ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/327/19 Номер провадження 11-кп/814/863/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з секретарем ОСОБА_5
розглянула в відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 002371 від 22.09.2018 року щодо:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого
за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 та прокурора Полтавської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_8 на вирок Київського районного суду м. Полтави від 02.05.2019 року,
за участю:
прокурора ОСОБА_9
захисника ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_6
в с т а н о в и л а :
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини
Цим вироком, ОСОБА_6 визнано винним у вчинені злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України i призначено йому покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі.
На підставі ч.4 ст.70, ст. 72 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначеним покаранням повністю поглинуто покарання призначене вироком Київського районного суду м. Полтави від 21.12.2018 року та остаточно визначено ОСОБА_6 покарання 5 років 6 місяців позбавлення волі.
Вироком суду встановлено, що 22 вересня 2018 року близько 11 год. 30 хв. ОСОБА_6 , перебуваючи на подвір`ї поруч із будинком АДРЕСА_2 , на ґрунті виниклих неприязних стосунків, маючи умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , несподівано підійшовши з тильної сторони до потерпілого ОСОБА_10 та тримаючи ніж у правій руці умисно завдав одного удару ножем в область правої сідничної ділянки тіла ОСОБА_10 , чим спричинив останньому тілесне ушкодження у вигляді поранення правої сідничної ділянки з розвитком артеріальної кровотечі, геморагічного шоку тяжкого ступеня, яке за ознакою небезпеки для життя кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження.
Після вчинення вказаних дій ОСОБА_6 з місця вчинення кримінального правопорушення зник.
Вимоги апеляційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
Зі змісту апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника вбачається, що вони не згодні з вироком суду в частині кваліфікації дій обвинуваченого, оскільки не доведено його умислу та мотиву на спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому.
При цьому наголошують на тому, що між обвинуваченим та потерпілим не було жодного конфлікту, що підтверджується показаннями свідків та самого потерпілого; ділянка куди з необережності обвинуваченим був нанесений удар ножем не є життєво важливим органом.
Крім того, ставлять під сумнів висновки судово-медичної експертизи посилаючись на те, що батько потерпілого є лікарем. Також захисник наголошує на тому, що суд допустив істотні порушення вимог КПК пославшись у вироку на показання потерпілого та свідків, які вони давали слідчому під час слідчого експерименту в ході досудового розслідування , але які суд безпосередньо у судовому засіданні не сприймав.
Просять перекваліфікувати дії ОСОБА_6 з ч.1 ст.121 на ст..128 КК України та призначити йому покарання в межах санкції цієї статті.
Прокурор в апеляційній скарзі, не оскаржуючи доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації дій останнього, вважає, що вирок суду є незаконним і підлягає скасуванню у зв`язку із невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого внаслідок його м`якості.
Зазначає, що місцевим судом під час призначення покарання обвинуваченому не було враховано характер і ступінь тяжкості наслідків, які настали для потерпілого у виді серйозної шкоди для здоров`я, понесення ним матеріальних збитків , особливу зухвалість із якою останній спричинив тяжке тілесне ушкодження потерпілому у громадському місці, в умовах явної очевидності у присутності 3 свідків.
При цьому просить врахувати особу обвинуваченого, який неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, на шлях виправлення не став, та в чергове скоїв умисний, насильницький злочин проти життя та здоров`я особи.
Просить вирок суду скасувати та постановити новий вирок, яким засудити ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 121 КК України на 7 років позбавлення волі. В іншій частині вирок суду залишити без зміни.
Позиція інших учасників провадження

Обвинувачений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 підтримали свої апеляційні скарги та заперечували проти апеляційної скарги прокурора.
Прокурор ОСОБА_9 не підтримав апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 , а також заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника. Просив вирок суду залишити без змін.
Потерпілий ОСОБА_10 будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи до суду апеляційної інстанції не з`явився, свого ставлення до поданих апеляційних скарг не висловив.
Мотиви суду апеляційної інстанції

Перевіривши вирок суду в межах поданих апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що жодна із них не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Згідно ст.370 КПК України, с удове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Саме таким вимогам відповідає вирок суду щодо ОСОБА_6 .

Як вбачається зі змісту вироку, в його основу покладені належні, допустимі, взаємоузгоджені та достатні докази, а саме показання обвинуваченого, потерпілого, свідків, письмові докази та висновки експертиз.

Доводи сторони захисту щодо неправильної кваліфікації дій обвинуваченого є аналогічними тим, що перевірялись судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження.
Не знайшли вони свого підтвердження й під час апеляційного перегляду вироку.

Так, зі свідчень допитаних безпосередньо судом першої інстанції потерпілого ОСОБА_10 та свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_12 вбачається, що саме ОСОБА_6 є особою, яка 22.09.2018 року ножем нанесла потерпілому ОСОБА_10 тілесне ушкодження у верхню частину правої ноги ззаду. Не заперечує цієї обставини й сам обвинувачений.

При цьому , із показань вказаних свідків вбачається, що ОСОБА_6 цілеспрямовано йшов до столику де сидів потерпілий ОСОБА_10 із ножем у руках, а після спричинення потерпілому удару сказав «пока ОСОБА_13 » і одразу побіг додому.

Такі показання потерпілого і свідків об`єктивно узгоджуються з усіма матеріалами провадження в їх сукупності та наведеними у вироку письмовими доказами, зокрема з:

- висновком судово-медичної експертизи № 1117 від 19.11.2018 року, згідно якого у ОСОБА_10 , встановлені тілесні ушкодження у вигляді: поранення правої сідничної ділянки з розвитком артеріальної кровотечі, геморагічного шоку тяжкого ступеня та кваліфікується, як тяжке тілесне ушкодження по ознаці небезпеки для життя. Дане тілесне ушкодження утворилось від дії колючо-ріжучого предмету, яким міг бути і ніж чи будь-який інший предмет з подібною характеристикою, тобто не характерне для утворення при падінні, від однократної дії травмуючого фактору, в напрямку справа-наліво і ззаду та з достатньою силою і можливо в строк та за обставин на які посилається ОСОБА_10
- висновками додаткових судово-медичних експертиз № 1190 від 29.11.2018; №191 від 29.11.2018, №1192 від 29.11.2018, № 1275 від 15.01.2019 згідно яких свідчення потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_14 і ОСОБА_12 , а також обвинуваченого ОСОБА_6 дані ними під час проведення слідчого експерименту, не протирічать об`єктивним даним судово-медичної експертизи ОСОБА_10 .
Об`єктивних підстав для сумніву в правильності висновків цих судово-медичних експертиз стороною захисту не наведено. Натомість, у вироку суду чітко, логічно та послідовно спростовані закиди сторони захисту щодо нібито недопустимості протоколів проведення слідчих експериментів та висновків судово-медичних експертиз.
Таким чином, під час апеляційного перегляду встановлено, що в основу вироку щодо ОСОБА_6 суд поклав безпосередньо досліджені докази, кожен з яких оцінив за своїм внутрішнім переконанням, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду, що наявні в матеріалах провадження докази є належними, допустимими , узгоджуються між собою та в своїй сукупності повністю викривають ОСОБА_6 , як особу, що умисно спричинила потерпілому ОСОБА_10 тяжке тілесне ушкодження.
При цьому помилковими є доводи сторони захисту про те, що судом неправомірно в основу вироку покладено свідчення зазначених вище свідків та потерпілого під час проведення слідчого експерименту за їх участю, оскільки місцевий суд обґрунтував своє рішення не поясненнями наведеними в протоколах слідчих експериментів, а додатковими висновками судово-медичних експертиз, в частині відповідності показань потерпілого та свідків даним судово-медичної експертизи ОСОБА_10 , яка визнана належним та допустимим доказом у кримінальному провадженні.
Зі змісту апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, а також з їх пояснень під час апеляційного перегляду вбачається, що ОСОБА_6 хоча й не визнає своєї вини в інкримінованому злочині, але і не заперечує, що саме він наніс ножем удар потерпілому в область сідниць, хоча й стверджує що вчинив це з необережності.

Разом з тим, колегія суддів вважає неспроможними доводи апелянтів, що відсутність умислу особи на спричинення тяжких тілесних ушкоджень є підставою для кваліфікації дій особи, як таких, що вчинені з необережності, виходячи з такого.

Суб`єктивна сторона тілесних ушкоджень може виражатися як в умисній (статті 121-125 КК), так і в необережній вині (ст. 128 КК).
У тих випадках, коли умисел винного був спрямований на заподіяння невизначеної шкоди здоров`ю, відповідальність настає за тілесне ушкодження, яке було фактично заподіяне.
Правова позиція з цього питання викладена у постанові Верховного Суду України від 28 травня 2015 року у справі № 5-25кс15. Зокрема, в разі якщо особа, цілеспрямовано завдаючи удару, не конкретизує у своїй свідомості, яку саме шкоду здоров`ю (тяжкість тілесних ушкоджень) буде фактично спричинено ним потерпілому, то в цьому випадку така особа діє з невизначеним (неконкретизованим) умислом, за якого вона хоча й бажає заподіяти або свідомо припускає можливість заподіяння шкоди здоров`ю потерпілого, але при цьому не конкретизує точними межами у своїй свідомості ступеня тяжкості цієї шкоди - у таких випадках винувата особа має відповідати за фактично отриманий результат (заподіяну шкоду).
Під час апеляційного перегляду вироку обвинувачений пояснив, що наносячи удар ножем він не мав умислу на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень та не знав, що можуть настати такі наслідки.
За цих обставин, хоча ОСОБА_6 і стверджує, що не бажав завдати потерпілому тяжких тілесних ушкоджень і навіть свідомо не припускав такої можливості, але він повинен був і міг передбачити, що внаслідок його злочинних дій може бути і такий наслідок, як спричинення тяжкого тілесного ушкодження, що в даному випадку виразилось у розвитку у потерпілого артеріальної кровотечі та геморагічного шоку тяжкого ступеню, які кваліфікуються як тяжке тілесне ушкодження по ознаці небезпеки для життя.
ОСОБА_6 винним в умисному спричиненні тяжкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_10 , суд виходив із встановлених у судовому засіданні обставин вчинення кримінального правопорушення, враховуючи при цьому спосіб, знаряддя злочину ніж, тобто предмет яким беззаперечно можливо заподіяти тяжке тілесне ушкодження та силу заподіяного удару, а також поведінку обвинуваченого після вчинення злочину - не надання будь-якої допомоги після спричинення ушкодження.
За цих обставин, неспроможними є доводи сторони захисту щодо неправильної кваліфікації дій обвинуваченого через недоведеність його умислу на спричинення тяжкого тілесного ушкодження.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно кваліфікував дії ОСОБА_6 за ч.1 ст.121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Згідно статей 50 та 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації це покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Відповідно до частин 2, 3 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами; покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Як видно із матеріалів провадження, саме вказаними нормами закону керувався суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_6 .

Зокрема, при обранні покарання обвинуваченому, суд першої інстанції виходив із загальних засад призначення покарань, передбачених ст. 65 КК України, а саме врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 злочину, дані, що характеризують його особу, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Враховуючи особу ОСОБА_6 , який позитивно характеризується, ніде не працює, будь якою суспільно - корисною працею не зайнятий, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, місцевий суд обґрунтовано дійшов висновку, що перевиховання обвинуваченого можливе лише в лише в умовах ізоляції від суспільства.

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що місцевий суд належним чином обґрунтувавши своє рішення призначив обвинуваченому покарання в межах санкції ч.1 ст.121 КК України, яке є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нового злочину.

Доводи прокурора щодо невідповідності такого покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого колегія суддів вважає непереконливими.

Також суд правильно врахував, що ОСОБА_6 вчинив злочин до ухвалення попереднього вироку, а тому остаточне покарання за сукупністю злочинів правильно призначене за правилами ч.4 ст. 70, ст..72 КК України.

Під час апеляційного перегляду вироку місцевого суду не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

З огляду на вище наведене, підстав для задоволення апеляційних скарг не вбачається.

Керуючись ч.2 ст.376, статтями 404,407,418 КПК України колегія суддів

у х в а л и л а :
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 та прокурора Полтавської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_8 залишити без задоволення, а на вирок Київського районного суду м. Полтави від 02.05.2019 року щодо ОСОБА_6 без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення ухвали апеляційного суду, а засудженим який тримається під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий суддя: ОСОБА_2
Судді: ОСОБА_3
ОСОБА_4