Справа № 152/1323/19
В И Р О К
іменем України

18 листопада 2019 року м. Шаргород

Шаргородський районний суд

Вінницької області

в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

з участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

Справа №152/1323/19
Провадження №1-кп/152/118/19

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Мала Деребчинка Шаргородського району Вінницької області, зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, з неповною середньою освітою, одруженого, не працюючого, невійськовозобов`язаного, не є пенсіонером, не є особою з інвалідністю, раніше не судимого,

- у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.164 КК України, кримінальне провадження щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000269 02.10.2019 року,

з участю сторін кримінального провадження

зі сторони обвинувачення:

начальника Шаргородського відділу

Жмеринської

місцевої прокуратури ОСОБА_4 ,

зі сторони захисту:

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

учасника судового

провадження:

представника Шаргородського

РС з питань пробації ОСОБА_5 ,

встановив:

Обвинувачений ОСОБА_3 з 01.04.2018 року по 30.09.2019 року злісно ухилявся від сплати встановлених рішенням Шаргородського районного суду від 03.04.2012 року коштів (аліментів) на користь ОСОБА_6 на утримання дитини: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі по 500 (п`ятсот) гривень щомісячно, починаючи з 06.03.2012 року і до досягнення дитиною повноліття, не сплачуючи аліментів взагалі, при цьому, не маючи обмежень та протипоказань за станом здоров`я до фізичної праці та працевлаштування не працевлаштовувався, на обліку як безробітний та в пошуках роботи у Шаргородському районному центрі зайнятості не перебуває, доходи від тимчасових заробітків не декларував та про суми доходів від тимчасових заробітків державного виконавця не повідомляв, тобто добровільно рішення суду не виконував, допустивши виникнення заборгованості зі сплати аліментів за вказаний період в сумі 15687,50 грн., що сукупно складає суму виплат понад три місяці відповідних платежів, порушуючи право дитини на отримання коштів від батька для забезпечення її гармонійного розвитку, маючи загальну заборгованість по аліментах, починаючи з 03.04.2012 року по 30.09.2019 року в сумі 31914,49 грн.

Таким чином, суд вважає доведеним, що ОСОБА_3 вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.164 КК України, тобто злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів).

Виходячи з аналізу норм частини 1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання, в тому числі: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення; чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення; чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме; яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому і чи повинен він її відбувати; як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч.6 ст.22 КПК України).

Суд створив необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Так, обвинувачений ОСОБА_3 в повному обсязі визнав свою провину в інкримінованому йому злочині, який передбачений ч.1 ст.164 КК України і викладений в обвинувальному акті від 23.10.2019 року.

При цьому, будучи допитаним під час судового розгляду, обвинувачений ОСОБА_3 винуватим себе у вчиненні злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті від 23.10.2019 року, визнав повністю, щиро покаявся, суду показав, що проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_6 , має неповнолітню дочку ОСОБА_7 . За рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 03.04.2012 року він повинен сплачувати аліменти на утримання дочки у розмірі по 500 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття, про що йому було достовірно відомо. Проте, аліменти він сплачував частково, в розмірі по 200-300 грн., інколи по 500 грн. щомісяця. Від шлюбу з ОСОБА_8 у нього народилася донька, яка тяжко захворіла і померла у віці 3 років. На лікування доньки він позичив значні кошти, тому з 2017 року почав повертати борги і не мав змоги сплачувати аліменти. Аліменти з квітня 2018 року по даний час на утримання доньки ОСОБА_9 він не сплачує взагалі, умисно, так як вважав до тепер, що важливіше повернути позичені на лікування дитини кошти, але на даний час він працевлаштувався на тимчасові будівельні роботи у м. Києві, отримує дохід в середньому 10000 грн. в місяць. Отримані від тимчасових заробітків доходи витрачає на сплату за оренду житла, та свої потреби і потреби своєї сім`ї. Частину коштів від заробітку витрачає на повернення позичених на лікування дитини коштів. Він знав про необхідність сплати аліментів та заборгованості по аліментах, але не сплачував. Просить його суворо не карати, так як має намір найближчим часом погасити заборгованість по аліментах та сплачувати аліменти щомісячно.

Законний представник малолітньої потерпілої ОСОБА_7 ОСОБА_6 в судовий розгляд не прибула, про дату, час та місце судового розгляду повідомлена належним чином (а.с.21).
При цьому, законний представник малолітньої потерпілої ОСОБА_7 ОСОБА_6 18.11.2019 року подала до суду заяву про розгляд кримінального провадження у її відсутності через неможливість прибути в судове засідання, при призначенні покарання обвинуваченому покладається на вирішення суду, не заперечує щодо розгляду кримінального провадження за ч.3 ст.349 КПК України (а.с.29).
Виходячи з вимог ст.325 КПК України, якщо в судове засідання не прибув за викликом потерпілий, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, суд, заслухавши думку учасників судового провадження, залежно від того, чи можливо за його відсутності з`ясувати всі обставини під час судового розгляду, вирішує питання про проведення судового розгляду без потерпілого або про відкладення судового розгляду…
Заслухавши думку учасників судового провадження: прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 , враховуючи подану законним представником малолітньої потерпілої ОСОБА_7 ОСОБА_6 заяву, суд вважає можливим за її відсутності з`ясувати обставини кримінального провадження та проведення судового розгляду без участі законного представника потерпілої.
Начальник Шаргородського відділу Жмеринської місцевої прокуратури ОСОБА_4 вважає за можливе не досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не оспорюються і здійснювати судовий розгляд на підставі ч.3 ст.349 КПК України.

Законний представник малолітньої потерпілої ОСОБА_7 ОСОБА_6 в заяві до суду зазначила, що не заперечує щодо розгляду кримінального провадження за ч.3 ст.349 КПК України та не повідомила суду, що нею оспорюються фактичні обставини справи (а.с.29).

Обвинувачений ОСОБА_3 не заперечує щодо здійснення судового розгляду за правилами, передбаченими ч.3 ст.349 КПК України.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_3 в повному обсязі визнав свою провину в інкримінованому йому злочині, який передбачений ч.1 ст.164 КК України і викладений в обвинувальному акті від 23.10.2019 року, та беручи до уваги думку прокурора ОСОБА_4 , законного представника малолітньої потерпілої ОСОБА_7 ОСОБА_6 , викладену в заяві до суду, обвинуваченого ОСОБА_3 , за згодою учасників судового розгляду, відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України, суд прийшов до висновку про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

При цьому, суд з`ясував, чи правильно обвинувачений ОСОБА_3 розуміє зміст цих обставин, які не оспорюються. Сумнівів щодо добровільності та істинності його позиції у суду немає.

Суд також роз`яснив обвинуваченому ОСОБА_3 , що при таких обставинах він позбавляється права оскаржити ці обставини справи у апеляційному порядку.

Переконавшись у добровільності позиції учасників судового розгляду, а також в тому, що вони усвідомлюють неможливість оскаржити обставини, встановлені під час досудового розслідування, в апеляційному порядку, суд прийшов до висновку про судовий розгляд кримінальної справи за правилами ч.3 ст.349 КПК України.

Такий висновок суду ґрунтується також і на практиці Європейського суду з прав людини, викладеній, зокрема, у рішенні в справі «Коваль проти України» від 19.10.2006 року, відповідно до п.113 якого вбачається, що «основна мета статті 6 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) у рамках кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого кримінального обвинувачення. Стаття 6 Конвенції в цілому гарантує обвинуваченому ефективну участь у кримінальному провадженні. Основним аспектом права на справедливий суд є те, що розгляд кримінальної справи, включаючи елементи кримінального провадження, які відносяться до процедури, повинен бути змагальним і в ньому має забезпечуватись рівність сторін обвинувачення і захисту (див. рішення від 16 лютого 2000 року у справі «Роув і Дейвіс проти Сполученого Королівства»).

