справа № 489/5429/19
провадження №1-кс/489/2460/19
УХВАЛА
Іменем України

17 жовтня 2019 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва в складі:

слідчого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю:
слідчого ОСОБА_3 ,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва клопотання слідчого СВ Інгульського ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_3 про арешт майна

встановив:
СВ Інгульського ВП ГУНП в Миколаївській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0003702 від 02.10.2019, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

В ході досудового розслідування було допитано свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які показали, що їх сусідку ОСОБА_6 , в невідомому напрямку увели люди ромської зовнішності. Після чого невідомі люди поміняли вхідні двері її квартири.

В ході обшуку квартири виявлено зібрані у мішки особисті речі ОСОБА_6 та обкладинки від її офіційних документів без самих документів.

Слідчий, за погодженням з прокурором, звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , з метою запобігання її відчудження.
Вислухавши слідчого та дослідивши матеріали клопотання, вважаю клопотання таким, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до ч.1 ст.131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходами забезпечення кримінального провадження є, зокрема, арешт майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно п. 1 ч. 2, ч. 3 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення, в тому числі, збереження речових доказів. У цьому випадку арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Речовими доказами відповідно до ст. 98 КПК України є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до вимог ст. 173 КПК України, слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Досудове розслідування проводиться за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, кримінальна відповідальність за яке настає в разі вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке він має здійснювати на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дій, які не суперечать закону. Державна не втручається у здійсненні власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені.
Слідчий у клопотанні вказує на те, що квартира може бути об`єктом кримінального правопорушення, проте слідчим не наведено об`єктивно встановлених обставин, які б свідчили, що існує реальна загроза приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, перетворення, пересування, передачі, відчуження квартири сторонніми особами.
Крім того слідчий не надав доказів, які підтверджують належність квартири певній особі на даний час, внаслідок чого доводи про належність квартири ОСОБА_6 безпідставні.
Таким чином, слідчий суддя вважає, що слідчим не доведено необхідність арешту, а також наявності ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 КПК України, внаслідок чого у задоволенні клопотання про арешт майна слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 170, 172, 173 КПК України, слідчий суддя

постановив:
У задоволенні клопотання слідчого СВ Інгульського ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_3 про арешт майна відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1