відповідно до ч.5ст.9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а саме у рішенні по справі «Жушман проти України» зазначається - «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».
Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-ІІ). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series А N 52). Іншими словами, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", п. 50, Series А N 98).
Статтею 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів та конфіскації майна як виду покарання.
Крім того, у випадку, передбаченому ч. 3 ст. 170 КПК України арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій та набуті кримінально протиправним шляхом.
Отже, майно, яке за обґрунтованої підозри органу досудового розслідування, має одну або декілька ознак, наведених у ст. 98 КПК України, може набути статусу речового доказу за рішенням слідчого, яке відповідно до вимог ч. 3 ст. 110 КПК України приймається у формі постанови.
Постановою прокурора у кримінальному провадженні майно, на яке сторона обвинувачення просить накласти арешт, визнано речовим доказом.
Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.
Як визначено ст. 59 КК України, покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Якщо конфіскується частина майна, суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або перелічити предмети, що конфіскуються. Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу.
Відповідно до санкції статті, за ознаками якої здійснюється кримінальне провадження передбачає такий вид покарання як конфіскація майна.
Згідно ч 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 КПК України); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
При вирішенні клопотання сторони обвинувачення, слідчий суддя враховує, що закон не вимагає, щоб докази на підтвердження вчинення кримінального правопорушення були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого кримінального правопорушення. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно застосувати зазначений вид заходу забезпечення кримінального провадження з метою досягнення дієвості цього провадження та уникнення негативних наслідків.
Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
За викладених обставин та відповідних норм кримінального процесуального законодавства, приходжу до переконання, що матеріалами клопотання обґрунтовано та в судовому засіданні встановлено необхідність застосування на даній стадії досудового розслідування, такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт корпоративних прав з метою уникнення можливості їх відчуження, забезпечення збереження речових доказів, що були об`єктом кримінально протиправних дій, з метою забезпечення у майбутньому заявленого цивільного позову або конфіскації майна при винесенні вироку судом, приходжу до висновку, що у випадку його незастосування, це може призвести до наслідків, які можуть перешкоджати досудовому розслідуванню, а тому це є необхідною умовою досягнення дієвості даного кримінального провадження
Приходячи до такого висновку, слідчий суддя враховує й те, що в даному випадку обмеження права власності є розумним і співрозмірним завданням кримінального провадження та обставини кримінального провадження станом на час прийняття рішення вимагають вжиття такого методу державного регулювання як накладення арешту. При цьому, доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження слідчим суддею не встановлено.
За викладених обставин приходжу до переконання, що клопотання підлягає задоволенню.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 26, 98, 107, 131, 132, 170173, 309, 562 КПК України, слідчий суддя,

У Х В А Л И В:
Клопотання задовольнити.
Накласти арешт на нерухоме майно, а саме, нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: м. Київ, вулиця Хрещатик, будинок 23, в літері «А», загальною площею 1941 кв. м., реєстраційний номер № 0, номер об`єкта в РПВН № 32682932, що на праві власності належить ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ЗМІНА», .

Ухвала слідчого судді підлягає негайному виконанню.
Підозрюваний, його захисник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.
Ухвала про накладення арешту може бути оскаржена безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 5 днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1