Ухвала
Іменем України
27 лютого 2019 року
м. Київ
справа № 739/394/17
провадження № 51- 842 ск19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 17 квітня 2018 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , працевлаштованого, громадянина України, раніше не судимого.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 17 квітня 2018 року ОСОБА_4 засуджено:
за ч.1 ст.121 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 роки 6 місяців.
Постановлено зарахувати ОСОБА_4 відповідно до положень ч. 5 ст.72 КК у строк відбування покарання період його попереднього ув`язнення з 25 по 27 грудня 2016 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року вирок щодо ОСОБА_4 залишено без змін.
Згідно із вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим в тому, що він 25 грудня 2016 року, знаходячись на вул. Успенській, поблизу будинку № 27 А в м. Новгород-Сіверський Чернігівської області, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, з метою нанесення тілесних ушкоджень, умисно завдав ОСОБА_5 один удар ножем в грудну клітку, спричинивши потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, які є небезпечними для життя в момент заподіяння.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 порушує питання про перегляд оскаржуваних судових рішень у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі, яке за своїм розміром є явно несправедливим через суворість, просить змінити вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду в частині призначення покарання шляхом пом`якшення та відповідно до положень ст. 75 КК звільнити його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком. На обґрунтування своїх доводів засуджений зазначив у скарзі про те, що:
судом першої інстанції не були враховані пом`якшуючі обставини відповідно до ст.66 КК, які були встановлені в судовому засіданні;
судами не враховано, що він раніше до кримінальної і адміністративної відповідальності не притягувався, працевлаштований, позитивно характеризується за місцем проживання і роботи, трудовим колективом подане клопотання про його звільнення, має постійне місце проживання і запобіжний захід у виді домашнього арешту не порушував, згідно досудової доповіді органу пробації ризик вчинення ним повторно злочину середній і його виправлення можливе без позбавлення або обмеження волі, відсутні обтяжуючі покарання обставини;
висновки суду першої інстанції про невизнання ним вини і відсутність щирого каяття не відповідають його поясненням, оскільки він не заперечував факт нанесення потерпілому тілесних ушкоджень і на той час вважав, що діяв в межах необхідної оборони;
на даний час переглянув свою поведінку і визнає свою вину в спричиненні потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, щиро кається;
відшкодував потерпілому частково матеріальну і моральну шкоду;
має задовільний стан здоров`я та на утриманні батьків, які потребують матеріальної допомоги;
з урахуванням конкретних обставин провадження є підстави до пом`якшення йому покарання із застосуванням положень ст.75 КК.
Мотиви Суду
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 та правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оскаржуються.
Доводи у скарзі щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, на думку Суду, є необґрунтованими з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Згідно зі ст. 75 КК якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як убачається із вироку, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 покарання врахував, що він раніше не судимий, працевлаштований, позитивно характеризується за місцем проживання і роботи, має задовільний стан здоров`я; згідно досудової доповіді органу пробації ризик вчинення ним повторно злочину середній і не становить високої небезпеки для суспільства, його виправлення можливе без позбавлення або обмеження волі на певний строк, в провадженні відсутні обтяжуючі покарання обставини.
Поряд з цим судом враховано:

ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є умисним насильницьким злочином і відповідно до ст. 12 КК відноситься до категорії тяжких злочинів та відсутність пом`якшуючих покарання обставин.

