Провадження №1-кп/761/2061/2019
В И Р О К
іменем України

05 серпня 2019 року м. Київ

Шевченківський районний суд міста Києва у складі :

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні у місті Києві

кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за

№ 0000222 від 27 грудня 2018 року,з угодою про визнання винуватості,

за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Івано-Франківська, громадянина України,з вищою освітою,перебуває у цивільному шлюбі,має неповнолітню дитину,2002 року народження,військовослужбовця військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 ,обіймає посаду начальника речової служби НОМЕР_2 окремого батальйону охорони та обслуговування військової частини НОМЕР_1 ,зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , не судимого,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.407 КК України,

за участю :

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_5

ВСТАНОВИВ :

15 червня 2017 року ОСОБА_3 призначений на посаду слухача 2 курсів перепідготовки та підвищення кваліфікації військової академії (м.Одеса).

30 серпня 2017 року ОСОБА_3 наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України №300 призначений на посаду начальника речової служби військової частини НОМЕР_1 .

25 вересня 2017 року ОСОБА_3 наказом командира військової частини НОМЕР_1 зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення.

15 грудня 2018 року ОСОБА_3 уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу строком на 1 (один) рік ,тобто до 15 грудня 2019 року.

Згідно ст.1 Закону України «Про оборону України» №1932-ХІІ від 06 грудня 1991 року, ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-ХІІ від 21 жовтня 1993 року,особливий період-це період ,що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації ,воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

17 березня 2014 року Указом Президента України №303/2014 «Про часткову мобілізацію» на території України оголошено часткову мобілізацію та ,після його затвердження 17 березня 2014 року Верховною Радою України,цей Указ набрав чинності,у зв`язку з чим в Україні відповідно до ст.1 Закону України «Про оборону України» та ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» розпочався особливий період,який діє по даний час.

ОСОБА_3 ,будучи військовослужбовцем військової служби,відповідно до вимог ст.ст.4,65,68 Конституції України ,ст.ст.1,17 Закону України «Про оборону України»,ст.ст.11,16,37 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, ст.ст.1,2,3,6,23,24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги,віддано служити українському народові,сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок ; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) ; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням,сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни ; виконувати службові обов`язки ,що визначають обсяг виконання завдань ,доручених йому за посадою,які визначаються Статутами,а також відповідними посібниками,порадниками,положеннями ,інструкціями ; неухильно виконувати відданий йому наказ у зазначений термін та про виконання наказу доповісти командирові (начальникові який віддав наказ ,і своєму безпосередньому начальникові ) ; сумлінно вивчати військову справу ,зразково виконувати свої службові обов`язки,засвоювати все,чого навчають командири (начальники),та бути готовим до виконання завдань,пов`язаних із захистом Вітчизни ,незалежності та територіальної цілісності України ;вважатися таким,що виконує обов`язок з військової служби,знаходячись на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу,включаючи перерви,встановлені розпорядком (розкладом занять).

Згідно п.1 ч.3 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими,що виконують обов`язки військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу,включаючи перерви,встановлені розпорядком (розкладом занять).

Відповідно до розпорядку дня військової частини НОМЕР_1 ,який затверджений наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 30.01.2018 року №1,для військовослужбовців військової служби за контрактом встановлено робочий час з 08 год.30 хв. до 17 год.30 хв.

Однак під час проходження військової служби у ОСОБА_3 виник злочинний умисел ,спрямований на нез`явлення вчасно на службу до військової частини НОМЕР_1 без поважних причин,в умовах особливого періоду,крім воєнного стану,який він вчинив за наступних обставин.

17 січня 2018 року ,о 08 год.30 хв. ОСОБА_3 ,діючи з прямим умислом,з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби та з метою тимчасового незаконного ухилення від їх виконання,у порушення вимог ст.ст.4,65,68 Конституції України ,ст.ст.1,17 Закону України «Про оборону України»,ст.ст.11,16,37 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, ст.ст.1,2,3,6,23,24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»,не з`явився вчасно на службу до військової частини НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_3 ,без дозволу командування та поважних причин,після чого проводив час на власний розсуд ,не пов`язуючи його з проходженням військової служби та був відсутній на військовій службі до 26 січня 2018 року.

