Постанова

Іменем України
24 жовтня 2019 року

м. Київ
справа № 202/7834/17

провадження № 51-8526км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу

захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2018 року

у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000272, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Олександрівка Дніпропетровської області, жителя м. Дніпра, раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК України).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2018 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі п. «д» ст. 1 Закону України від 22 грудня 2016 року «Про амністію у 2016 році» ОСОБА_6 звільнено від відбування призначених йому основного та додаткового покарань за цим вироком.
Цивільний позов законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_8 задоволено частково. Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь останнього 56 653,78 грн та 200 000 грн у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди відповідно.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 25 травня

2014 року близько 18:30 в Індустріальному районі м. Дніпра на вул. Маршала Малиновського зі сторони вул. Стрілкової в напрямку мосту № 2 (Новий міст), рухаючись на автомобілі ВАЗ-21061, (державний номерний знак НОМЕР_1 ), грубо порушуючи вимоги п. 18.1, п.п. «б» п. 12.9 та дорожнього знаку 3.29 Правил дорожнього руху вчинив на пішохідному переході наїзд на малолітнього ОСОБА_9 , заподіявши йому тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння.
Апеляційний суд Дніпропетровської області ухвалою від 05 липня 2018 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить судові рішення щодо

ОСОБА_6 в частині вирішення цивільного позову скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. На думку захисника, розмір матеріальної та моральної шкоди, яка підлягає стягненню

із засудженого, є завищеним. Зазначає, що позивач не навів доказів застосування ліків та лікарських засобів саме потерпілим. Вважає, що витрати, які плануються на лікування потерпілого, а також його реабілітацію, стягнуто безпідставно.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважала, що касаційна скарга захисника ОСОБА_7 задоволенню не підлягає, просила судові рішення залишити без зміни.
Іншим учасникам було належним чином повідомлено про судовий розгляд, але в судове засідання вони не з`явилися.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
При цьому відповідно до ч. 1 зазначеної норми суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як видно зі скарги, доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та кваліфікація його дій у скарзі захисника не оспорюються.
Призначене ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України.
Доводи захисника щодо завищеного розміру стягнення з нього коштів у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди законному представнику неповнолітнього потерпілого ОСОБА_8 колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Як передбачено ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Відповідно до положень ч. 5 зазначеної норми цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Також у ч. 1 ст. 368, частинах 3, 4 ст. 374 КПК України передбачено, що при ухваленні вироку суд повинен вирішити, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов, і якщо так, на чию користь, у якому розмірі та в якому порядку, а в мотивувальній та резолютивній частинах вироку зазначаються підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду, рішення про цивільний позов.
Вироком суду першої інстанції встановлено, що внаслідок порушення

ОСОБА_6 правил безпеки дорожнього руху малолітньому ОСОБА_9 було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження.
Як убачає суд з матеріалів кримінального провадження, до початку судового розгляду законний представник неповнолітнього потерпілого ОСОБА_8 заявив цивільний позов про стягнення із засудженого ОСОБА_6

135 791,73 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 200 000 грн моральної шкоди, 10 000 грн витрат на правову допомогу. Під час судового розгляду ОСОБА_8 повністю підтримав свої позовні вимоги, що підтверджується аудіозаписом судового засідання.
Згідно з мотивувальною частиною вироку позовні вимоги

ОСОБА_8 в частині відшкодування матеріальної шкоди суд задовольнив частково, а саме: в частині матеріальних витрат, що підтверджені чеками і квитанціями 15 923,78 грн на придбання ліків і побутових товарів під час лікування дитини від отриманої травми; 1250 грн на заплановане ортодонтичне лікування системи апаратів МРС та 39 480 грн згідно

з довідкою спеціалізованого дитячого закладу ДЦ «Сонячні Лучики», всього на загальну суму 56 653,78 грн. Тобто цивільний позов у частині відшкодування матеріальної шкоди задоволено в значно меншому розмірі, ніж заявлялося позивачем. Тому доводи в касаційній скарзі про завищення розміру матеріальної шкоди є неспроможними.
Згідно із положеннями п. 2 ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Відповідно до частини 3 зазначеної статті розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.
Цих вимог закону при розгляді зазначеного провадження місцевий суд дотримався.
Вирішуючи питання про доведеність підстав та розміру заподіяної моральної шкоди, місцевий суд урахував характер і обсяг фізичних та моральних страждань малолітнього потерпілого ОСОБА_9 , який отримав тяжкі тілесні ушкодження у віці п`ять років і шість місяців, що негативно вплинуло на фізичний розвиток дитини, а також тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках як дитини, так і всієї родини та задовольнив позов у частині стягнення моральної шкоди в повному обсязі.
Доводи захисника щодо необхідності зменшення розміру відшкодувань у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди перевірялися судом апеляційної інстанції та обґрунтовано визнані безпідставними.
При перегляді кримінального провадження в апеляційному порядку суд відповідно до вимог ст. 419 КПК України ретельно перевірив доводи, наведені в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_7 , дав на них мотивовані відповіді. Зазначив, на яких підставах його апеляційну скаргу залишив без задоволення, а вирок місцевого суду без змін.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону у справі колегією суддів не встановлено, а тому підстав, передбачених

ст. 438 КПК України, для скасування оскаржуваних судових рішень та задоволення касаційних вимог захисника ОСОБА_7 немає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України,

Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня

2018 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2018 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3