Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/6489/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2019 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора - ОСОБА_3 ,
засудженого - ОСОБА_4 ,
захисника - ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси клопотання засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про дострокове, умовно-дострокове його звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, -

в с т а н о в и в:

Засуджений ОСОБА_4 звернувся до суду із клопотанням про дострокове, умовно-дострокове його звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.
Клопотання мотивує тим, що вироком Черкаського обласного суду від 26.03.2001 він був засуджений до довічного позбавлення волі за вчинення злочинів передбачених ст.ст. 93,117,118 КК України (редакції 1960 року).
29.05.2001 ухвалою Верховного Суду України, постановленою в порядку касаційного провадження, вирок набув законної сили і був звернений до виконання.
На даний час він відбув 20 років і два місяці позбавлення волі.
Хоча нормами ст.ст. 81, 82 КК України не передбачено звільнення його умовно-достроково від відбування покарання та заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, він звертається до суду за нормами міжнародного права, зокрема, відповідно до положень ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Положеннями ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.
09.07.2013 Європейський суд з прав людини прийняв рішення в справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства». Відповідно до п.п. 119-122 цього рішення «довічний вирок» (тобто, нескорочуване довічне позбавлення волі) не відповідає статті 3 Конвенції, оскільки суперечить законній меті ув`язнення, покарання і виправлення, а також принижує людську гідність. Нескорочуваним слід вважати довічне позбавлення волі, якщо на законодавчому рівні не визначено правової процедури перегляду цього покарання і вироку.
Отже, вимога реальної можливості дострокового звільнення є складовою норми, закріпленої у практиці Європейского суду з прав людини відносно ст. 3 Конвенції, зокрема в рішеннях суду «Кафкаріс проти Кіпру», «Леже проти Франції», «Ласло Магьяр проти Угорщини», «Петухов проти України». В яких суд заявив «принцип верховенства права підтверджує, що гуманне виконання довічного позбавлення волі може бути забезпечено тільки, якщо засуджений має конкретну і принципово досяжну можливість повернути собі свободу в майбутньому» і дійшов до висновку, що надання можливості помилування саме по собі являється недостатнім. А також, якщо внутрішнє законодавство не передбачає жодного механізму чи можливості для перегляду довічного ув`язнення, невідповідність ст. 3 Конвенції виникає вже на момент винесення вироку про довічне ув`язнення, а не на більш пізньому етапі позбавлення волі.
Відсутність в законодавстві України чіткого механізму вирішення питання щодо можливості застосування ст.ст. 81, 82 КК України до засуджених до довічного позбавлення волі не може бути підставою для відмови у розгляді та задоволенні клопотання.
Імперативна норма ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень про застосування практики Європейского суду з прав людини» зобов`язує суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейского суду з прав людини як джерело права.
На підставі вищевикладеного просить суд звільнити його достроково, умовно-достроково від подальшого відбуття покарання у виді довічного позбавлення волі, або замінити йому невідбуту частину покарання більш м`яким.
Засуджений ОСОБА_4 в судовому засіданні клопотання підтримав та просив задоволити.

Захисник адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні просила суд при вирішенні клопотання застосувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні просив у задоволенні клопотання відмовити, оскільки положеннями ст. ст. 81, 82 КК України не передбачено умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та заміну невідбутої частини покарання більш м`яким осіб засуджених до довічного позбавлення волі.

Заслухавши пояснення засудженого, думку захисника, прокурора, дослідивши матеріали клопотання та особової справи засудженого, суд вважає, що клопотання не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Вироком судової колегії у кримінальних справах Черкаського обласного суду від 26.03.2001 ОСОБА_4 був засуджений за п.п. б, д, ж, з, і ст. 93, ч. 4 ст. 117, ч. 2 ст. 118, 42 КК України (в редакції закону 1960 року) до довічного позбавлення волі з відбуттям покарання в тюрмі суворого виду режиму.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Особу може бути умовно-достроково звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання.
Згідно ч. 2 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим:
1) не менше половини строку покарання, призначеного судом за злочин невеликої або середньої тяжкості, крім корупційних злочинів, а також за необережний тяжкий злочин;
2) не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за корупційний злочин середньої тяжкості, умисний тяжкий злочин чи необережний особливо тяжкий злочин, а також у разі, якщо особа раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі за умисний злочин і до погашення або зняття судимості знову вчинила умисний злочин, за який вона засуджена до позбавлення волі;
3) не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисний злочин протягом невідбутої частини покарання.
Отже, зі змісту положень ч. 1 ст. 81 КК України вбачається, що особами, до яких може бути застосований інститут умовно-дострокового звільнення є засуджені до покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі.
При цьому, відповідно до положень ст. 51 КК України «позбавлення волі на певний строк» та «довічне позбавлення волі» є різними видами покарань.

Із аналізу змісту ч. 3 ст. 81 КК України вбачається, що обов`язковою умовою для можливості звільнення засуджених від відбування покарання умовно-достроково є фактичне відбуття ними певного строку покарання залежно від тяжкості вчиненного ними злочину. При цьому вказаними положеннями не передбачено який строк слід відбути засудженим до довічного позбвення волі для можливості умовно-дострокового звільнення їх від подальшого відбуття покарання. А отже, суд приходить до висновку, що застосування інституту умовно-дострокового звільнення до засуджених до довічного позбавлення волі законодавцем не передбачена.

Водночас, розглядаючи питання про можливість звільнення засудженого ОСОБА_4 умовно-достроково суд зазначає, що відповідно до положень ч. 2 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Однак, а ні в судовому засіданні, а ні в клопотанні засудженим та його захисником не ставилось на обговорення та не наведено доводів стосовно виправлення засудженого. До клопотання приєднана характеристика на засудженого з місця відбуття покарання, яка датована 2016 роком. Інші приєднані до клопотання письмові докази не містять відомостей щодо поведінки засудженого під час відбуття покарання та не підтверджують факту його виправлення.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.
Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення (ч. 3 ст. 82 КК України).
Згідно положенням ч. 4 ст. 82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива після фактичного відбуття засудженим:
1) не менше третини строку покарання, призначеного судом за злочин невеликої або середньої тяжкості, крім корупційних злочинів, а також за необережний тяжкий злочин;
2) не менше половини строку покарання, призначеного судом за корупційний злочин середньої тяжкості, умисний тяжкий злочин чи необережний особливо тяжкий злочин, а також у разі, коли особа раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі за умисний злочин і до погашення або зняття судимості знову вчинила умисний злочин, за який вона була засуджена до позбавлення волі;
3) не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і вчинила новий умисний злочин протягом невідбутої частини покарання.
Отже із аналізу змісту ст. 82 КК України вбачається, що інститут заміни невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосований до осіб, які засуджені до обмеження волі або до позбавлення волі на певний строк.

А отже, суд приходить до висновку, що застосування інституту заміни невідбутої частини покарання більш м`яким до засуджених до довічного позбавлення волі законодавцем не передбачена.

Крім того, однією з умов можливості заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, відповідно до положень ч. 3 ст. 82 КК України, є встановлення факту того, що засуджений став на шлях виправлення.

Однак, вказаний факт не встановлений в судовому засіданні, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості про поведінку засудженого під час відбуття покарання, його ставлення до праці тощо.

Слід зазначити, що законодавство України про кримінальну відповідальність передбачає механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.
Частиною першою статті 87 Кримінального кодексу України встановлено право здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.
Згідно з частиною другою статті 87 Кримінального кодексу України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.
Відповідно до пунктів 2-5, 9 Положення «Про порядок здійснення помилування», затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015, помилування засуджених здійснюється у виді: заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років; повного або часткового звільнення від основного і додаткового покарань. Право клопотати про помилування має в тому числі особа, яка засуджена судом України і відбуває покарання в Україні. Клопотання про помилування може бути подано після набрання вироком законної сили, а у разі оскарження вироку в касаційному порядку - після прийняття рішення відповідним судом. У випадку засудження особи до довічного позбавлення волі, клопотання про її помилування може бути подано після відбуття нею не менше двадцяти років призначеного покарання. Особи, які засуджені за тяжкі чи особливо тяжкі злочини або мають дві і більше судимостей за вчинення умисних злочинів чи відбули незначну частину призначеного їм строку покарання, можуть бути помилувані у виняткових випадках за наявності надзвичайних обставин. Під час розгляду клопотання про помилування враховуються: ступінь тяжкості вчиненого злочину, строк відбутого покарання, особа засудженого, його поведінка, щире каяття, стан відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди, сімейні та інші обставини; думка адміністрації установи виконання покарань або іншого органу, який виконує покарання, спостережної комісії, служби у справах дітей, місцевого органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, громадських об`єднань та інших суб`єктів про доцільність помилування.
Отже, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.
Такою можливістю вправі скористатися і ОСОБА_4 .
Крім того, суд зазначає, що у справі «Laszlo Magyar проти Угорщини» від 20 травня 2014 року Європейський суд з прав людини у своєму рішенні висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення. Для належного виконання цього рішення держава - відповідач повинна провести реформи переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов.
З даного рішення слідує, що на виконання рішень Європейського суду держава повинна внести відповідні зміни до законодавства, провести реформи механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення.
Разом з тим, на даний час, до прийняття відповідного Закону, відсутні передбачені законодавством України підстави для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким засудженому до довічного позбавлення волі.
На підставі ст.ст. 81, 82 КК України, керуючись ст.ст.537, 539 КПК України, ч.3 ст.154 КВК України, суд -

у х в а л и в:

У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про дострокове, умовно-дострокове його звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким ВІДМОВИТИ.
Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду через Придніпровський районний суд м. Черкаси протягом семи днів з дня її оголошення, а для засудженого з дня отримання копії повного тексту судового рішення.

Суддя: ОСОБА_1