26 січня 2018 року ОСОБА_3 самостійно з`явився до військової частини НОМЕР_1 та приступив до виконання обов`язків військової служби. Будь яких документів про поважність причин своєї відсутності командуванню не надав.

В подальшому 13 вересня 2018 року ,о 08 годині 30 хвилин ОСОБА_3 ,діючи з прямим умислом,з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби та з метою тимчасового незаконного ухилення від їх виконання,у порушення вимог ст.ст.4,65,68 Конституції України ,ст.ст.1,17 Закону України «Про оборону України»,ст.ст.11,16,37 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, ст.ст.1,2,3,6,23,24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»,повторно не з`явився вчасно на службу до військової частини НОМЕР_1 за адресою: : АДРЕСА_3 ,без дозволу командування та поважних причин,після чого проводив час на власний розсуд ,не пов`язуючи його з проходженням військової служби та був відсутній на військовій службі до 21 вересня 2018 року.

21 вересня 2018 року ОСОБА_3 самостійно з`явився до військової частини НОМЕР_1 та приступив до виконання обов`язків військової служби. Будь яких документів про поважність причин своєї відсутності командуванню не надав.

За час своєї відсутності обов`язки за посадою ОСОБА_3 не виконував, командуванню частини про своє місцезнаходження та причини відсутності на військовій службі не доповідав,відповідні документи,що підтверджують законність та поважність причин його відсутності не надав.

Тобто, ОСОБА_3 не з`явився у встановлений час до військової частини НОМЕР_1 ,розташованій за адресою : АДРЕСА_3 ,та був незаконно відсутнім на службі з 17 січня 2018 року до 26 січня 2018 року та з 13 вересня 2018 року до 21 вересня 2018 року,тобто тривалістю більше трьох діб,вчинені повторно протягом року.

Таким чином, ОСОБА_3 своїми умисними діями,які виразились у нез`явленні військовослужбовцем (крім строкової служби) вчасно на службу без поважних причин,тривалістю більше трьох діб, вчинені повторно протягом року, в умовах особливого періоду,крім воєнного стану, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 407 КК України.

05 серпня 2019 року між прокурором в кримінальному провадженні - прокурором військової прокуратури Київського гарнізону ОСОБА_4 , якому на підставі ст.37 КПК України надані повноваження прокурора у даному кримінальному провадженні, та обвинуваченим ОСОБА_3 , за участю захисника ОСОБА_5 , в порядку передбаченому ст. ст. 468, 469 та 472 КПК України ,укладено угоду про визнання винуватості.

У відповідності до даної угоди про визнання винуватості, обвинувачений ОСОБА_3 беззастережно повністю визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України, в обсязі пред`явленого обвинувачення , щиро розкаюється у скоєному,активно сприяв розкриттю злочину, критично оцінює свою злочинну поведінку, в тому числі шляхом повного визнання вини і готовності нести кримінальну відповідальність.

Також, вказаною угодою про визнання винуватості зазначено узгоджене покарання,яке повинен понестиОСОБА_3 та згода обвинуваченого на його призначення,зокрема, за відсутністю обставин,які обтяжують покарання обвинуваченого, наявністю обставин,які пом`якшують покарання ОСОБА_3 , а саме: щире каяття,активне сприяння розкриттю злочину,вчинення злочину внаслідок збігу тяжких сімейних обставин,даних про особу обвинуваченого,який раніше не судимий, має місце реєстрації та постійне місце проживання, задовільно характеризується за місцем служби,не перебуває на обліку у лікаря нарколога, психіатра,має на утриманні неповнолітню дитину,2002 року народження.
Враховуючи наявність декількох обставин,що пом`якшують покарання ОСОБА_3 ,а саме,щире каяття у вчиненому кримінальному правопорушенні,активне сприяння розкриттю злочину,вчинення злочину внаслідок збігу тяжких сімейних обставин, та відсутність обтяжуючих обставин, особу винного, що у сукупності істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого злочину, сторони в угоді погодилися на призначення покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки,з застосуванням ст.69 КК України, нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції ч.4 ст.407 України ;на підставі ст. 58 КК України,замість покарання у виді 2 років позбавлення волі призначити ОСОБА_3 покарання у виді службового обмеження строком 2 роки з відрахуванням в дохід держави 15 відсотків із суми грошового забезпечення.

В угоді про визнання винуватості передбачені наслідки її укладення, затвердження та невиконання, які роз`яснені обвинуваченому ОСОБА_3 .

Розглядаючи питання про затвердження угоди про визнання винуватості, суд виходив з наступного.

Відповідно до правил ст. ст. 468, 469 КПК України, у кримінальному провадженні може бути укладена угода про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим.

Згідно п. 1 ч. 4 ст. 469 КПК України, угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків,злочинів невеликої чи середньої тяжкості,тяжких злочинів.
Злочин за ч.4 ст.407 КК України, у вчиненні якого ОСОБА_3 беззастережно визнав себе винуватим, згідно із ст.12 КК України, є тяжким злочином.

Прокурор ОСОБА_4 в судовому засіданні просив затвердити угоду про визнання винуватості, укладену 05 серпня 2019 року між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_3 ,за участю захисника , вважаючи,що вона відповідає вимогам КК та КПК України та призначити обвинуваченому узгоджену сторонами угоди міру покарання.

Обвинувачений ОСОБА_3 в судовому засіданні просив угоду про визнання винуватості,укладену між ним та прокурором 05 серпня 2019 року затвердити і призначити узгоджену в ній міру покарання, при цьому беззастережно визнав себе винуватим у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, дав згоду на застосування узгодженого виду та розміру покарання, а також інших заходів у разі затвердження угоди, заявивши, що здатний реально виконати взяті на себе відповідно до угоди зобов`язання.

Захисник ОСОБА_5 просив затвердити угоду про визнання винуватості, укладену 05 серпня 2019 року між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_3 ,посилаючись на те, вона відповідає вимогам КК та КПК України,є усі підстави для її затвердження та призначення обвинуваченому узгодженої сторонами угоди міри покарання.

Суд шляхом проведення опитування сторін кримінального провадження переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді. При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений ОСОБА_3 повністю усвідомлює зміст укладеної угоди про визнання винуватості, характер обвинувачення, щодо якого визнав себе винуватим обвинувачений, цілком розуміє свої права, визначені п. 1 ч. 4 ст. 474 КПК України, а також наслідки укладення, затвердження даної угоди, передбачені ч.2 ст.473 КПК України, та наслідки її не виконання, передбачені ст. 476 КПК України.

Враховуючи викладене, оскільки умови угоди про визнання винуватості, укладеної 05 серпня 2019 року між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_3 , її форма та зміст відповідають вимогам КПК та КК України, суд дійшов висновку про наявність всіх правових підстав для затвердження цієї угоди.

За таких обставин суд вважає доведеним, що обвинувачений ОСОБА_3 вчинив нез`явлення військовослужбовцем (крім строкової служби) вчасно на службу без поважних причин, тривалістю більше трьох діб,вчинені повторно протягом року, в умовах особливого періоду,крім воєнного стану, а відповідно, такі дії ОСОБА_3 кваліфікує за ч.4 ст.407 КК України , за якими належить призначити обвинуваченому узгоджену сторонами угоди про визнання винуватості міру покарання.

Керуючись ст.ст.373, 374, 475 КПК України, суд

УХВАЛИВ :

Затвердити угоду про визнання винуватості, укладену 05 серпня 2019 року між прокурором в кримінальному провадженні-прокурором військової прокуратури Київського гарнізону ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_3 .

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України, та призначити йому узгоджене сторонами угоди про визнання винуватості покарання , із застосуванням ст. 69 КК України ,у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки.
На підставі ст. 58 КК України, замість призначеного ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки, призначити ОСОБА_3 покарання у виді службового обмеження строком 2 (два) роки з відрахуванням в дохід держави 15 (п`ятнадцяти) відсотків із суми грошового забезпечення.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд міста Києва шляхом подачі апеляції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому ОСОБА_3 , прокурору.

Суддя ОСОБА_1