Справа № 204/2724/19
Провадження № 1-в/204/554/19
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 липня 2019 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого: судді ОСОБА_1
за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні залу судових засідань клопотання засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, на підставі ст. 82 КК України, а також про зарахування відбутого строку покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк,
за участю прокурора ОСОБА_4 , представника установи ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , засудженого ОСОБА_7 ,
В С Т А Н О В И В:
До Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшло клопотання засудженого ОСОБА_7 , про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, на підставі ст. 82 КК України, а також про зарахування відбутого строку до покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк.
В обґрунтування свого клопотання засуджений ОСОБА_7 зазначив, що 25 грудня 2001 року він засуджений вироком Апеляційного суду Черкаської області до довічного позбавлення волі. Станом на 11 квітня 2019 рік, він відбув 21 рік 11 місяців довічного позбавлення волі в умовах тримання максимального рівня безпеки. Подальше його тримання під вартою вважає таким, що порушує ст. 3 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини.

Так, 12 березня 2019 року Європейський суд з прав людини ухвалив рішення у справі «Пєтухов проти України № 2» (справа № 41216/13). Заявник у даній справі відбував довічне позбавлення волі в установах виконання покарань України. Він скаржився на те, що вид та міра його покарання є нелюдським поводженням за своєю суттю.
Заявник стверджував, що механізм президентського помилування як єдиний спосіб звільнення від покарання є недостатньо явним та передбачуваним механізмом звільнення До того ж він зазначав, що кількість звільнених довічно позбавлених волі від покарання є дуже незначною, що робить ілюзорним саме право звільнення у такому порядку.
Суд, зокрема, встановив, що існуючий в Україні режим для довічно ув`язнених не відповідає меті їх реабілітації (п. 184). Суд зазначив, що довічно ув`язнені в Україні можуть розраховувати на звільнення тільки в двох випадках: якщо вони страждають від важкої хвороби, несумісної з триманням під вартою, або якщо їм даровано президентське помилування. Однак в першому випадку одужання, якщо воно можливе, означатиме кінець свободи і повернення до в`язниці (п. 170). Іншими словами, ув`язнені, яким виноситься довічний вирок, не знають з самого початку, що вони повинні зробити для того, щоб мати право розраховувати на звільнення, і за яких умов (п. 174)
Суд визначив, що, беручи до уваги свободу розсуду, якою повинні володіти Договірні Держави в питаннях кримінального правосуддя і винесення вироків, завданням Суду не є припис форми (виконавчої або судової), яку такий розгляд має прийняти. Проте, Суд вважає, що для забезпечення належного розгляду змін і просування до реабілітації довічно ув`язненою особою, якими значними вони не були, такий розгляд повинен включати або надання обґрунтувань в ході адміністративної процедури, або судовий розгляд, щоб уникнути навіть видимості свавілля (п. 178).
Всі поточні міркування змусили Суд зробити висновок, що мало місце порушення статті 3 Конвенції у зв`язку з фактично нескоротимим довічним ув`язненням заявника (н. 187).
На сьогоднішній день він знаходиться у тих самих умовах, що й знаходився пан ОСОБА_8 в момент подачі заяви до Європейського суду з прав людини. У його випадку фактично існує те саме порушення (а саме, застосування до нього покарання у вигляді довічного позбавлення волі).
Таким чином, дане рішення підлягає застосуванню у його випадку.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини в Україні», суди мають застосовувати практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Практика Європейського суду з прав людини разом із Європейською конвенцією складає джерело міжнародного права. Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.
Відповідно до ст. 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, норми міжнародного права мають вищу юридичну силу, ніж національне законодавство, а країни не можуть посилатись у невиконанні міжнародних договорів на норми національного права.
Таким чином, рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права в Україні та в ієрархії нормативних актів знаходиться вище всіх за юридичною силою, крім Конституції України.
Отже, не дивлячись на те, що Кримінальний кодекс України визначає такий вид покарання як довічне позбавлення волі, однак його застосування суперечить нормам акту вищої юридичної сили - рішенню Європейського суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України № 2».
Згідно зі ст. 5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.
Відповідно до ч. 3 ст. 74 КК України, призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленої санкцією нового закону.
Таким чином, його покарання має бути пом`якшене через невідповідність новій нормі чинного законодавства, а саме рішенню Європейського суду з прав людини.
Згідно зі ст. 537 КПК України, під час виконання вироків суд має право вирішувати такі питання 13) про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України.
