Справа № 463/1047/19
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2019року м. Львів

Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Львова ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань Шевченківського районного суду м. Львова скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в інтересах малолітніх ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на бездіяльність в.о.директора Територіального Управління ДБР, розташованого у м. Львові, щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення кримінального правопорушення,-

встановив:

06.03.2019 до суду надійшла, з Львівського апеляційного суду, відповідно до ухвали колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Львівської області від 20 лютого 2019року, скарга ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в інтересах малолітніх ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на протиправну бездіяльність в.о.директора Територіального управління ДБР, розташованого у м. Львові, в якій просять визнати протиправною бездіяльність (невнесення відомостей в ЄРДР) в.о. директора Територіального управління ДБР, розташованого у м. Львові при розгляді спільної заяви від 04.02.2019року про скоєння злочину суддею Личаківського районного суду м. Львова ОСОБА_9 , яка свавільним рішення визнала прохідну кімнату 3-х кімнатного будинку АДРЕСА_1 окремим об`єктом нерухомості; зобов`язати в.о. директора Територіального управління ДБР, розташованого у м. Львові внести відомості в ЄРДР та розпочати досудове розслідування відносно судді Личаківського районного суду м. Львова ОСОБА_9 за ознаками злочину, передбаченого ст. ст. 364, 375 КК України, за заявою від 04.02.2019року про скоєння злочину і надати нам письмове повідомлення про внесення відповідних відомостей до ЄРДР.

В обґрунтування скарги покликаються на те, що 04.02.2019 о 12.47год. вони подали до директора Територіального управління ДБР, розташованого у м. Львові заяву про скоєння злочину суддею Личаківського районного суду м. Львова ОСОБА_9 за фактом зловживання службовим становищем та постановлення суддею завідомо неправосудного рішення від 12.12.2018року по справі №463/2936/15 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст.364, 375 КК України. На даний час уповноважені особи Територіального управління ДБР не виконали обов`язку, передбаченого ст.214 КПК України.

Так, бездіяльність в.о. директора Територіального управління ДБР, розташованого у м. Львові, полягає в тому, що згідно ч.1 ст.2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно-небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим кодексом, згідно ч.1 ст.214 КПК України, слідчий, прокурор зобов`язаний внести відомості в ЄРДР та розпочати досудове розслідування не пізніше 24год. після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, а оскільки з їх заяви уповноважені особи Територіального управління ДБР, розташованого у м. Львові, очевидно, не вбачають ознак складу злочину в діяннях судді Личаківського районного суду м. Львова ОСОБА_9 , то і, очевидно, не вважають за необхідне вносити відповідні відомості в ЄРДР та розпочати розслідування, а тому змушені звернутись з скаргою до суду.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 07.03.2019 скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в інтересах малолітніх ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на бездіяльність в.о.директора Територіального Управління ДБР, розташованого у м. Львові, щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення кримінального правопорушення призначено до судового розгляд у відкритому судовому засіданні на 11 березня 2019року на 12.30год. (а.с.23).

В судові засідання, які були призначені на 11.03.2019, 19.03.2019, 29.03.2019, 11.04.2019, 23.04.2019, 14.05.2019, 20.06.2019 заявники не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про дату та час судового засідання, що стверджується відмітками у журналі реєстрації вихідної кореспонденції, наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення (а.с.37, 40-42, 45-66, 69-78), та розпискою, якою було повідомлено ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 про судове засідання, яке було призначено на 19.03.2019 на 15.30год., про що вони особисто розписались (а.с.31).

До того ж, слідчий суддя зауважує, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що сторони по справі, які задіяні в ході судового розгляду зобов`язані з розумним інтервалом часу самі цікавитись провадженням у їх справі, добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

В судові засідання представник Територіального управління ДБР, розташованого у м. Львові не з`явився, на адресу суду скерував письмові заперечення на скаргу щодо бездіяльності (а.с.25-29) та заяву про слухання скарги у відсутності представника Територіального управління ДБР, розташованого у м. Львові (а.с.32).

У відповідності до ч.4 ст.107 КПК України у разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

Слідчий суддя вважає за можливе розглянути дану скаргу у відсутності учасників без фіксування судового засідання технічними засобами.