При цьому суд врахував клопотання, подане трудовим колективом приватного підприємця « ОСОБА_6 » про звільнення ОСОБА_4 від покарання і його передачу колективу на поруки та зазначив, що відповідно до положень ст.47 КК обов`язковими умовами для передачі особи на поруки є вчинення вперше злочину невеликої або середньої тяжкості, крім корупційних злочинів, та її щире каяття, і оскільки обвинувачений вчинив умисний тяжкий злочин, щиро не розкаявся, тому відсутні підстави для передачі його на поруки трудовому колективу.
Зокрема, як убачається з наданої копії вироку, судом встановлено, що обвинувачений в судовому засіданні вину не визнав, свої дії обґрунтував як самозахист, цивільний позов потерпілого визнав частково.
Врахувавши зазначені обставини, суд керуючись вимогами статей 50, 65 КК, дійшов висновку про призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк, наближений до нижньої межі санкції ч.1 ст.121 КК та визнав таке покарання необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.
З урахуванням вказаного, вищезазначені доводи касаційної скарги, в тому числі й ті, що обвинувачений має постійне місце проживання, запобіжний захід у виді домашнього арешту не порушував,до адміністративної відповідальності не притягувався, на даний час визнає свою вину в спричиненні потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, щиро кається, відшкодував потерпілому частково шкоду, має задовільний стан здоров`я та на утриманні батьків, які потребують матеріальної допомоги, в цілому не спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо призначеного обвинуваченому покарання у виді реального позбавлення волі.

Крім того, як убачається із копії вироку, в своїх поясненнях потерпілий ОСОБА_5 вказав, що після нападу обвинувачений не попросив у нього вибачення і завданої шкоди не відшкодував.
У суді апеляційної інстанції кримінальне провадження переглядалось за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_4 , у якій ним ставилось питання про скасування вироку і закриття кримінального провадження на підставі ст. 36 КК, оскільки він не мав умислу на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому та діяв з метою необхідної оборони, цивільний позов не визнав як безпідставно поданий.
При цьому, апеляційний суд визнавши необґрунтованими зазначені доводи апеляційної скарги, також зазначив про те, що покарання обвинуваченому ОСОБА_4 судом першої інстанції призначене у відповідності з вимогами ст. 65 КК, з врахуванням ступеня тяжкості та характеру вчиненого злочину, який є тяжким умисним насильницьким злочином, даних про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання та місцем роботи, а також відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Призначене обвинуваченому покарання є необхідним і достатнім для його виправлення, перевиховання та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.
Суд вважає необґрунтованими доводи у скарзі, які спростовуються наведеними мотивами в судових рішеннях, зокрема щодо невідповідності висновків суду першої інстанції про невизнання ним вини і відсутність щирого каяття, його поясненням, оскільки він не заперечував факт нанесення потерпілому тілесних ушкоджень і на той час вважав, що діяв в межах необхідної оборони.
Суд першої інстанції у вироку та апеляційний суд в ухвалі обґрунтовано зазначили про те, що дослідженими в проваджені доказами не встановлено, що безпосередньо перед завданням обвинуваченим потерпілому удару ножем з боку потерпілого по відношенню до обвинуваченого мало місце суспільно небезпечне посягання, яке б викликало у обвинуваченого невідкладну необхідність у заподіяння шкоди потерпілому, що у свою чергу виключає перебування обвинуваченого в стані необхідної оборони.
При цьому Суд звертає увагу на положення ч.1 ст.75 КК, відповідно до якої, враховуючи конкретні обставини справи, звільнення від відбування покарання з випробуванням можливе при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років. В даному провадженні обвинуваченому призначено покарання 5 років 6 місяців позбавлення волі.
Суд вважає, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_4 покарання, виходивши з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, і яке є співмірним протиправному діянню, достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нимнових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок суворості чи недостатнім для досягнення мети покарання.
У касаційній скарзі засудженого ОСОБА_4 не міститься переконливих доводів для зміни судових рішень та пом`якшення призначеного покарання із застосуванням ст. 75 КК.
З урахуванням установлених судами першої й апеляційної інстанцій обставин вчинення кримінального правопорушення, ступеню тяжкості, даних про особу обвинуваченого та доводів касаційної скарги, Суд не вбачає підстав для призначення більш м`якого розміру покарання ніж призначеного судом, і застосування положень ст.75 КК та погоджується з висновком суду першої інстанції про призначення покарання з реальним його відбуттям в місцях позбавлення волі, яке за своїм розміром є близьким до мінімального покарання, передбаченого санкцією ч.1 ст.121 КК.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 17 квітня 2018 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_7 каровець ОСОБА_2 ОСОБА_3