Справа № 344/9390/19
Провадження № 1-кс/344/5152/19
У Х В А Л А

29 травня 2019 року м. Івано-Франківськ

Слідчий суддя Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу адвоката ОСОБА_3 на бездіяльність у внесенні відомостей в ЄРДР,-

встановив:

в скарзі вказано, що 14/05/2019 ТОВ «Фінансова компанія «Європа» подала до Івано-Франківського міського відділу поліції ГУПН України заяву про вчинення злочину за ст. 188-1 КК України щодо викрадення електричної енергії, однак її не внесено в ЄРДР, а тому суб?єкт звернення зі скаргою просив зобов`язати уповноважену особу Івано-Франківського міського відділу поліції ГУПН України внести відомості за заявою в ЄРДР та розпочати досудове розслідування.

Скаржник не з`явився в судове засідання, не подав суду клопотання про відкликання його скарги, чи про розгляд справи без його участі; скаржник надав суду доказів наявності у нього поважних причин щодо його відсутності в судовому засіданні, не забезпечив явку в судове засідання його належним чином уповноваженого представника; в скарзі скаржник зазначив на спосіб його повідомлення про судове засідання, в який судом його і було повідомлено про час і місце розгляду спору за його участі.

Представник органу Національної поліції не з`явився в судове засідання.

Судом встановлено на ступні обставини.

06/05/2019 ТОВ «Фінансова компанія «Європа» складено заяву на ім`я Івано-Франківського міського відділу поліції ГУПН України, в якій вказано що заявник є власником житлової квартири АДРЕСА_1 . Лічільник електричної енергії в квартирі відключено, постачання енергії припинено. Однак представником заявника виявлено відновлення постачання електричної енергії, фіксування споживання, а тому він припускає самовільне користування електричною енергією особами, які без правових підстав проживають в квартирі.

14/05/2019 заяву направлено одержувачеві.

Відповідно до ст. 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Відповідно до п. 1 ст. 214 КПК України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 40 КПК України слідчий уповноважений починати досудове розслідування за наявності підстав, передбачених цим Кодексом.

При цьому в п. 5 ст. 40 КПК України вказано, що слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється.

Отже внесення відомостей в ЄРДР належить до компетенції слідчого, яка реалізується ним дискреційно з правових підстав та у порядку, що визначені процесуальним законом.

Так само в п. 29 рішення Європейського суду з прав людини в справі «Павлюлінець проти України» (Заява N 70767/01) від 6 вересня 2005 року вказано, що Суд повторює, що право на порушення кримінальної справи проти третьої особи як таке не гарантується Конвенцією (Kubiszyn v. Poland, ухвала від 21 вересня 1999 року, заява N 37437/97).

Відповідно до ст. 214 КПК України відомості про особу та попередню кваліфікацію її дій вносяться до ЄРДР слідчим або прокурором. Отже скаржнику не належить право на порушення кримінальної справи проти певної особи, в тому числі і внесення відомостей до ЄРДР щодо вчинення злочину певною особою, а також у нього відсутнє право на реєстрацію повідомлення про злочин за бажаною ним кваліфікацією дій особи за диспозицією КК України. Отже право на кримінально-правове переслідування конкретної третьої особи із обраною самостійно кваліфікацією скаржнику не гарантується положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини. Кримінально-правова кваліфікація обставин вчинення злочину особою є підставою для оголошення про підозру і здійснюється виключно відповідним компетентним державним органом.

Крім цього відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Баглай проти України» (Baglay v. Ukraine), № 22431/02, п. 31, рішення від 8 листопада 2005 року, та «Стоянова та Недельку проти Румунії» (Stoianova and Nedelcu v. Romania), № 77517/01 та № 77722/01, п. 20) право на кримінально-правове переслідування належить саме органу державної влади, який наділений компетенцією щодо проведення кримінально переслідування чи його припинення.

Отже зазначене прав належить органу досудового розслідування безпосередньо та реалізується ним самостійно.

У свою чергу особа, яка звернулась зі скаргою має право надати суду докази неправомірності дій, рішень та бездіяльності органу досудового розслідування. Само по собі непогодження і не визнання рішень, дій чи бездіяльності органу досудового розслідування не вказує на їх неправомірність.

В свою чергу відповідно до п. 52 рішення від 26/07/2011 р. Європейського суду з прав людини в справі «Georgel and Georgeta Stoicescu проти Румунії» (скарга № 9718/03), якщо не встановлено безпосереднього заподіяння тілесного ушкодження то позитивне зобов`язання держави щодо «ефективності судової системи» не вимагає порушення кримінальної справи, достатнім є дисциплінарний, цивільний чи адміністративний спосіб правового захисту потерпілому (наприклад, постанова Європейського суду з прав людини в справі «Во проти Франції» (Vo v. France), скарга № 53924/00, § 90, ECHR 2004-VIII, і постанова в справі «Мастроматтео проти Італії" (Mastromatteo v. Italy), скарга № 37703/97, §§ 90 и 94-95, ECHR 2002-VIII).

Таким чином у органу досудового розслідування є правові підстави для самостійного прийняття рішення щодо внесення повідомлення в ЄРДР чи відмову в цьому, контроль за якими здійснюється на основі правових підстав таких дій та порядку їх здійснення.

В п. 3 ст. 26 КПК України вказано, що слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Також відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Вайт та Кенеді проти Німеччини» (Waite and Kennedy v. Germany), заява № 26083/94, п. 54, ЕСПЛ 1999-I Суд повторює, що саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та надавати оцінку наданим їм доказам.

Однак перед судом не доведено порушення прав скаржника, оскільки в заяві скаржника вказано лише на його непогодження із бездіяльністю на основі пояснень щодо самовільного користування квартирою. Однак в заяві про вчинення злочину не вказано на обставини та правові підстави вселення осіб в квартиру, їх проживання в ній протягом відповідного часу. Також скаржником на виконання його обов?язку не надано органу досудового розслідування інформації щодо наявних а бо завершених спорів і судових проваджень між заявником та третіми особами, на користування квартирою якими він вказує.

Таким чином скаржником не доведено правових підстав для внесення інформації про його сумніви і припущення та їх спростування чи перевірку в порядку здійснення досудового розслідування злочинів і використання для цього засобів органів досудового розслідування.

Крім цього в заяві про злочин описано обставини цивільного правового спору та вказану на бажану скаржником кваліфікацію лише частини дій та щодо осіб за його вибором.

Однак вирішення цивільних правових спорів в порядку, що передбачений для розслідування злочинів також не гарантовано заявникові кримінальним процесуальним законом.

Отже відмова органу досудового розслідування від внесення в ЄРДР відомостей, які за змістом не складають повідомлення про злочин не спростована скаржником. Кримінально-правове переслідування особи задля забезпечення реалізації принципу невідворотності покарання за вчинення злочину не забезпечується за бажанням будь-яких осіб, а здійснюється з правових підстав та у порядку, що визначений кримінальним процесуальним законом.

Гарантії незалежності слідчого, що вказані в ст. 40 КПК України в тому числі забезпечуються і диспозицією ст. 343 КК України, в якій передбачено неправомірність впливу у будь-якій формі на працівника правоохоронного органу, з метою перешкодити виконанню ним службових обов`язків, добитися прийняття незаконного рішення.

В ст. 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено заборону зловживати правами, що гарантовані положеннями Конвенції.

Тому і суд не є засобом для будь-яких учасників кримінальних процесуальних відносин у зловживанні правами, не толерує таких дій та не сприяє цьому.

В заяві про вчинення злочину повинно бути однозначно вказано на фактичні обставини, які відповідають будь-якій із диспозицій особливої частини КК України, а не про припущення таких дій, сумніви у їх здійсненні, про триваючі та не вирішені цивільно-правові спори заявника.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

постановив:

в задоволенні скарги відмовити.

Ухвала не підлягає оскарженню.

Слідчий суддя ОСОБА_1