З`ясувавши обставини справи, вважаю, що скарга ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в інтересах малолітніх ОСОБА_7 , ОСОБА_8 не підлягає до задоволення з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 звернулись 04.02.2019 до в.о.директора Територіального управління ДБР, розташованого у м. Львові, з заявою про скоєння злочину суддею Личаківського районного суду м. Львова ОСОБА_9 за фактом зловживання службовим становищем та постановлення суддею завідомо неправосудного рішення від 12.12.2018 по справі №463/2936/15 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст.364, 375 КК України.

У вказаній заяві зазначено, що суддя ОСОБА_9 умисно, зловживаючи своєю владою судді, всупереч інтересам служби діяла в змові з організованою групою та/або злочинним угрупуванням та позбавила їх сім`ю з малолітніми дітками права власності на єдине житло, на 4/5 частини родинного будинку. Зазначено, що суддя свідомо перетворила 4/5 частки будинку АДРЕСА_1 садибного типу в набір окремих приміщень з метою позбавлення земельної ділянки на користь злочинного угрупування (а.с.3-11).

Оскільки, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , вбачають в діях судді Личаківського районного суду м. Львова ОСОБА_9 ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. ст. 364, 375 КК України, а тому, враховуючи положення ст. ст. 214, 216 КПК України, просили відкрити відносно неї кримінальне провадження за ст. ст. 364, 375 КПК України та повідомити їх про внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у встановлений законодавством термін та розпочати досудове розслідування.

На даний час заявники не отримали відповіді про внесення чи відмову у внесенні в Єдиний реєстр досудових розслідувань відомостей за вищевказаною заявою про скоєння кримінального правопорушення.

Відповідно до приписів ст.2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

У відповідності до вимог ч.1, ч.4 ст. 214 КПК України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування.

Слідчий, прокурор, інша службова особа, уповноважена на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зобов`язані прийняти та зареєструвати таку заяву чи повідомлення. Відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається.

Згідно з приписами ч.5 ст. 214 КПК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань вносяться відомості про:

1) дату надходження заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення або виявлення з іншого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення;

2) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) потерпілого або заявника;

3) інше джерело, з якого виявлені обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення;

4) короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела;

5) попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність;

6) прізвище, ім`я, по батькові та посада службової особи, яка внесла відомості до реєстру, а також слідчого, прокурора, який вніс відомості до реєстру та/або розпочав досудове розслідування;

7) інші обставини, передбачені положенням про Єдиний реєстр досудових розслідувань.

Системний аналіз норм чинного кримінального процесуального законодавства дає підстави вважати про те, що підставою для внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань можуть слугувати не будь-які заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, а лише ті, у яких зазначені фактичні обставини, що можуть свідчити про вчинення саме кримінального правопорушення та які вказують на наявність ознак злочину.

Такий висновок слугує гарантією кожній особі від необґрунтованого обвинувачення та процесуального примусу.

У висновку Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України щодо питання про початок кримінального провадження стосовно суддів, яке пов`язане зі здійсненням ними судочинства, від 01 липня 2013 року зазначено, що положеннями ч.2 ст. 126 Конституції України визначено гарантії незалежності і недоторканності суддів, згідно з якими вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється, що означає заборону будь-яких дій стосовно суддів незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, установ, організацій, громадян та їх об`єднань, юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків чи схилити їх до винесення неправосудного рішення. Заборона впливу на суддів у будь-який спосіб поширюється на весь час обіймання ними посади судді.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 24 червня 1999 р. №6-рп/99 (справа про фінансування судів), від 20 березня 2002 р. №5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 1 грудня 2004 р. №19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 1 грудня 2004 р. №20-рп/2004 (справа про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій), від 11 жовтня 2005 р. №8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання), від 18 червня 2007 р. № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів), від 22 травня 2008 р. №10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України), від 3 червня 2013 р. №3-рп/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) послідовно підтвердив викладені ним правові позиції щодо гарантій незалежності суддів з урахуванням міжнародних стандартів, закріплених у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 р., ратифікованій Верховною Радою України 17 липня 1997 р., та в низці інших міжнародних документів, а саме: «Основні принципи незалежності судових органів», ухвалені резолюціями 40/32 від 29 листопада 1985 р. та 40/146 від 13 грудня 1985 р. Генеральної Асамблеї ООН, «Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів», затверджені 24 травня 1989 р. Резолюцією 1989/60 Економічної і ОСОБА_6 ООН, Європейська хартія «Про статус суддів» від 10 липня 1998 р., Рекомендації № (94) 12 Комітетів міністрів Ради Європи «Незалежність, дієвість та роль суддів» від 13 жовтня 1994 р. та інших.