Відповідно до ч. 2 ст. 539 КПК, клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається: 2) до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 10 (у частині клопотань про заміну покарання відповідно до частини третьої статті 57, частини першої статті 58, частини першої статті 62 Кримінального кодексу України), 11, 13, 13-2 частини першої статті 537 цього Кодексу.
В судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_6 просили задовольнити розглядуване клопотання.
Прокурор в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні клопотання засудженого, оскільки чинним законодавством не передбачене умовно-дострокове звільнення від відбування покарання для довічно засуджених. Прокурор також зазначила, що ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2018 року, засудженому ОСОБА_7 вже зараховано в строк відбутого покарання за вироком Апеляційного суду Черкаської області від 25 грудня 2001 року, строк його попереднього ув`язнення з 09 грудня 1999 року по 15 липня 2002 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а тому, в цій частині клопотання засудженого також просила відмовити.
Заслухавши думку учасників судового розгляду, вивчивши матеріали особової справи засудженого та надані до суду докази у їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків.
Судом встановлено, що вироком Черкаського обласного суду від 25 грудня 2001 року ОСОБА_7 засуджений за ст. ст. 142 ч. 3, 93 п.п. «а», «е», «і», «з» КК України 1960 року та ст. ст. 15 ч. 2 185 ч. 4, 194 ч. 2, 304 КК України 2001 року, ст. 42, 43 КК України 1960 року, до покарання у вигляді довічного позбавлення волі.
Ухвалою Верхового Суду України від 16 липня 2002 року вказаний вище вирок Черкаського обласного суду від 25 грудня 2001 року залишений без змін.
Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2018 року засудженому ОСОБА_7 зараховано в строк відбутого покарання за вироком Апеляційного суду Черкаської області від 25 грудня 2001 року, строк попереднього ув`язнення з 09 грудня 1999 року по 15 липня 2002 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, відповідно до Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання».
Згідно ст. 152 КВК України підставами звільнення від відбування покарання є: відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба; інші підстави, передбачені законом.
Кримінальним кодексом України, передбачені окремі види покарань, які утворюють певну їх систему, яка закріплені у ст. 51 КК України у формі встановленого законом і обов`язкового для суду вичерпного переліку видів покарань, які розташовані у певному порядку - відповідно до ступеня їх суворості. Так, статтею 51 КК України визначено серед інших видів покарань визначені два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.
У відповідності зі ст. 64 КК України довічне позбавлення волі є безстроковим основним видом покарання, яке встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
Згідно ст. 4 КВК України, підставою виконання і відбування покарання є вирок суду, який набрав законної сили, інші рішення суду, а також закон України про амністію та акт помилування.
Виходячи із кримінального процесуального кодексу України, можливість звільнення від відбування покарання може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк. Разом з тим, законодавство України про кримінальну відповідальність передбачено механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.
Таким чином, можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким передбачена ст. ст. 81, 82 КК України відповідно та можуть застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк. Застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким до засуджених до довічного позбавлення волі законодавством України не передбачені.
Згідно ч. 1, ч. 2ст. 87 КК України помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.
Засудження до довічного позбавлення волі, як і до позбавлення волі на певний строк, передбачає конкретне визначення початку відбування цих покарань. Упродовж відбування довічного позбавлення волі законодавством установлені конкретні часові показники, сплив яких змінює правовий статус засудженого до цього покарання. Йдеться, зокрема, про виникнення у засудженого до довічного позбавлення волі права на подання клопотання про помилування «після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання (частина сьома статті 151 КВК України).
Посилання засудженого ОСОБА_7 на прийняте рішення ЄСПЛ по справі «Пєтухов проти України», в якому зазначено про порушення статті 3 Конвенції, яке пов`язане з тим, що в Україні довічно ув`язнені не мають реальної перспективи звільнення і вказане рішення є джерелом права для національних судів та підставою для задоволення його клопотання, суд розцінює критично та вважає, що суд не є суб`єктом, уповноваженим на виконання позитивного обов`язку держави із задоволення вимог ст. 3 Конвенції, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти вже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.
В пункті 194 рішення ЄСПЛ по справі «Пєтухов проти України-2» Суд зазначає, що питання скорочення довічного ув`язнення розкриває системну проблему, яка закликає до здійснення заходів загального характеру. Характер визнаних порушень відповідно до статті 3 Конвенції передбачає, що для належного виконання даного рішення від держави-відповідача може знадобитися створення реформи системи перегляду довічних вироків. Механізм такого перегляду повинен гарантувати розгляд в кожній конкретній справі того, чи виправдане тривале ув`язнення на законних пенологіческіх підставах і має дозволити довічно ув`язненим передбачати, з певним ступенем точності, що вони повинні зробити, щоб мати право на звільнення і за яких обставин, відповідно до стандартів, розроблених в прецедентному праві Суду.