А також у рішеннях в справах «Леонід Лазаренко проти України» від 28.10.2010 року та «Боротюк проти України» від 16.12.2010 року, зазначено, що «ані буква, ані дух статті 6 Конвенції не перешкоджають особі добровільно відмовитися у відкритий чи мовчазний спосіб від свого права на гарантії справедливого судового розгляду. Однак для того, щоб така відмова була дійсною для цілей Конвенції, вона має бути виражена у недвозначній формі і має супроводжуватися мінімальними гарантіями, співмірними з важливістю такої відмови (див. рішення у справі «Сейдович проти Італії»)» (пункти 52 та 80, відповідно).

За таких обставин, виходячи з аналізу обвинувального акту, допитавши обвинуваченого, вивчивши матеріали справи, що характеризують його особу, суд прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.1 ст.164 КК України, доведена повністю.

Таким чином, суд вважає доведеним, що ОСОБА_3 вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.164 КК України, тобто злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів), а саме: обвинувачений ОСОБА_3 з 01.04.2018 року по 30.09.2019 року злісно ухилявся від сплати встановлених рішенням Шаргородського районного суду від 03.04.2012 року коштів (аліментів) на користь ОСОБА_6 на утримання дитини: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі по 500 (п`ятсот) гривень щомісячно, починаючи з 06.03.2012 року і до досягнення дитиною повноліття, не сплачуючи аліментів взагалі, при цьому, не маючи обмежень та протипоказань за станом здоров`я до фізичної праці та працевлаштування не працевлаштовувався, на обліку як безробітний та в пошуках роботи у Шаргородському районному центрі зайнятості не перебуває, доходи від тимчасових заробітків не декларував та про суми доходів від тимчасових заробітків державного виконавця не повідомляв, тобто добровільно рішення суду не виконував, допустивши виникнення заборгованості зі сплати аліментів за вказаний період в сумі 15687,50 грн., що сукупно складає суму виплат понад три місяці відповідних платежів, порушуючи право дитини на отримання коштів від батька для забезпечення її гармонійного розвитку, маючи загальну заборгованість по аліментах, починаючи з 03.04.2012 року по 30.09.2019 року в сумі 31914,49 грн.

Отже, суд вважає доведеним, що ОСОБА_3 вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.164 КК України, тобто злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів) і повинен нести кримінальну відповідальність за скоєне за ч.1 ст.164 КК України.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , згідно з вимогами ст.ст.65-67 КК України та роз`ясненнями, що містяться в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (з наступними змінами), суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, та вимоги ч.2 ст.50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів.

Виходячи з норми ст.12 КК України, вчинений ОСОБА_3 злочин, що передбачений ч.1 ст.164 КК України, є злочином невеликої тяжкості.

При цьому, суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 враховує таку пом`якшуючу покарання обставину, як щире каяття, яка не зазначена у обвинувальному акті, оскільки упродовж досудового розслідування та судового розгляду обвинувачений визнав вину, надав показання, які відповідають обставинам, встановленим під час досудового розслідування і викладеним у обвинувальному акті від 23.10.2019 року, що свідчить про наявність належної критичної оцінки своєї протиправної поведінки та про готовність нести кримінальну відповідальність.

Вказані обставини не заперечуються прокурором, який приймав участь у судовому розгляді.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , судом не встановлено.

ОСОБА_3 за зареєстрованим місцем проживання характеризується позитивно, як особа, щодо якої до Деребчинської сільської ради не надходили скарги на поведінку (а.с.47).

На обліках у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра Шаргородської ЦРЛ ОСОБА_3 не перебуває (а.с.46).

ОСОБА_3 був засуджений вироком Шаргородського районного суду від 18.05.2016 року за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з випробуванням та іспитовим строком на два роки та з покладенням обов`язків, передбачених п.п.2, 3, 4 ст.76 КК України (а.с.40, 41-44), відбув покарання та знятий з обліку органом апробації на підставі ухвали Шаргородського районного суду від 03.06.2019 року (а.с.45), тобто є несудимим в силу вимог ст.89 КК України.

Відповідно до абзацу 17 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок суд приймає до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого.

З досудової доповіді, що складена інспектором Шаргородського районного сектору з питань пробації філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області від 13.11.2019 року вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , зі слів проживає у АДРЕСА_2 , одружений з ОСОБА_8 , працевлаштовується шляхом тимчасових заробітків в м. Києві на будівництві, від спільного проживання з ОСОБА_6 має дочку ОСОБА_7 . З людьми з антисоціальною поведінкою зв`язків не підтримує, спиртними напоями не зловживає, притягувався до кримінальної відповідальності за ч.3 ст.185 КК України та перебував на обліку в Шаргородському РС з питань пробації. ОСОБА_3 має плани на майбутнє, зокрема, погасити борг по аліментах. За період проживання на території Деребчинської сільської ради скарги на ОСОБА_3 у виконком сільської ради не надходили. До служби зайнятості з метою пошуку роботи ОСОБА_3 не звертався, на обліку не перебуває та допомоги по безробіттю не отримує. На обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра ОСОБА_3 не перебуває (а.с.25-27).

Крім того, досудова доповідь містить розділ 3 «Оцінка ризику вчинення повторного кримінального правопорушення», з якого вбачається, що ризик вчинення ОСОБА_3 повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки останнього для суспільства чи окремих осіб середній.

З висновку органу пробації про можливість виправлення ОСОБА_3 вбачається, що виправлення останнього можливе без ізоляції його від суспільства та без обмеження волі, вважає доцільним призначення покарання ОСОБА_3 у виді громадських робіт (а.с.27).

Суд вбачає підстави для застосування до ОСОБА_3 пробації системи наглядових та соціально-виховних заходів, що застосовуються за рішенням суду та відповідно до закону до засуджених, виконання певних видів кримінальних покарань, не пов`язаних з позбавленням волі (п.6 ч.1 ст.2 ЗУ «Про пробацію»).
З урахуванням обставини, що пом`якшує покарання, та враховуючи відсутність обтяжуючих покарання обставин, особу винного, його ставлення до вчиненого діяння та наслідків діяння, а саме: що він щиро розкаявся та усвідомив протиправну поведінку, а також з урахуванням думки законного представника малолітньої потерпілої ОСОБА_7 ОСОБА_6 , яка просить покарати ОСОБА_3 відповідно до норм діючого КК України, суд вважає, що необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 та попередження вчинення ним нових злочинів, є призначення покарання у виді обмеження волі без його реального відбування на підставі ст.75 КК України, тобто з випробуванням та іспитовим строком.

Призначаючи ОСОБА_3 зазначене вище покарання за ч.1 ст.164 КК України, суд виходить із того, що воно є достатнім для виправлення обвинуваченого, для запобігання вчиненню ним нових злочинів, таким, що відповідає його особі, справедливим, а також є достатнім для досягнення передбачених ч.2 ст.50 КК України цілей покарання, та відповідає принципу верховенства права.

Зазначене узгоджується із положеннями ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Цивільні позови у кримінальній справі не заявлялися.

Крім того, відповідно до вимог ст.331 КПК України, враховуючи відсутність клопотань учасників судового розгляду про обрання обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу, підстав для його обрання немає.

Керуючись ст.368, ч.1 ст.369, ст.ст.373-376 КПК України, на підставі ч.1 ст.164 КК України, суд

засудив:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.164 КК України, за якою засудити його до покарання у виді обмеження волі на строк один рік шість місяців.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного за цим вироком покарання у виді обмеження волі, якщо він протягом іспитового строку у один рік шість місяців не вчинить нового злочину.

На підставі п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_3 протягом встановленого судом іспитового строку у один рік шість місяців обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

До набрання вироком суду законної сили запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_3 не застосовувати.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Вінницького апеляційного суду через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія вироку суду надсилається не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Головуючий суддя ОСОБА_1