Дата документу 02.12.2019 Справа № 331/2230/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1931/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №331/2230/19Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2019 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 07 листопада 2019 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який утримується в ДУ «Запорізький слідчий ізолятор»,

ВСТАНОВИЛА
Вказаною ухвалою районного суду продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.185, ч.3 ст.185 КК України, до 07 січня 2020 року включно.

В апеляційній скарзі обвинувачений просив ухвалу суду скасувати та застосувати до нього запобіжний захід у виді домашнього арешту з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК. Свої вимоги мотивував тим, що клопотання про продовження строку тримання під вартою прокурором було заявлено усно, що суперечить вимогам кримінального процесуального закону, відповідно до яких дане клопотання повинно було бути йому вручено не пізніше ніж за 3 години до проведення судового засідання. В обґрунтування свого клопотання прокурор посилався на ті ризики, які існували під час досудового розслідування, при цьому прокурором не було доведено, що дані ризики не зменшилися. Суд не врахував, що він страждає на ряд тяжких хронічних захворювань, які потребують лікування, що в умовах СІЗО є неможливим. Суд не витребував і відповідно не врахував дані, які характеризують його особу. Також суд не врахував, що по іншому кримінальному провадженню до нього було застосовано запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, під час якого він ніяким чином не перешкоджав суду і виконував усі покладені на нього обов`язки. Після останнього звільнення з місць позбавлення волі він більше 18 років не перебував в місцях примусового утримання, що також характеризує його особу.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги обвинуваченого, який під час апеляційного розгляду повністю підтримав доводи і вимоги своєї апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні; прокурора, яка заперечила проти задоволення апеляційної скарги та просила ухвалу суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

З представлених матеріалів провадження вбачається, що на розгляді Жовтневого районного суду м.Запоріжжя перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч.2 ст.185, ч.3 ст.185 КК.

Під час судового розгляду даного провадження судом на обговорення учасників судового провадження було поставлено питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченого.

Заслухавши думку прокурорів, які просили продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого, самого обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченого. При цьому суд виходив з того, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину та злочину середньої тяжкості, раніше судимий за вчинення корисливого злочину, вчинив декілька епізодів злочинів в період іспитового строку. Численність епізодів злочинів вчинених протягом нетривалого періоду безумовно свідчить про ризик можливого продовження протиправної поведінки. Також суд зазначив, що з огляду на відсутність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, наявний також ризик ухилення обвинуваченого від суду.

Колегія суддів погоджується із таким рішенням суду першої інстанції виходячи з такого.

Відповідно до ч.1 ст.177 КПК метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

При вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд, крім наявності ризиків зазначених у ст.177 КПК, зобов`язаний оцінити та врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК, зокрема тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому в разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, міцність його соціальних зв`язків, та дані, які його характеризують.

Відповідно до ст.331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

З наданих матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину та злочину середньої тяжкості. Раніше обвинувачений притягувався до кримінальної відповідальності. У даній справі ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні протягом нетривалого часу декількох епізодів злочинної діяльності в період іспитового строку, встановленого попереднім вироком. Крім того, судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 не має міцних соціальних зв`язків, не працює.

Зазначені вище обставини у своїй сукупності беззаперечно доводять існування у даному провадженні таких ризиків, передбачених ст.177 КПК, як можливість переховування обвинуваченого від суду та вчинення іншого кримінального правопорушення.

Отже, з`ясувавши та оцінивши в сукупності всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що лише подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою зможе дієво запобігти ризикам, встановленим у цій справі, оскільки відсутні підстави вважати, що інший (менш суворий) запобіжний захід може запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК та забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Даних, які би безумовно унеможливлювали подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, надані матеріали провадження не містять.

Посилання обвинуваченого в апеляційній скарзі на ту обставину, що суд продовжив строк його тримання під вартою за відсутності письмового клопотання прокурора, що є порушенням вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів вважає необґрунтованими. Адже ст.331 КПК зобов`язує суд розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою незалежно від наявності таких клопотань. При цьому рішенням Конституційного Суду України N1-р/2017 від 23.11.2017 року положення ч.3 ст.331 КПК не визнавалися такими, що не відповідають Конституції України.

До заперечень апеляційної скарги обвинуваченого про те, що у справі не було доведено, що ризики, які стали підставою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою не зменшилися, колегія суддів ставиться критично. Адже сукупність встановлених судом обставин безумовно доводить ту обставину, що заявлені у даній справі ризики дійсно не зменшилися та не відпали і для їх запобігання необхідно продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого.

Ті обставини, що по іншому кримінальному провадженню до обвинуваченого було застосовано запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою та він більше 18 років не перебував в місцях примусового утримання, не є визначальними критеріями, які впливають на визначення обвинуваченому запобіжного заходу.

Наявність у обвинуваченого ряду хронічних захворювань, які нібито підлягають негайному лікуванню в медичних закладах, також не унеможливлюють перебування ОСОБА_7 в умовах СІЗО, оскільки згідно з матеріалами провадження дані захворювання було виявлено у обвинуваченого більш ніж 10 років тому, проте їх лікування обвинувачений так і не розпочинав.

Решта доводів апеляційної скарги обвинуваченого висновків суду не спростовують та на правильність прийнятого судового рішення не впливають.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою безумовне скасування ухвали суду першої інстанції, при апеляційному розгляді не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 07 листопада 2019 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4