В пункті 193 вказано вище рішення Суд повторює, що Договірні Держави користуються високим ступенем розсуду при прийнятті рішення про доречною тривалості тюремного ув`язнення за окремі злочини. Сам факт того, що довічне ув`язнення може відбувати в повному обсязі, не означає, що воно суперечить статті 3 Конвенції. Відповідно, перегляд довічних ув`язнень не обов`язково призведе до звільнення відповідного ув`язненого.
Згідно п. б ч. 1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» виконання Рішення - вжиття заходів загального характеру.
В статті 13 вказаного Закону зазначено, що заходи загального характеру вживаються з метою забезпечення додержання державою положень Конвенції, порушення яких встановлене Рішенням, забезпечення усунення недоліків системного характеру, які лежать в основі виявленого Судом порушення, а також усунення підстави для надходження до Суду заяв проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в Суді.
Таким чином, як вбачається зі змісту рішення ЄСПЛ по справі «Пєтухов проти України-2», Суд встановив системну проблему та необхідність вжиття заходів загального характеру.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року є міжнародним договором в розумінні пункту (а) частини першої статті першої Віденської конвенції про право міжнародних договорів. Разом з тим, у рішенні ЄСПЛ по справі «Пєтухов проти України» йде мова про позитивне зобов`язання України в тому числі й щодо розробки та запровадження дієвого механізму, який сприяв би задоволенню вимог статті 3 Конвенції.
Згідно ст. 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Відповідно до ст. 85 Конституції України до повноважень Верховної Ради України належить в тому числі й прийняття законів та визначення засад внутрішньої і зовнішньої політики. Статтею 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина.
Посилання засудженого ОСОБА_7 на порушення його прав з підстав не врахування практики ЄСПЛ та інших міжнародних норм, суд зазначає, що це питання перебуває у площині законодавчого врегулювання Україною.
Нещодавно Європейський Суд у контексті статті 8 Конвенції зазначив, що «акцент на виправленні злочинця і його реінтеграції в суспільство став обов`язковим фактором, який державам-учасникам необхідно брати до уваги при розробці своєї політики в області призначення покарання».
У зв`язку з цим Суд зазначає, що відповідні результати порівняльно-правових досліджень і міжнародно-правові акти явно говорять на користь проведення перевірки законності та обґрунтованості покарання не пізніше ніж через 25 років з моменту його призначення і періодичного проведення перевірок після цього. Разом з тим він зазначив, що це питання належить до меж розсуду держав-відповідачів, які їм треба надавати в сфері здійснення правосуддя у кримінальних справах та призначення покарань.
Таким чином, кожна держава самостійно визначає, доручати перевірку законності і обґрунтованості призначеного покарання органам виконавчої або судової влади.
Суд також повторює, що європейська політика в області призначення покарань в даний час робить акцент на реабілітаційній меті утримання під вартою, навіть щодо довічно ув`язнених. Довічно ув`язнені повинні мати можливість реабілітуватися. Що стосується ступеня зобов`язання, властивого державам в цьому відношенні, Суд вважає, що не дивлячись на те, що держави не несуть відповідальність за досягнення реабілітації довічно ув`язнених, вони, тим не менш, зобов`язані дати довічно ув`язненим можливість реабілітуватися. В іншому випадку довічно ув`язнений може бути позбавлений шансу на реабілітацію, в результаті чого перегляд, необхідний для того, щоб термін довічного ув`язнення можна було скоротити, в якому має оцінюватися просування довічно ув`язненого до реабілітації, нічого очікувати здатним привести до пом`якшення або припинення довічного ув`язнення або до умовного звільнення ув`язненого.
Однак воно тягне за собою позитивний обов`язок щодо забезпечення довічно ув`язненим тюремних режимів, сумісних з метою реабілітації та дозволяють таким ув`язненим просуватися до реабілітації. У зв`язку з цим Суд раніше ухвалював, що таке зобов`язання існує в ситуаціях, в яких тюремний режим або умови утримання під вартою заважають реабілітації.
Суд повторює, що Договірні Держави користуються високим ступенем розсуду при прийнятті рішення про доречною тривалості тюремного ув`язнення за окремі злочини. Сам факт того, що довічне ув`язнення може відбувати в повному обсязі, не означає, що воно суперечить статті 3 Конвенції. Відповідно, перегляд довічних ув`язнень не обов`язково призведе до звільнення відповідного ув`язненого .
