КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5
розглянувши у закритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 червня 2019 року, яким,-

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Нижній Новгород Нижньогородської області Російської Федерації, росіянина, громадянина Російської Федерації, з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, без місця реєстрації, тимчасово проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 156 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.
Цим же вироком вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

ВСТАНОВИЛА:

Згідно вироку суд визнав доведеним, що з літа 2017 року по 20 вересня 2018 року ОСОБА_6 , проживаючи у свого друга ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 , маючи прямий умисел, направлений на задоволення статевої пристрасті, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх настання, пересвідчившись, що за його діями ніхто не спостерігає періодично вчиняв розпусні дії, що мали фізичний характер, відносно малолітньої ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 , про малолітній вік якої йому було достовірно відомо, а саме в процесі видуманої гри торкався до її статевих органів, а вона торкалася його статевих органів, внаслідок чого він отримував статеве задоволення.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 не оспорюючи фактичні обставини кримінального правопорушення та кваліфікацію своїх дій, просить вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 червня 2019 року в частині призначеного йому покарання скасувати та на підставі ч.1 ст. 69 КК України призначити більш м`яке покарання, ніж передбачено ч. 2 ст. 156 КК України, враховуючи той факт, що він свою вину у вчиненні злочину визнав повністю, наявні обставини справи не оспорював, у вчиненому розкаявся.
Оскільки в апеляційній скарзі не порушується питання про погіршення становища обвинуваченого, клопотань щодо виклику його в судове засідання для участі в апеляційному розгляді від нього не надходило, обвинувачений до суду не доставлявся.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, яка посилаючись на законність і обґрунтованість вироку суду, заперечувала проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження № 0005768 та апеляційні доводи, провівши судові дебати, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 не підлягає до задоволення з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні розпусних дій щодо малолітньої особи за обставин, викладених у вироку, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, докази в якому, окрім показань обвинуваченого та даних про його особу, в силу вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, судом першої інстанції не досліджувались, оскільки ці обставини ніким не оспорювалися.
Порушень вимог закону при вирішенні судом першої інстанції питання щодо недоцільності дослідження доказів відносно тих обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним, відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України, колегія суддів не вбачає, не посилається на них і обвинувачений в апеляційній скарзі, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 156 КК України, колегією суддів не перевіряються.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 про призначення йому на підставі ч.1 ст. 69 КК України більш м`якого покарання, ніж передбачено санкцією ч. 2 ст. 156 КК України не заслуговують на увагу.
Відповідно до ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженими, так і іншими особами.
Згідно із ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому, враховується ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Так, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, відповідно до яких ОСОБА_6 за місцем тимчасового проживання по АДРЕСА_2 характеризується посередньо, раніше не судимий, не працює, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 16 від 14лютого 2019 року ОСОБА_6 в період часу, до якого відноситься правопорушення, у вчинені якого підозрюється, та безпосередньо передуючий правопорушенню період часу не виявляв ознак будь-якого психічного розладу; за своїм психічним станом міг усвідомлювати свої дії та керувати ними; у теперішній час не виявляє ознак будь-якого психічного розладу і за своїм психічним станом може усвідомлювати свої дії та керувати ними; за своїм психічним станом не потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру, обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого щире каяття та відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченомуОСОБА_6 .

За таких обставин, враховуючи відсутність правових підстав для застосування положень ст. 69 КК України, зокрема наявності кількох обставин, які пом`якшуючих покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів, даних які позитивно характеризують особу винного, підстав вважати призначене ОСОБА_6 покарання явно несправедливим через його суворість колегія суддів не вбачає.
Крім того, слід зазначити, що обвинуваченому ОСОБА_6 з урахуванням тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі, судом першої інстанції призначено мінімальне покарання, яке визначено санкцією ч.2 ст. 156 КК України і такого рішення суд дійшов з урахуванням щирого каяття, яке полягає у критичній оцінці ОСОБА_6 своєї протиправної поведінки, повним визнанням своєї вини, висловленні жалю з приводу вчиненого та готовності нести покарання за вчинений злочин.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за своїм видом і розміром є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів і підстав для його пом`якшення, про що ставиться питання в апеляційній скарзі обвинуваченого, не вбачає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б давали підстави для скасування вироку суду першої інстанції, колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 червня 2019 року, стосовно ОСОБА_6 обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 156 КК України без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді: __________________ ____________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3