Зокрема, у справі за конституційним поданням Верховного Суду України про офіційне тлумачення положень ч.ч. 1, 2 ст. 126 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про статус суддів» (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) від 1 грудня 2004 р. №19-рп/2004 Конституційний Суд України визначив, що «недоторканність суддів - один із елементів їхнього статусу. Вона не є особистим привілеєм, а має публічно-правове призначення - забезпечити здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом». Відповідно до положення ч.1 ст. 126 Конституції України зміст недоторканності суддів як умови виконання ними професійних обов`язків не обмежується визначеною у ч. 3 цієї статті гарантією, згідно з якою суддя не може бути без згоди Верховної Радою України затриманий чи заарештований до винесення обвинувального вироку судом.

Разом з тим відповідно до положення ч. 1 цієї статті Конституції України недоторканність суддів як гарантія їхньої незалежності у виконанні професійних обов`язків може не обмежуватися обсягом, визначеним у ч. 3 статті 126 Конституції України.

Додаткові гарантії незалежності і недоторканності суддів, крім уже передбачених Конституцією України, можуть встановлюватися також законами. Не допускається зниження рівня гарантій незалежності і недоторканності суддів в разі прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів.

Згідно з положенням ч.2 ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Це стосується і визначеного ст. 55 Конституції України права на судовий захист. Зниження рівня гарантій незалежності суддів опосередковано може призвести до обмеження можливостей реалізації права на судовий захист (п.п. 1.2, 1.3, 4.2, 4.3). Аналогічні роз`яснення змісту гарантій незалежності й недоторканності суддів надано у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» від 13 червня 2007 року.

Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним порядком у справі не допускається.

Втручанням у діяльність судових органів слід розуміти вплив на суддю у будь-якій формі (прохання, вимога, вказівка, погроза, підкуп, насильство, критика судді в засобах масової інформації до вирішення справи у зв`язку з її розглядом тощо) з боку будь-якої особи з метою схилити його до вчинення чи не вчинення певних процесуальних дій або ухвалення певного судового рішення. При цьому не має значення, за допомогою яких засобів, на якій стадії процесу та в діяльність суду якої інстанції здійснюється втручання.

Судді, незважаючи на гарантії недоторканності і статусу незалежності при здійсненні правосуддя, у випадку вчинення конкретних дій, які у чинному КК визнаються злочинами, притягуються до відповідальності й несуть передбачене законом покарання.

В п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади» зазначено, що відповідно до ч.5 ст. 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством.

Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається.

Аналогічної позиції дотримується і Консультативна рада європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку №11 (2008) до уваги Комітету ОСОБА_3 Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на зверненні до Європейського суду з прав людини.

У Висновку № 3 (2002) згаданої Консультативної ради щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема питання етики, несумісної поведінки та безсторонності, зазначено, що за загальним принципом судді повинні персонально бути повністю звільненими від відповідальності стосовно претензій, які пред`являються їм у зв`язку з добросовісним здійсненням ними своїх функцій. Судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

Тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (пункт 66 Рекомендацій CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки).

Враховуючи вищезазначені обставини та норми законодавства слідчий суддя вважає, що наведені заявниками у своїй скарзі від 13.02.2019 факти не містять обставин, які можуть свідчити про скоєння суддею Личаківського районного суду м. Львова ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ст. ст. 364, 375 КК України, а тому вважаю, що у задоволенні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на бездіяльність в.о.директора Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, щодо невнесення відомостей про вчинення злочину до Єдиного реєстру досудових розслідувань та зобов`язання до вчинення дій слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 2, 107, 214, 303, 304, 306, 307, 309 КПК України, суд

постановив:

У задоволенні скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в інтересах малолітніх ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на бездіяльність в.о.директора Територіального Управління ДБР, розташованого у м. Львові, щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення кримінального правопорушення відмовити.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвала складено 25 червня 2019 року.

Слідчий суддя ОСОБА_1