Так, 11 квітня 2017 року у Верховній Раді України зареєстрований проект Закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо адаптації порядку застосування окремих інститутів кримінального права до європейських стандартів» № 6344. Відповідно до цього проекту Закону вносяться зміни до ч. 1 ст. 82 КК України, а саме: «Особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, покарання або його невідбута частина заміняється судом більш м`яким покаранням при дотриманні умов, визначених у цій статті. При заміні покарання або його невідбутої частини, більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком. Вид більш м`якого покарання обирається шляхом переходу до наступного основного покарання, що може бути застосоване до особи, відповідно до переліку, встановленого у частині першій статті 51 цього Кодексу. Обчислення строку нового покарання починається з дня винесення відповідного рішення суду. Заміна покарання у виді довічного позбавлення волі здійснюється з урахуванням особливостей, встановлених в частині п`ятій цієї статті».
Частина 5 ст. 82 КК України у проект Закону містить наступний зміст: «Покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено позбавленням волі строком на п`ятнадцять років, при цьому обчислення строку нового покарання починається з дня заміни покарання більш м`яким. Заміна довічного позбавлення волі покарання у виді позбавлення волі на певний строк може бути застосована, якщо засуджений відбув не менше десяти років позбавлення волі, має низький ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та склав особистий план реінтеграції в суспільство. Засудженим, які під час відбування покарання у виді довічного позбавлення волі досягли віку 65 років, заміна покарання більш м`яким може бути здійснена у порядку, передбаченому цієї статтею, на десять років позбавлення волі».
Даний проект Закону на даний час опрацьовується в комітеті Верховної Ради України. З наведеного вище можна зробити висновок, що держава Україна робить кроки до приведення чинного законодавства у відповідність до міжнародного права.
Таким чином, станом на момент розгляду даної справи, законодавством передбачена можливість заміни покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням, лише шляхом помилування, що в повній мірі відповідає вимогам Конвенції та практиці ЄСПЛ.
Суд зазначає, що порядок розгляду клопотань про помилування встановлений в Положеннях про порядок помилування, затверджених указом Президента. Серед міркувань, які слід взяти до уваги при розгляді клопотання про помилування положення посилаються на «тяжкість вчиненого злочину, тривалість відбутого вироку, характер ув`язненого, його поведінку, існування каяття, компенсація заподіяної шкоди, а також обставини, пов`язані з сім`єю, і інші обставини».
На думку Суду, ці міркування містять певне керівництво щодо критеріїв та умов для перегляду довічного ув`язнення і можна вважати, що вони посилаються на законні пенологічні підстави для продовження тримання ув`язнених під вартою, і з подальшим аналізом суду в справі. Однак, варто зазначити, що ці міркування застосовні в контексті більш широкого обмеження. А саме, Положення про порядок помилування свідчать, що «особи, ув`язнені за тяжкі або особливо тяжкі злочини, або які здійснили два або кілька умисних злочинів ... можуть отримати помилування в виняткових випадках і при надзвичайних обставинах». Очевидно, всі довічно ув`язнені потрапляють в цю категорію.
При цьому суд звертає увагу, що ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2018 року засудженому ОСОБА_7 вже було зараховано в строк відбутого покарання за вироком Апеляційного суду Черкаської області від 25 грудня 2001 року, строк попереднього ув`язнення з 09 грудня 1999 року по 15 липня 2002 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, відповідно до Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання».
Таким чином, заміна невідбутої частини покарання у вигляді довічного позбавлення волі не може бути застосована до ОСОБА_7 , оскільки така заміна може бути застосована лише до ув`язнених на певний строк та законодавством України не передбачена. При цьому слід звернути увагу, що суд не є суб`єктом, уповноваженим на виконання позитивного обов`язку держави із задоволення вимог ст. 3 Конвенції, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти вже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам. Більш того, на даний час законодавством України передбачена можливість заміни покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням, шляхом помилування, що в повній мірі відповідає вимогам Конвенції та практиці ЄСПЛ.
З огляду на викладене, суд вважає що у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким слід відмовити, а як наслідок, його клопотання про зарахування відбутого строку покарання до покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк також задоволенню не підлягає
На підставі викладеного, керуючись ст. 82 КК України, ст. ст. 537, 539 КПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким та про зарахування відбутого строку покарання до покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк відмовити.
Ухвала може бути оскаржена протягом семи днів з дня її оголошення до Дніпровського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя ОСОБА_1