Провадження № 11-кп/4820/670/19
Справа № 674/706/19 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 1 ст. 286 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2019 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Хмельницького апеляційного суду
в складі: головуючої судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

законних представників потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

представника потерпілого ОСОБА_14 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000093 від 18 березня 2019 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на вирок Дунаєвецького районного суду Хмельнницької області від 28 серпня 2019 року,

в с т а н о в и л а :

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , із середньою спеціальною освітою, непрацюючого, розлученого, який має на утриманні неповнолітню дитину, раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання

у виді обмеження волі строком на два роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки.

Цивільний позов ОСОБА_12 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином (ціна позову 100000 грн.), задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 у рахунок відшкодування моральної шкоди 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень.

Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином (ціна позову 100000 грн.), задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 у рахунок відшкодування моральної шкоди 40000 (сорок тисяч) гривень.

Накладений ухвалою слідчого судді Дунаєвецького району Хмельницької області від 20 березня 2019 року арешт на речовий доказ автомобіль «Daewoo Senc» номерний знак НОМЕР_1 , який зберігається на майданчику затриманого автотранспорту Дунаєвецького ВП ГУНП в Хмельницькії області, скасовано та повернуто власнику ОСОБА_7 .

Долю речових доказів по справі вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

За вироком суду, ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, 17 березня 2019 року близько 21 год. 15 хв., керуючи транспортним засобом Daewoo Senc» номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі Н-03 Житомир-Чернівці в напрямку м.Кам`янець-Подільський, на відрізку автодороги 260 км. + 800 м. в м. Слобідка Рахнівська Дунаєвецького району Хмельницької області, не впевнившись в безпеці свого маневру, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем «Hyundai Santa Fe», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_9 , який рухався у зустрічному напрямку.

В результаті автопригоди водій автомобіля «Hyundai Santa Fe» ОСОБА_9 та його пасажир неповнолітня ОСОБА_10 отримали середньої тяжкості тілесні ушкодження, що привели до тривалого розладу здоров`я, а наповнолітня ОСОБА_11 легкі тілесні ушкодження.

При керуванні транспортним засобом обвинувачений порушив п.п.2.9.а, 10.1, 11.3 Правил дорожнього руху в Україні, а саме:

п.2.9.а. «водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливрм наркотичних чи токсичних речовин»;

п.10.1. «перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»;

п.11.3. «на дорогах із двостороннім рухом, які мають по одній смузі для руху в кожному напрямку, за відсутністі суцільної лінії дорожньої розмітки чи відповідних дорожніх знаків виїзд на смугу зустрічного руху можливий лише для обгону та об`їзду перешкоди або зупинки чи стоянки біля лівого краю проїзної частини в населених пунктах у дозволених випадках, при цьому водії зустрічного напрямку мають перевагу».

Вказані порушення знаходяться в прямому причинному зв`язку з місцем автопригоди та її наслідками.

Не погоджуючись з вироком суду, ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій, просить вирок в частині призначення основного покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки змінити, звільнивши його від відбування призначеного покарання з випробуванням в силу ст.ст. 75, 76 КК України або призначити більш м`яке покарання, передбачене санкцією ч. 1 ст. 286 КК України.
Вважає, що основне покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, оскільки за своїм розміром є явно несправедливим внаслідок суворості і підлягає зміні в сторону пом`якшення.
Суд першої інстанції при призначенні основного та додаткового покарання не врахував того, що він вчинив необережний злочин, який не потягнув тяжких наслідків для здоров`я потерпілих.
Твердження суду про підвищену суспільну небезпечність ОСОБА_7 , є необґрунтованим, оскільки він має постійне місце проживання, позитивно характеризується, раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, має на утриманні неповнолітню дитину, вперше вчинив необережний злочин невеликої тяжкості, який не потягнув за собою тяжких наслідків, злочином не відбулось посягання на значимі суспільні чи державні інтереси, злочин не вчинено загально небезпечним способом, на обліку у лікаря-нарколога та психіатра не перебуває.
Також обвинувачений зазначає, що керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння на час ДТП, не може свідчити про підвищену небезпеку особи, а лише служить для визначення стану особи в конкретній ситуації.
Окрім того, ОСОБА_7 вважає, що висновок суду першої інстанції, викладений у мотивувальній частині про те, що він до кінця не розкаявся, не вчиняв будь-яких дій щоб загладити свою вину та вибачитись перед потерпілими не ґрунтується на матеріалах справи та суперечить встановленим фактичним обставинам, оскільки в судовому засіданні він повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, сприяв встановленню обставин ДТП та їх наслідків, попросив вибачення у потерпілих, частково відшкодував та продовжує відшкодовувати завдані збитки потерпілим.
Суд першої інстанції при постановленні вироку не взяв до уваги відомості, викладені в досудовій доповіді органу пробації, згідно яких орган пробації зважаючи на зібрані матеріали та фактори, які характеризують його з позитивної сторони та можуть впливати на його поведінку, дійшов висновку, що виправлення останнього можливе без ізоляції від суспільства.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника на підтримку поданої апеляційної скарги з посиланням на зазначені у ній доводи, думку прокурора, потерпілих, законних представників потерпілих та представника потерпілого, які заперечили проти такої, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Апеляційний перегляд оскаржуваного вироку здійснюється у відповідності до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, в межах поданої обвинуваченим апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, зазначених у вироку та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 286 КК України, в поданій апеляційній скарзі сторонами не оспорюються, а тому, відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про необхідність призначення йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України або більш м`якого покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, не знайшли свого підтвердження під час перегляду вироку апеляційним судом.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як самим засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Статтею 75 КК України передбачено, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Конституційний Суд України у своєму рішенні за № 15-рп/2004 зазначив про те, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Тобто, покарання повинно перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного.

