ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/5877/16-к Номер провадження 11-кп/814/757/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія:ч.3 ст.186 КК України Т.З.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем ОСОБА_5 ,
з участю прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесені до ЄРДР за № 10001870, 10001894, 0000140, 0001272, 0001522 за апеляційними скаргами прокурора Кременчуцької місцевої прокуратури Полтавської області, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника - адвоката ОСОБА_9 на вирок Крюківського районного суду м.Кременчук Полтавської області від 19 березня 2019 року,

ВСТАНОВИЛА:

Вироком суду,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Кременчук Полтавської області, громадянина України, з неповною середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , судимого:
- 27.07.2009 Крюківським районним судом м.Кременчук Полтавської області за ч.2 ст.186 КК України до 4 років позбавлення волі. На підставі ст.71 КК України до 4 років 2 місяців позбавлення волі;
- 09.08.2012 Полтавським районним судом Полтавської області за ст.391 КК України із застосуванням статті 71 КК України до 4 років 8 місяців позбавлення волі; звільнений по відбуттю строку покарання 31.12.2013;
- 06.02.2015 Кременчуцьким районним судом Полтавської області за ч.1 ст.307 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік. 09.06.2016 звільнений від відбування покарання;
- 13.07.2016 Крюківським районним судом м. Кременчука Полтавської області за ч.2 ст.190 КК України до 2 років позбавлення волі; на підставі ст.75 КК України звільнений з іспитовим строком 2 роки;

визнано винуватим та засуджено за:
- ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі;
- ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі;
- ч. 3 ст. 186 КК України до покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, визначено ОСОБА_8 покарання у виді 5 років позбавлення волі.
Відповідно до ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання, призначеного вироком Крюківського районного суду м.Кременчук Полтавської області від 13 липня 2016 року, та визначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі.
Долю речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

За вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочинів за таких обставин.

Епізод 1. 18.11.2016 о 14.00 год., ОСОБА_8 біля будинку №22 на вул.Східній м.Кременчук, у період іспитового строку, повторно, таємно, шляхом вільного доступу, здійснив крадіжку велосипеду марки «Ardis City Bike 26», номер рами НОМЕР_1 , сірого кольору, вартістю 3228 гривень, чим спричинив потерпілому ОСОБА_10 , матеріального збитку на вказану суму.

Епізод 2. Повторно 21.11.2016 у вечірній час доби, ОСОБА_8 , у період іспитового строку, проник до приміщення приватного будинку за адресою: АДРЕСА_2 , таємно, викрав телевізор «Supra», с/н 780890514, вартістю 350 гривень та бойлер «Thermex 2000» с/н , вартістю 3150 гривень, тим самим завдавши потерпілому ОСОБА_11 матеріального збитку на загальну суму 3500 гривень.

Епізод 3. Повторно, у ніч на 22.11.2016, ОСОБА_8 , у період іспитового строку, проник на територію приватного будинку за адресою: АДРЕСА_3 , де з підсобних прибудов, таємно, викрав секцію чавунної батареї МС-140 вартістю 81 гривню, сокиру для рубки дров вартістю 45 гривень, сталевий лист розмірами 40*40 см та товщиною 5 см вартістю 75 гривень та металеву ручну борону вартістю 27 гривень, тим самим завдавши потерпілому ОСОБА_12 матеріального збитку на загальну суму 228 гривень.

Епізод 4. Повторно, 19.01.2017 приблизно о 22:00 годині ОСОБА_8 , перебуваючи у кв. АДРЕСА_4 , куди був запрошений господарем для відпочинку, таємно, шляхом вільного доступу, викрав мобільний телефон «Нокіа 101», який належить ОСОБА_13 , вартістю 319 гривень, спричинивши потерпілому матеріальні збитки на вказану суму.

Епізод 5. Повторно 15.07.2017 у вечірній час доби, ОСОБА_8 , проник до території дачного будинку АДРЕСА_5 , де таємно, шляхом зламу замку вхідних дверей викрав з приміщення, яке знаходилося на дачній дільниці , бензинову мотопомпу марки Sadko WP-40 № с/н НОМЕР_2 вартістю 2152 гривень, тим самим завдавши потерпілій ОСОБА_14 матеріального збитку на вказану суму.

