Житомирський апеляційний суд
Категорія Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 року. Житомирський апеляційний суд в складі суддів: ОСОБА_2 головуючого, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 , прокурора ОСОБА_6 , засудженого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції), захисника ОСОБА_8 , -
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 19.06.2019 про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про звільнення його від покарання за вироком Верховного суду АРК від 07.07.1999 за ст. ст. 93 п. п. «г, е, і», 69, 222 ч. 1, 222 ч. 3, 42, 43 КК України 1960 року, -
в с т а н о в и в:
Цією ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про звільнення від відбування покарання ОСОБА_7 у виді довічного позбавлення волі за вироком Верховного суду АРК від 07.07.1999 за ст. ст. 93 п. п. «г, е, і», 69, 222 ч. 1, 222 ч. 3, 42, 43 КК України 1960 року у зв`язку з відсутністю підстав.

За змістом апеляційної скарги захисника ставиться питання про скасування ухвали та постановлення нової ухвали про приведення вироку від 07.07.1999 щодо ОСОБА_7 у відповідність до вимог ст. ст. 4, 5 КК України, призначити засудженому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років та звільнити з-під варти у зв`язку з відбуттям строку покарання. Твердить про неправильне застосування місцевим судом кримінального закону та правової позиції Великої Палати Верховного Суду у Постанові від 29.08.2018 по справі №663/537/17.

Заслухавши пояснення засудженого ОСОБА_7 та його захисника в підтримання апеляційної скарги, міркування прокурора в заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши справу, апеляційний суд приходить до таких висновків.
Згідно положень ст. 4 КК України, злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.
Відповідно до положень ст. 5 цього Кодексу, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.
Аналогічні положення були закріплені ст. 6 КК України 1960 року, що втратила чинність.
Загальною та особливою частиною КК України 1960 року було передбачено смертну кару - розстріл як виняткову міру (вид) покарання за особливо тяжкі злочини. Ці положення, які передбачають смертну кару як вид покарання, визнані неконституційними та втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29.12.1999 №11-рп/99

Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України" від 22 лютого 2000 року № 1483-III, смертну кару як вид кримінального покарання було замінено довічним позбавленням волі.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року

№ 1-рп/2011, положення Кримінального кодексу України 1960 року із змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України" від 22 лютого 2000 року № 1483-III, якими смертну кару як вид кримінального покарання було замінено довічним позбавленням волі, у взаємозв`язку з положеннями статей 3, 8, частини першої статті 58, пункту 22 частини першої статті 92, частини другої статті 152 Конституції України, статті 73 Закону України "Про Конституційний Суд України", частини другої статті 6 Кримінального кодексу України 1960 року, частини другої статті 4, частини першої статті 5 Кримінального кодексу України 2001 року треба розуміти як такі, що пом`якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини, передбачені Кримінальним кодексом України 1960 року, до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України", у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим законом не було виконано.