Слідуючи вищенаведеним положенням Закону, місцевий суд, обґрунтовано, з урахуванням вказаних норм чинного законодавства, призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Перевіряючи законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, а саме: призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 75 КК України або більш м`якого покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, оскільки призначене обвинуваченому покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, зазначеним у ст. 65 КК України та постанові пленуму Верховного суду України № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року.

Суд першої інстанції, обираючи вид та міру основного покарання ОСОБА_7 врахував конкретні обставини даного кримінального правопорушення, тяжкість вчиненого, характер і ступінь суспільної небезпеки, сукупність всіх даних, які характеризують особу обвинуваченого, в тому числі й ті, на які обвинувачений посилається у поданій апеляційній скарзі, та призначив покарання у виді 2 років обмеження волі.

Так, обираючи покарання ОСОБА_7 , суд врахував особу винного, який раніше не судимий, характеризується позитивно, має на утриманні неповнолітню дитину, на обліку в лікаря-нарколога та психіатра не перебуває. Окрім того, у вчиненому злочині до кінця не розкаявся, протягом досудового та судового слідства будь-яких дій та намірів загладити вину та вибачитись перед потерпілими не вчиняв.

Враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, який, відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до злочину невеликої тяжкості.

Згідно даних досудової доповіді ризик вчинення ОСОБА_7 повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній.

Разом з тим, суд правильно врахував обставини, що пом`якшують покарання часткове відшкодування потерпілим завданих збитків, а також наявність на утриманні неповнолітньої дитини.

Правильно взято судом до уваги і обставину, яка обтяжує покарання обвинуваченого вчинення ним злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 такими, що на увагу не заслуговують.

Підстав для застосування ст. 75 КК України або призначення більш м`якого покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, як того просить апелянт у своїй апеляційній скарзі, апеляційний суд не вбачає.

Твердження ОСОБА_7 про те, що суд першої інстанції необґрунтовано зазначив у вироку про його підвищену суспільну небезпечність на час вчинення кримінального правопорушення, апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння позбавило його можливості адекватно оцінювати дорожню обстановку, вчасно реагувати на її зміну, що призвело до скоєння ним дорожньо-транспортної пригоди.

Посилання ж в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_7 не притягувався ні до кримінальної, ні до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху України, є такими, що не відповідають матеріалам кримінального провадження. Так, із даних довідки про судимість, наявної в матеріалах справи, вбачається, що ОСОБА_7 6 березня 2016 року притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, тобто за керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння (Т. 1, а.м.п. 188).

Твердження апелянта про безпідставний висновок суду щодо його часткового, а не повного розкаяння, апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки вказана обставина знайшла своє підтвердження в суді. Зокрема, потерпілі в апеляційному суді пояснили, що формально обвинувачений вину визнав, однак, враховуючи його поведінку щодо них, щиро не покаявся. Натомість, поза судовим засіданням з ними не вітається, не шукає способів примирення, не цікавиться їх здоров`ям тощо.

Щодо сприяння ОСОБА_7 встановленню обставин дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків, часткового відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 2000 грн. під час досудового розслідування та продовження відшкодування завданих збитків обом потерпілим після винесення вироку, шляхом перерахування по 10 000 грн. кожному, досудову доповідь органу пробації, у якій ризик вчинення ОСОБА_7 повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній, а виправлення останнього можливе без ізоляції від суспільства, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки такі обставини ніяким чином не зменшують тяжкості вчиненого ним злочину, не можуть запобігти наслідкам, які в результаті його вчинення настали, а тому не є безумовною підставою для зміни чи скасування вироку суду.

Посилання обвинуваченого на неврахування судом того, що він вчинив необережний злочин, який не потягнув тяжких наслідків для здоров`я потерпілих, колегія суддів до уваги не бере, виходячи з наступного.

Згідно з п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23.12.2005 року № 14 при призначенні покарання за ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину.

Так, як вбачається із матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 порушив п.п.2.9.а, 10.1, 11.3 Правил дорожнього руху України, що спричинило дорожньо-транспортну пригоду, в результаті якої потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 отримали тілесні ушкодження, які відносяться до категорії середньої тяжкості, що призвели до тривалого розладу здоров`я, а потерпіла ОСОБА_11 легкі тілесні ушкодження.

Отже, враховуючи заподіяні тілесні ушкодження потерпілим, думку останніх, які в судовому засіданні апеляційного суду просили максимально покарати обвинуваченого, поведінку обвинуваченого після скоєння дорожньо-транспортної пригоди, зокрема те, що він намагався втекти з місця події, колегія суддів погоджується, що покарання, призначене обвинуваченому місцевим судом, є необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових злочинів.

Інші доводи апеляційної скарги не можна визнати переконливими, оскільки вони не містять доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає вирок суду першої інстанції законним, обґрунтованим та вмотивованим, порушень норм закону, які могли б стати підставою для його скасування чи зміни, не встановлено.

Враховуючи наведені обставини, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419, 426 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Вирок Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 28 серпня 2019 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а його апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуюча ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4