Епізод 6. Повторно, у ніч на 02.08.2017, ОСОБА_8 , перебуваючи на території приватного будинку, яка частково огороджена парканом, за адресою: АДРЕСА_3 , таємно, шляхом вільного доступу з підсобного приміщення, яке було відкрите, викрав бензопилу «STIHL MS 180» вартістю 2740 гривень, бензопилу «CRAFT-TEC CT 4500» вартістю 1260 гривень, а також з території вищевказаного домоволодіння викрав велосипед «АРДІС Infinite» вартістю 2564 гривень, тим самим завдавши потерпілому ОСОБА_15 матеріального збитку на загальну суму 6564 гривень.

Епізод 7. Повторно 28.08.2017 приблизно о 12:40 годині, ОСОБА_8 , незаконно проник до території приватного домоволодіння АДРЕСА_6 , де спробував таємно викрасти майно, проте був помічений ОСОБА_16 і, незважаючи на це, продовжив свій злочинний намір, відкрито викрав металеву драбину зеленого кольору вартістю 328 гривень, належну ОСОБА_17 , тим самим завдав потерпілому ОСОБА_17 матеріального збитку на загальну суму 328 гривень.

Не погоджуючись з вироком суду, до апеляційного суду з апеляційними скаргами звернулись прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_18 , обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник - адвокат ОСОБА_9 .
В апеляційній скарзі з доповненнями обвинувачений ОСОБА_8 просить вирок скасувати, та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
В обґрунтування своїх вимог обвинувачений зазначає, що вину у вчиненні грабежу в ОСОБА_17 він не визнає, вказуючи що судом неправильно кваліфіковано його дії за ч.3 ст.186 КК України, оскільки подвір`я не є житлом, іншим приміщенням чи сховищем та не належить потерпілому на праві приватної власності. Показання свідка ОСОБА_16 є сумнівними та такими, що не відповідають фактичним обставинам провадження, оскільки останній є дідом потерпілого та являється заінтересованою особою.
Протокол відтворення є недопустимим доказом, оскільки під час проведення відповідної слідчої дії працівники поліції здійснювали відносно нього психологічний та фізичний тиск. Факт нанесення тілесних ушкоджень підтверджується наявним в матеріалах провадження відеозаписом.
Стверджує, що під час досудового розслідування йому не було роз`яснено право мати захисника та користуватися його допомогою. При цьому, зазначає, що поліцейські, скориставшись його юридичною неграмотністю, ввели його в оману та вмовили підписати протокол про відмову від захисника та інші процесуальні документи за відсутності адвоката.
Разом з тим, обвинувачений просить зарахувати попереднє ув`язнення у строк покарання період з 20.09.2017 року по день набрання вироком законної сили, із розрахунку один попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, у відповідності до положень ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону від 26.11.2015 року).

