КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-cc/824/3114/2019 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2019 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Київської місцевої прокуратури № 7 ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Подільського районного суду міста Києва від 03 травня 2019 року,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Подільського районного суду міста Києва від 03.05.2019 року відмовлено в задоволенні клопотання слідчого СВ Подільського УП ГУНП в м. Києві ОСОБА_7 , погоджене прокурором Київської місцевої прокуратури № 7 ОСОБА_6 про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, що належить АТ « Укрсоцбанк», , а саме: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (PHOHM 000) із забороною відчуження та розпорядження вказаним майном.

Не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді, прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Подільського районного суду міста Києва від 03.05.2019 року та постановити нову, якою клопотання слідчого задовольнити та накласти арешт на вищевказане майно, шляхом заборони розпорядження вказаним майном.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор зазначає, що оскаржувана ухвала є незаконною та такою, що підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Крім того, відмовляючи в задоволені клопотання, слідчий суддя не надав належної оцінки обставинам, викладеним у клопотанні останнього щодо правової підстави для арешту майна та наявності обґрунтованих доказів щодо його причетності до вчиненого кримінального правопорушення.

На думку прокурора, накладення арешту на майно, а саме: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (PHOHM 000) є необхідною мірою для забезпечення проведення ефективного досудового розслідування у даному кримінальному провадженні.

В судове засідання у справі прокурор та власник майна або його представник, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду не з`явилися. А прокурор подав до суду клопотання, в якому у зв`язку із зайнятістю у проведенні слідчих дій в іншому кримінальному провадженні, просив проводити розгляд поданої ним апеляційної скарги без його участі. Тому колегія суддів вирішила за можливе розглянути дану справу за відсутності прокурора та власника майна або його представника, що не суперечить положенням ч. 1 ст. 172 та ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали судового провадження, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів, наданих до суду апеляційної інстанції, СВ Подільським УП ГУНП в м. Києві здійснюється досудове розслідування за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ст. 356 КК України, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001142 від 04.04.2019 року.

Згідно витягу з ЄРДР, 02.04.2019 року приблизно о 07 год. 30 хв., за адресою: АДРЕСА_1 , невстановлені особи вчинили дії, направлені на заволодіння шляхом обману квартирою АДРЕСА_2 - спадковим майном за заповітом ОСОБА_8 , та протиправно зайняли приміщення зазначеної квартири, внаслідок чого інтересам ОСОБА_9 , яка визнана єдиним спадкоємцем такої квартири, була заподіяна шкода, точний розмір якої встановлюється.
Відповідно до отриманої ОСОБА_9 інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 06.02.2019 року державним реєстратором КП «Реєстраційне бюро» в м. Києві, ОСОБА_10 було проведено реєстраційні дії про зміну власника квартири АДРЕСА_2 , з ОСОБА_8 на АТ «Укрсоцбанк». На думку ОСОБА_9 , вищезазначена зміна власника квартири державним реєстратором ОСОБА_11 є незаконною, враховуючи те, що під час вчинення реєстраційних дій, реєстратор зобов`язаний перевірити відомості з усіх реєстрів, зокрема, Спадкового реєстру та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, де відображено заборону на вчинення будь-яких дій щодо квартири АДРЕСА_2 , як предмету іпотеки.
30.04.2019 року слідчий СВ Подільського УП ГУНП в м. Києві ОСОБА_7 за погодженням із прокурором Київської місцевої прокуратури № 7 ОСОБА_6 звернувся до Подільського районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, що належить АТ «Укрсоцбанк», , а саме: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (PHOHM 000) шляхом встановлення заборони відчуження та розпорядження вказаним майном.

На думку органу досудового розслідування вказаний об`єкт нерухомого майна за адресою: м. Київ, вулиця Западинська, будинок 3-А, квартира № 68 (PHOHM 000), набутий у власність АТ «Укрсоцбанк», , є предметом та доказом розслідуваних кримінальних правопорушень, передбачених ч. З ст. 190, ст. 356 КК України, та є речовим доказом у даному кримінальному провадженні.

