ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1787/19 Справа № 194/1515/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
Головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря с/з ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000298 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2019 року, щодо:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпро, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.
За участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
потерпілого ОСОБА_9 ,
законного представника потерпілого ОСОБА_9 , -
ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді громадських робіт строком на 160 годин.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 моральну шкоду у сумі 10 000 гривень.
Згідно з вироком суду, обвинуваченого ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, за таких обставин.
ОСОБА_6 , 11 червня 2018 року о 14 годині 00 хвилин, знаходячись на дорозі, що прилягає до лівої бокової сторони будинку №11 по вулиці Харківська м. Тернівка Дніпропетровської області, зустрів неповнолітнього ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з яким у нього виникла словесна сварка, на ґрунті неприязних особистих відносин, що виникли в ході сварки, по раптово виниклому умислу, спрямованому на спричинення тілесних ушкоджень, ОСОБА_6 наніс кулаком правої руки удар в ліву нижню частину обличчя ОСОБА_10 , від якого останній відчув сильний фізичний біль, після чого сварка припинилась.
Таким чином, ОСОБА_6 своїми умисними злочинними діями, які виразилися в нанесенні удару рукою, направленими на спричинення неповнолітньому ОСОБА_10 легких тілесних ушкоджень, 11 червня 2018 року приблизно о 14 годині 00 хвилин, заподіяв останньому тілесні ушкодження, у вигляді забійної гематоми м`яких тканин обличчя зліва, які утворилися по ударному механізму від дії тупих твердих предметів, які за своїм характером, відносяться до ступеню легких тілесних ушкоджень.
Не погоджуючись з рішенням суду, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу в якій просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити йому більш м`яке покарання, без стягнення моральної шкоди.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги зазначає, що з березня 2018 року почав проживати у цивільному шлюбі з ОСОБА_11 за місцем її мешкання, ОСОБА_10 є її сином, який в грубій формі, з погрозою застосування фізичної сили сили проявляв неповагу до своєї матері, на ґрунті цього між ОСОБА_6 та ОСОБА_10 неодноразово виникали словесні перепалки, щодо пристойного поводження ОСОБА_10 по відношенню до своєї матері. Крім того зазначає, що ОСОБА_11 не працювала, тому вона разом з донькою в повній мірі, а її син ОСОБА_10 частково були на його утриманні.
Вказує, що 11.06.2018 року, тільки після того, як його співмешканка в черговий раз поскаржилась на те, що ОСОБА_10 знову їй грубив, ображав та погрожував, він вирішив вийти та поговорити з ним. Він запитав ОСОБА_10 чи довго той буде знущатися з його матері, на що останній висловився в бік ОСОБА_6 нецензурно та ухмилився, після чого ОСОБА_6 вдарив потерпілого долонею по правій щоці, удар був завданий лише щоб остудити негативну поведінку по відношенню до матері. При ударі ОСОБА_6 цілком контролював силу удару, оскільки займався боксом.
Також зазначає, що моральна шкода ніяким чином не доведена та не підтверджена, суд першої інстанції не став розбиратися в підтвердженні його дій та поведінки, спричинивших йому моральну шкоду.
Обвинувачений ОСОБА_6 в судове засідання апеляційної інстанції не з`явився, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлявся належним чином, про поважні причини свого неприбуття не повідомив, у зв`язку з чим, з урахуванням думки учасників кримінального провадження і захисника, який повідомив про знаходження обвинуваченого в АТО, колегія суддів вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутності обвинуваченого, відповідно до вимог ст. 405 КПК.
Заслухавши доповідь судді, захисника ОСОБА_8 , який підтримав апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 та просив її задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив вирок суду першої інстанції залишити без змін, потерпілого ОСОБА_10 та його законного представника ОСОБА_9 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Так, висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, правильність кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 125 КК України, доведеність його вини в апеляційному порядку не оспорюються, у зв`язку з чим судом апеляційної інстанції не переглядаються.
Кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 125 КК України в апеляційній скарзі обвинуваченим також не оскаржується.
Так, суд першої інстанції, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до вимог ч. 1 ст. 337 КПК, згідно з якими судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як вбачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані.
Перевіривши доводи обвинуваченого ОСОБА_6 щодо необхідності призначення йому більш м`якого покарання, колегія суддів вважає їх безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.
Відповідно до змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності і індивідуалізації.
Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Як вбачається з вироку, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_6 врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, але в Новомосковському міськрайонному суді Дніпропетровської області знаходиться на розгляді кримінальне провадження у відношенні ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 407 КК України, розгляд якого не завершений, притягався до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 190 КК України, кримінальне провадження закрито 18.12.2012 року на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, за місцем мешкання характеризується посередньо, конфліктів з сусідами не має, офіційного джерела доходів не має, суспільно-корисною працею не займається, має на утриманні двох малолітніх дітей: ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з дітьми не проживає, відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченому, думку потерпілого та його законного представника щодо призначення суворого покарання. Крім того, судом першої інстанції враховано досудову доповідь про обвинуваченого ОСОБА_6 , згідно якої ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства, в тому числі для окремих осіб середні.
Отже, суд першої інстанції, дотримуючись вимог кримінального закону, враховуючи характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини справи та особу обвинуваченого ОСОБА_6 , його ставлення до наслідків вчиненого кримінального правопорушення, а також думку потерпілого та його законного представника щодо виду покарання, призначив обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді громадських робіт на строк, передбачений санкцією ч. 1 ст. 125 КК України, яке за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення, будь-яких підстав для призначення більш м`якого покарання з мотивів, зазначених в апеляційній скарзі обвинуваченого, колегія суддів не вбачає, та підстав вважати таке покарання несправедливим унаслідок суворості немає.
Колегія суддів з правильністю висновків суду першої інстанції погоджується, та з урахуванням вищенаведених обставин, вважає призначене покарання законним, справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження нових кримінальних правопорушень.
Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини при розгляді справ застосовується як джерело права, зокрема у справі Скоппола проти Італії від 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого вказаних висновків не спростовують, оскільки обставини, на які він посилається, були відомі суду першої інстанції, проаналізовані у вироку, достатньою мірою враховані при призначенні покарання обвинуваченому та, на думку колегії суддів, у сукупності не свідчать про те, що призначене судом першої інстанції покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення.
Обвинувачений ОСОБА_6 не посилається на конкретні обставини, що не були враховані судом, обмежуючись загальними міркуваннями щодо неналежної оцінки відомостей про особу обвинуваченого, які колегія суддів, не погоджуючись із обвинуваченим, вважає такими, що враховані судом першої інстанції достатньою мірою.
Що стосується доводів обвинуваченого ОСОБА_6 про невмотивованість та необґрунтованість вироку суду в частині вирішення цивільного позову, а саме стягнутого розміру відшкодування моральної шкоди на користь неповнолітнього потерпілого ОСОБА_10 , то колегія суддів дійшла такого висновку.
Виходячи зі змісту 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної шкоди, має право пред`явити цивільний позов до обвинуваченого, котрий вчинив суспільно небезпечне діяння.
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України і при цьому застосовуються норми ЦПК України.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї.
Із систематичного аналізу норм закону випливає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством та судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, у порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
При цьому розмір відшкодування моральної шкоди (немайнової) суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Крім того, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону при ухваленні вироку суду в частині вирішення цивільного позову.
Суд першої інстанції при вирішенні питання щодо відшкодування моральної шкоди, задовольнив позовні вимоги малолітнього потерпілого та його законного представника і стягнув з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь неповнолітнього потерпілого ОСОБА_10 в рахунок відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 10 000 грн.
При цьому, суд виходив з того, що потерпілий зазнав фізичних та психологічних страждань, внаслідок злочину йому була завдана моральна шкода, яка полягала у фізичному болі та душевних стражданнях, моральних переживаннях, порушенні нормальних життєвих зв`язків, які позначили негативні зміни у його житті, наслідки події, що сталась, які потягли за собою нераціональне витрачення життєвого часу, труднощі з навчанням, обумовили необхідність залучення значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів, які в дотепер вимагають компенсаторних можливостей задля їх подолання, обвинувачений ОСОБА_6 не надав йому жодної допомоги, не цікавився станом його здоров`я та не просив пробачення за скоєне.
Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції і вважає, що розмір моральної шкоди вказаним судом було визначено виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також з урахуванням фізичних та моральних страждань неповнолітнього потерпілого і конкретних обставин справи, а тому вважати його необґрунтовано завищеним підстав немає.
Істотних порушень норм кримінального процесуального законодавства, які є безумовною підставою для скасування або зміни вироку в матеріалах кримінального провадження колегією суддів не встановлено.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Вирок Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2019 року щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Касаційна скарга на судове рішення може бути подана до Кримінального касаційного суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: