Ухвала
іменем України
21 червня 2019 року
м. Київ
справа № 755/3272/18
провадження № 51-2634ск19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 05 лютого 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року,

встановив:
За вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 05 лютого 2019 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2

ст. 125 КК та призначено покарання у виді громадських робіт на строк 170

годин.
Відповідно до вироку суду першої інстанції, ОСОБА_4 16 грудня 2017 року приблизно о 23.00 год разом з ОСОБА_5 підійшли до кіоска, що знаходиться

по АДРЕСА_2 , де він зустрівся з ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 та зі своїм сусідом ОСОБА_8 , з яким в нього були конфлікти

на побутовому ґрунті. В подальшому, між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 виник словесний конфлікт, ініціатором якого був ОСОБА_4 .
Під час конфлікту, ОСОБА_4 умисно завдав один удар кулаком в обличчя потерпілому ОСОБА_8 , в результаті якого останній впав на землю та отримав легке тілесне ушкодження.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року вирок першої інстанції залишено без змін.
Не погодившись із постановленими судовими рішеннями, засуджений ОСОБА_4 звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Засуджений зазначає про неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій не застосовано норми матеріального права, яка підлягала застосуванню, а саме статтю 36 КК, через що вважає помилковим висновок про наявність в його діях складу злочину передбаченого ч. 2 с. 125 КК.

Розглянувши наведені у касаційній скарзі доводи та перевіривши надані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Враховуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій, доводи засудженого ОСОБА_4 про неправильну кваліфікацію його дій за ч. 2 ст. 125 КК та посилання при цьому на вчинення ним злочину в стані необхідної оборони є безпідставними.
Згідно з ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної

і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Суд першої інстанції дослідив зібрані докази в їх сукупності за критеріями, визначеними ч. 1 ст. 94 КПК, перевірив доводи сторони обвинувачення та захисту, забезпечивши сторонам кримінального провадження передбачені КПК умови для реалізації їхніх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків, дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоровя потерпілому ОСОБА_8 .
Мотивуючи свій висновок про доведеність винуватості ОСОБА_4 за ч. 2

ст. 125 КК, суд першої інстанції обґрунтовано послався на показання самого засудженого ОСОБА_4 , який повідомив, що у нього з потерпілим неодноразово виникали конфлікти на побутовому ґрунті, а 16 грудня 2017 року між ними відбувся черговий конфлікт, під час якого він завдав йому удар в обличчя; показаннями потерпілого ОСОБА_8 , який підтвердив обставини чергового конфлікту з ОСОБА_4 та повідомив, що засуджений ОСОБА_4 був ініціатором цього конфлікту, при цьому, як зазначили свідки ОСОБА_5 і ОСОБА_9 , під час суперечки між потерпілим і засудженим, ОСОБА_8 лише замахнувся на ОСОБА_4 , однак будь-яких інших протиправних дій щодо нього не вчиняв.
Зазначене свідчить про те, що у даній конкретній ситуації засуджений своїми діями не створював реальної загрози для життя або здоров`я потерпілого, що відповідно й не утворювало підстав для виникнення у ОСОБА_4 стану необхідної оборони.
Доводи касаційної скарги засудженого, аналогічні доводам викладеним в апеляційній скарзі, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції та свого підтвердження

не знайшли.
Неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, про що йдеться в касаційній скарзі ОСОБА_4 , колегія суддів касаційного суду не вбачає.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих

до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК з урахуванням того,

що з касаційної скарги та копій оскаржених судових рішень вбачається,

що підстави для задоволення скарги відсутні, колегія суддів дійшла до висновку,

що засудженому ОСОБА_4 необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва

від 05 лютого 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 04 квітня 2019 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3