В апеляційній скарзі захисника ОСОБА_9 , поданої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , порушується питання про скасування вироку суду першої інстанції та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.
Свої вимоги захисник мотивує тим, що по епізоду крадіжки майна ОСОБА_10 відсутні докази винуватості ОСОБА_8 , оскільки крім слідчого експерименту від 14.03.2017 з обвинуваченим, інших доказів його вини немає, у той час як протокол слідчого експерименту вважає недопустимим доказом, оскільки на відео даної слідчої дії на обличчі ОСОБА_8 маються сліди побоїв, а тому вважає, що до нього працівниками поліції застосовувалося фізичне насильство.
По епізоду крадіжки майна ОСОБА_11 , у показаннях свідка ОСОБА_19 маються протиріччя, які в судовому засіданні усунуті не були. Протоколи впізнання особи складені з порушеннями вимог ч.ч.1, 2 ст.228 КПК України, а обшук проведено без ухвали слідчого судді.
По епізоду викрадення майна з домоволодіння ОСОБА_12 , вказує, що під час проведення впізнання по фотографіях свідок ОСОБА_20 впізнав ОСОБА_8 , як особу, яка разом із невідомим йому чоловіком здавала йому металеві вироби. Однак, судом не взято до уваги, що свідок раніше знав ОСОБА_8 .
Огляд помешкання та вилучення мобільного телефону і мотопомпи, по епізодах викрадення майна у ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , проведено без ухвал слідчого судді та без згоди ОСОБА_8 та ОСОБА_21 на його проведення.
Показання свідка ОСОБА_22 , по епізоду викрадення металевої драбини у ОСОБА_17 , вважає сумнівними, оскільки останній займається нелегальною покупкою металобрухту, залежний від працівників поліції та є свідком у трьох інших кримінальних провадженнях. Стверджує, що ОСОБА_17 не є власником домоволодіння, з території якої викрадено драбину, а тому не може бути потерпілим. Окрім цього протокол огляду від 28.08.2017 проведений без ухвали слідчого судді, а під час проведення слідчих експериментів, з відеозапису, вбачаються наявність у ОСОБА_8 тілесні ушкодження. При цьому вважає, тілесні ушкодження виникли у зв`язку із застосуванням до нього фізичного насильства з боку працівників поліції.
Прокурор в апеляційній скарзі, не оскаржуючи фактичні обставини провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його м`якість, просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.185 КК України у виді 3 років позбавлення волі; за ч.3 ст.185 КК України у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі, за ч.3 ст.186 КК України у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі. На підставі ч.1 ст.70 КК України призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців. Відповідно до ст.71 КК України, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання, призначеного за вироком Крюківського районного суду м.Кременчук Полтавської області від 13.07.2016 року, остаточно визначити ОСОБА_8 покарання у виді 6 років 6 місяців позбавлення волі.

Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд, призначаючи покарання ОСОБА_8 , не в повній мірі врахував наявність у обвинуваченого судимостей, нові злочини вчинив в період іспитового строку за вироком Крюківського районного суду м.Кременчук Полтавської області від 13.07.2016 року, відсутність роботи, протягом судового розгляду вину визнавав лише за епізодами таємного викрадення майна потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_23 , у вчиненому не розкаявся, що свідчить про намагання уникнути кримінальної відповідальності та не бажання стати на шлях виправлення.
Вважає, що за ч.3 ст.186 КК України, суд, не дивлячись на відсутність обставин, що пом`якшують покарання, необґрунтовано призначив обвинуваченому розмір покарання наближений до найнижчої межі, передбаченої санкцією.
Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , які підтримали подані ними апеляційні скарги, прокурора який подану прокурором апеляційну скаргу не підтримав та заперечив проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла такого висновку.
Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Так, ні в ході судового розгляду, ні в поданих апеляційних скаргах обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник, доведеність вини обвинуваченого та кваліфікацію його дії по епізодам №№3,6 не оспорюють, а тому в цій частині кримінальне провадження апеляційним судом і не переглядається.

Відповідно до положень статті 94 КПК України суд, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Вказаних вимог при ухваленні вироку судом дотримано.

Висновки про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочинів за ч.2, ч.3 ст. 185 та ч.3 ст. 186 КК України, за які його засуджено, за викладених у вироку обставин, належним чином мотивовані та ґрунтуються на належних і допустимих доказах, що були безпосередньо досліджені у судовому засіданні по кожному з інкримінованих обвинуваченому епізодів. Погоджується з такими висновками і колегія суддів.

Заперечуючи кваліфікацію злочину по епізоду заволодіння майном у потерпілого ОСОБА_17 за ч.3 ст. 186 КК України, а саме наявність кваліфікуючої ознаки «проникнення у сховище», обвинувачений зазначає, що подвір`я будинку, звідки було викрадено драбину, не є житлом, приміщенням чи сховищем.
Такі твердження обвинуваченого є безпідставними.
Колегія суддів звертає увагу, що у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19 листопада 2018 року (справа № 205/5830/16-к), відповідно до усталених у доктрині кримінального права підходів, визначено поняття «сховище», як завжди певне місце або територія, які використовуються для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей та мають будь-які засоби охорони від доступу сторонніх осіб (наприклад, огорожа, наявність охоронця, сигналізація), що унеможливлюють (суттєво ускладнюють) вільне та безперешкодне потрапляння на них сторонніх осіб. При цьому в кожному конкретному кримінальному провадженні, де обвинувачення за ч. 3 ст. 185 КК України (ч. 3 ст. 186, ч. 3 ст. 187 КК України) включає кваліфікуючу ознаку «проникнення у сховище», належить встановити об`єктивні обставини, які дозволяють ідентифікувати відповідне місце чи територію як «сховище».

З матеріалів провадження вбачається, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_6 огороджене парканом достатньої висоти, що суттєво ускладнює вільне та безперешкодне потрапляння на територію домоволодіння, що підтверджується протоколом огляду місця вчинення злочину та показаннями потерпілого і свідка ОСОБА_16 .

Наявність паркану не заперечував і сам обвинувачений.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що за епізодом викрадення майна у ОСОБА_17 злочин було вчинено з проникненням до сховища.

Доводи обвинуваченого та його захисника про те, що домоволодіння по АДРЕСА_6 , ОСОБА_17 не належить та в матеріалах кримінального провадження відсутні право установчі документи на зазначене домоволодіння, є безпідставними, оскільки за даним епізодом ОСОБА_8 визнаний винуватим в тому, що відкрито заволодів належним потерпілому ОСОБА_17 майном драбиною, при цьому визначального значення, кому саме належить домоволодіння, де це майно перебувало, в даному випадку не має, хоча слід зауважити, що в ході судового розгляду потерпілий стверджував про належність зазначеного домоволодіння саме йому.

Доводи захисника про недопустимість як доказів протоколів огляду через відсутність ухвал слідчого судді є неспроможними, оскільки з матеріалів провадження вбачається, що вказані слідчі дії по всіх епізодах були проведені за згодою володільців або власників домоволодінь де проводився огляд, а також у зв`язку з добровільною видачею майна особою, яка ним володіє, з метою фіксації обставин вчинення кримінальних правопорушень. Наведені обставини не ставлять під сумнів добровільність таких згод, оскільки були наявні всі процесуальні гарантії, які захищали здатність осіб висловлювати свою справжню думку.
Безпідставними є і ствердження апелянтів про сумнівність показань свідка ОСОБА_22 , з огляду на те, що він є залежним від працівників поліції та є свідком у інших кримінальних провадженнях. Так, стороною захисту не надану ні суду першої, ні апеляційної інстанції об`єктивних даних, які б давали обґрунтовані підстави ставити показання зазначеного свідка під сумнів, а та обставина, що ОСОБА_22 є свідком і в інших кримінальних провадженнях, цілком пояснюється родом його діяльності, а саме прийом металобрухту.
Твердження ОСОБА_8 та захисника про застосування до обвинуваченого недозволених методів дізнання не знайшли свого підтвердження, оскільки впродовж досудового розслідування всіх епізодів кримінальних проваджень щодо ОСОБА_8 , він під вартою не перебував, будь-яких заяв про застосування до нього недозволених методів працівниками поліції не заявляв, а згідно відеозаписів слідчих дій показання надавав добровільно.
Також колегія суддів звертає увагу, що на відеозаписі слідчого експерименту від 14.03.2017 з обвинуваченим по епізоду викрадення велосипеда у Коваля, ОСОБА_8 надавав показання слідчому добровільно, послідовно в присутності двох понятих та показував на місці вчинення злочину, де знаходився велосипед і в якому напрямку він з ним пішов. Будь-яких видимих тілесних ушкоджень на ОСОБА_8 , всупереч його тверджень в принесеній апеляційній скарзі, немає.
Окрім цього, необхідно зазначити, що суд, на підставі ст. 23 КПК України досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Отже, твердження захисника про те, що свідки ОСОБА_24 , ОСОБА_19 під час досудового розслідування надавали інші показання, ніж в суді, та судом не було надано їм оцінки, є безпідставними.
Всі свідки були приведені судом до присяги, а також попереджені про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, а потерпілі попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, а тому підстав недовіряти показанням потерпілих та свідків у суду немає.
Окрім того, захисником в принесеній в інтересах обвинуваченого апеляційній скарзі, порушувалося питання про визнання недопустимими доказами протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками з огляду на те, що, на думку сторони захисту, свідкам для впізнання слідчий мав би пред`явити саме особу обвинуваченого, а не його фотознімки. Колегія суддів з такими доводами захисника не погоджується з урахуванням наступного.

Положення частини 6 статті 228 КПК України передбачають можливість проведення впізнання за фотознімками чи матеріалами відеозапису. Порядок проведення такого впізнання зазначено в частинах першій та другій цієї статті.

Згідно даних протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, слідчим попередньо з`ясовано в його уачсників свідків зовнішній вигляд та прикмети особи, що упізнається. До впізнання свідкам пред`явлено чотири фото осіб чоловічої статі, які не мають різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі, при цьому фото є належної якості, яка дозволяє провести впізнання.

Таким чином, будь-яких порушень кримінального процесуального закону під час проведення зазначеної слідчої дії, колегією суддів не встановлено.

Твердження засудженого про те, що йому під час досудового розслідування не було роз`яснено право мати захисника та користуватися його допомогою, спростовується матеріалами кримінального провадження, зокрема на відеозаписах слідчих дій обвинуваченому в присутності інших учасників було роз`яснено його права, включаючи право мати захисника, проте останній не скористався цим правом та висловлював своє бажання мати захисника лише під час судового розгляду провадження. При цьому суд правильно зазначив, що тяжкість злочинів та вимоги чинного законодавства, встановлені ст. 52 КПК України, не вимагають обов`язкової участі захисника у кримінальному провадженні. Будь-яких клопотань він обвинуваченого про залучення йому захисника від нього не надходило.
З огляду на вказане суд першої інстанції дійшов правильного висновку про допустимість наданих стороною обвинувачення суду доказів.
Тобто, висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, є правильним, ґрунтується на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом згідно зі ст. 94 КПК України.
А тому апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та в його інтересах захисника - адвоката ОСОБА_7 є безпідставними та задоволенню не підлягають.
Не підлягає до задоволення і подана прокурором апеляційна скарга.
Так, призначаючи покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог закону, передбачених ст.ст. 50, 65 КК України та роз`яснень Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, які відповідно до ст. 12 КК України є середньої тяжкості або тяжкими злочинами; особу обвинуваченого, який неодноразово судимий, нові злочини вчинив в період іспитового строку за попереднім вироком, негативну характеристику за місцем проживання, стан здоров`я, відсутність обставин, які пом`якшують покарання, наявність обставини, яка обтяжує покарання рецидив злочинів.
Тобто, всі обставини, передбачені законом та встановлені в ході судового розгляду, суд першої інстанції врахував при призначенні ОСОБА_8 покарання, а тому доводи прокурора про м`якість покарання, є необґрунтованими.

Таким чином призначене ОСОБА_8 покарання, в межах санкцій ч.2, ч.3 ст. 185 та ч.3 ст. 186 КК України, відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

З огляду на викладене вище безумовних підстав, передбачених ст. 409 КПК України, для скасування ухваленого по справі судового рішення щодо ОСОБА_8 в частині призначеного покарання, як про це ставиться питання в апеляційних скаргах, колегія суддів не вбачає.

Водночас, підлягає до задоволення апеляційна скарга обвинуваченого в частині зарахування йому в строк відбування покарання період попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі відповідно до положень ч.5 ст.72 КК України (у редакції Закону України № 838-VIII від 26.11.2015).

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду ,-

УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги захисника - адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора Кременчуцької місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_18 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Крюківського районного суду м.Кременчук Полтавської області від 19 березня 2019 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.
На підставі ч.5 ст.72 КК України (у редакції Закону України № 838-VIII від 26.11.2015) зарахувати ОСОБА_8 в строк відбування покарання попереднє ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 20 вересня 2017 року по 31 жовтня 2019 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, що тримається під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.
СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4