Ухвалою слідчого судді Подільського районного суду міста Києва від 03.05.2019 року в задоволенні клопотання слідчого відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні вказаного клопотання, слідчий суддя виходив з того, що слідчим не надано жодних об`єктивних доказів на підтвердження наявності підстав для накладення арешту на вищевказане майно.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням слідчого судді з огляду на такі обставини.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Так, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Колегія суддів приходить до висновку, що зазначених вимог закону слідчий суддя дотримався.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Слідчий, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 171 КПК України, зазначив мету відповідно до положень ст. 170 КПК України, з якою пов`язує необхідність у накладенні такого арешту, з метою збереження речових доказів, пославшись на те, що постановою таке майно визнано речовим доказом.

Однак, колегія суддів приходить до висновку, що в клопотанні та долучених до нього матеріалах, не надано достатніх і належних доказів на підтвердження обставин, на які послався у клопотанні слідчий.
Доводи слідчого про відповідність майна, на яке він просить накласти арешт, критеріям передбаченим ст. 98 КПК України та наявність в матеріалах провадження постанови про визнання речовими доказами від 17.04.2019 року не є безумовною підставою для накладення арешту на майно з метою збереження речових доказів, слідчий суддя самостійно перевіряє відповідність ознак майна критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, при цьому висновки слідчого судді не залежать лише від наявності чи відсутності у кримінальному провадженні постанови про визнання вказаного майна речовим доказом.

В постанові про визнання майна речовим доказом, слідчий зазначає, зокрема, що вказаний об`єкт нерухомого майна за адресою: м. Київ, вулиця Западинська, будинок 3-А, квартира № 68 (PHOHM 000) набутий у власність АТ «Укрсоцбанк», є предметом та доказом розслідуваного кримінального правопорушення, передбаченого ст. 365 КК України та з цих підстав визнаний речовим доказом.

Разом з тим, за положенням ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Враховуючи зазначене, а також те, що за матеріалами, які додані до клопотання слідчого, відсутні докази, що вищевказаний об`єкт нерухомого майна, був знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберіг на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, був об`єктом кримінально протиправних дій, набутий кримінально протиправним шляхом або отриманий юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення, то існування правової підстави для арешту нерухомого майна з метою забезпечення збереження речових доказів взагалі спростовується та свідчить про формальність постанови слідчого від 17.04.2019 року про визнання майна речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні.
Крім того, матеріали клопотання не містять доказів, які би підтвердили твердження слідчого щодо зупинення стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса від 31.10.2017 року, відсутні і відомості щодо рішення суду про спірний об`єкт нерухомого майна або оскарження рішення державного реєстратора.

Інші доводи апеляційної скарги не є безумовною підставою для скасування ухвали слідчого судді.

Тому, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, оскільки за викладених у клопотанні та доданих до нього матеріалах обставинах не доведено необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 167, 170 - 173 КПК України, відмовив у задоволенні клопотання органу досудового розслідування з підстав недоведеності та необґрунтованості необхідності застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження.

Зважаючи на вищевикладене в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя діяв у спосіб та у межах діючого законодавства.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, зі змісту апеляційної скарги колегією суддів не виявлено.

Рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтвердженні достатніми даними, дослідженими судом, а тому апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу слідчого судді Подільського районного суду міста Києва від 03 травня 2019 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання слідчого СВ Подільського УП ГУНП в м. Києві ОСОБА_7 , погоджене прокурором Київської місцевої прокуратури № 7 ОСОБА_6 про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, що належить АТ « Укрсоцбанк», , а саме: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (PHOHM 000) із забороною відчуження та розпорядження вказаним майном, залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Київської місцевої прокуратури № 7 ОСОБА_6 , залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення є остаточною і оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

____________________ _______________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4