Згідно ст. 51 КК України, що діє до даного часу, до осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, судом може бути застосовано покарання у виді позбавлення волі на певний строк та у виді довічного позбавлення волі.
З матеріалів справи видно, що вироком судової колегії в кримінальних справах Верховного суду АРК від 07.07.1999 ОСОБА_7 було засуджено за ст. ст. 93 п. п. «г, е, і», 69, 222 ч. 1, 222 ч. 3, 42, 43 КК України 1960 року до смертної кари з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Ухвалою судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 08.06.2000 було залишено без задоволення касаційні скарги ОСОБА_7 та інших засуджених, а вищевказаний вирок без зміни. Разом з тим, цей же вирок стосовно ОСОБА_7 було змінено в порядку ст. 363 КПК України 1960 року. Призначене ОСОБА_7 покарання за ст. 93 п. п. «г, е, і» КК України 1960 року у вигляді смертної кари розстрілу замінено на довічне позбавлення волі. Вирішено на підставі ст. 42 КК України 1960 року вважати ОСОБА_7 засудженим за сукупністю злочинів, передбачених ст. ст. 93 п. п. «г, е, і», 69, 222 ч. 1, 222 ч. 3 КК України 1960 року до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна, та на підставі ст. 43 КК України вважати ОСОБА_7 остаточно засудженим за сукупністю вироків, винесених у цій і попередній справі Київським районним судом м. Сімферополя від 12.08.1997 до довічного позбавлення волі у тюрму суворого режиму з конфіскацією всього особистого майна. У решті вирок щодо ОСОБА_7 залишено без змін. В обґрунтування такої зміни вироку касаційним судом було зазначено, що згідно з вимогами діючої на час розгляду справи статті 24 КК України 1960 року судом першої інстанції було вірно призначено ОСОБА_9 покарання у виді смертної кари за ст. 93 п. п. «г, е, і» КК України 1960 року та за сукупністю злочинів, у тому числі й за двома вироками, оскільки таке покарання відповідало тяжкості вчинених ним особливо тяжких злочинів та даним про його особу. Однак, рішенням Конституційного Суду України від 29.12.1999 №11-рп/99 положення ст. 24 Загальної частини та положення санкцій Особливої частини Кримінального кодексу України, які передбачають смертну кару як вид покарання, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Законом України від 22.02.2000 «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-Процесуального та Виправно-трудового кодексів України» Кримінальний кодекс України приведено у відповідність з цим рішенням Конституційного Суду України і виключено з нього статтю 24 та доповнено статтею 25-2, якою передбачено довічне позбавлення волі за вчинення особливо тяжкого злочину. За таких обставин, враховуючи при цьому характер і підвищену ступінь суспільної небезпечності вчинених ОСОБА_9 злочинів, так і дані, що характеризують його особу, а також обставини злочинів, судова колегія вважає за необхідне, дотримуючись ст. 39 КК України 1960 року, застосувати до нього саме ці вимоги закону і змінити йому покарання у вигляді смертної кари на довічне позбавлення волі, яке належить відбувати у тюрмі суворого режиму на підставі ч. 1 ст. 17 та ч. 3 ст. 29 Виправно-трудового кодексу України (а. с. 32-41).

Встановлені вищевказаним вироком злочини було вчинено засудженим ОСОБА_7 у липні 1998 року.

Таким чином, вирок суду першої інстанції, яким ОСОБА_7 було засуджено до покарання у виді смертної кари, 08.06.2000 було змінено Верховним Судом України як касаційним судом в частині призначення покарання, - застосовано зворотну дію в часі кримінального закону, що пом`якшує кримінальну відповідальність, та замінено покарання у виді смертної кари розстрілу на довічне позбавлення волі, яке продовжує бути певним видом покарання відповідно до діючого КК України.

Таке рішення касаційного суду відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду у Постанові від 29.08.2018 по справі №663/537/17 про зворотну дію кримінального закону в часі.

Статтею 87 КК України передбачено право особи, засудженої до довічного позбавлення волі, на помилування після відбуття певного строку покарання.

Цим кодексом не передбачено звільнення судом засуджених від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

За таких обставин суд першої інстанції законно та обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про звільнення його від покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком від 07.07.1999

Доводи апеляційної скарги про неправильне незастосування судом першої інстанції положень ст. 5 КК України про дію кримінального закону в часі є необґрунтованими, оскільки таке питання вже було вирішено касаційним судом в ухвалі від 08.06.2000 шляхом заміни покарання у виді смертної кари, призначеного засудженому ОСОБА_7 , на довічне позбавлення волі, а тому це питання не може бути повторно вирішуватися місцевим чи апеляційним судом в порядку розгляду вищевказаного клопотання засудженого ОСОБА_7 .

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про звільнення від відбування покарання є законним та обґрунтованим. Підстав для скасування чи зміни ухвали суду не має.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд, -
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 19.06.2019 про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про звільнення його від покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком Судової колегії по кримінальним справам Верховного суду АРК від 07.07.1999 за ст. ст. 93 п. п. «г, е, і», 69, 222 ч. 1, 222 ч. 3, 42, 43 КК України 1960 року, без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.
Судді: