Провадження № 11-кп/824/1046/19 Суддя-доповідач ОСОБА_2
Категорія: ст. 115 КК України
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого2019року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі: ОСОБА_5
за участю прокурора: ОСОБА_6
громадянина: ОСОБА_7
законного представника: ОСОБА_8
захисника: ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києвавід 19 грудня2018 року, якою закрито провадження за клопотанням про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Відповідно до ухвали, старший слідчий Шевченківського УП ГУНП у м. Києві звернувся до суду з клопотанням погодженим з прокурором Київської місцевої прокуратури про застосування щодо підозрюваного ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні № 0000791 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом.
Ухвалою місцевого суду закрито провадження за клопотанням слідчого про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 .
В обґрунтування прийнятого рішення суддя послався на те, що ОСОБА_7 на момент винесення ухвали загрози для оточуючих не представляє, його психічний стан на даний час задовільний, ознак загострення хвороби він не виявляє і спеціального лікування не потребує, в зв`язку з чим відсутні підстави для застосування примусових заходів медичного характеру у даному кримінальному провадженні.

Не погоджуючись з ухвалою, прокурор подав апеляційну скаргу в якій просить ухвалу місцевого суду скасувати та винести нову ухвалу, якою задовольнити клопотання прокурора про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 за ознаками вчинення суспільно небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки закінченого замаху на умисне позбавлення життя двох осіб, тобто злочину, передбаченого ч.2 ст.15 п.2 ч.2 ст.115 КК України. На думку апелянта судом першої інстанції в ухвалі не наведено обґрунтування прийнятого рішення про закриття кримінального провадження за клопотанням про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_7 .

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисник просить залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вважає ухвалу суду законною та обґрунтованою, ухваленою в передбаченому законом порядку компетентним органом, з наданням всебічної, повної та належної оцінки дослідженим фактам та обставинам, в їх сукупності. Зазначає, що в апеляційній скарзі прокурор не навів на підтвердження своїх вимог будь-яких об`єктивних доводів.

Вислухавши доповідь судді, думку прокурора в підтримку поданої апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого, його законного представника та захисника, які заперечували проти поданої апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Згідност. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про закриття провадження за клопотанням слідчого про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 ґрунтується на підставі досліджених у суді першої інстанції доказів.
Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст. 503 КПК України кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється за наявності достатніх підстав вважати, що особа вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності.
Статтею 513 КПК України імперативно передбачено, що під час постановлення ухвали щодо застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує, чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення, чи вчинено це діяння певною особою; чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення в стані неосудності; чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які саме.
Обставини вчинення ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході судового розгляду справи на підставі досліджених судом доказів, що були отримані з показань потерпілих, а також протоколів слідчих дій, висновків експертів та інших доказів, наданих суду стороною обвинувачення.
Разом з тим, дослідженими в судовому засіданні довідками лікаря-психіатра, копії яких долучені до матеріалів провадження, під час тривалого спостереження за ОСОБА_7 доводиться, що психічний стан його на даний час задовільний, ознак загострення хвороби він не виявляє і спеціального лікування не потребує, загрози для оточуючих не представляє та на даний час його стан контролює його рідна сестра ОСОБА_8 , яка є його законним представником. (т. 3, а.с. 109, 185, 186, 220, 224).
Факт вчинення ОСОБА_7 28.01.2014 року кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.15 п.1 ч.2 ст.115 КК України підтверджується показаннями ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_11 , протоколом огляду місяця події та фото таблицею до нього від 28.01.2014 року,висновком експерта № 321/Е від 07 березня 2014 року, висновком експерта № 322/Е від 06.03.2014 року, висновком судово-психіатричної експертизи № 161 від 28 липня 2016 року та іншими доказами.
Відповідно до вказаного висновку ОСОБА_7 в період інкримінованого йому діяння виявляв ознаки «Гострого маячного розладу» і за своїм психічним станом не міг усвідомлювати свої діяння та керувати ними, через наявність у нього психічного розладу «Хронічного маячного розладу» потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом.
За змістом ст.93 КК України примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб, які вчинили у стані неосудності суспільно-небезпечні діяння.
Згідно п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 03 червня 2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», справи, що надійшли до суду з постановою слідчого для вирішення питання про застосування до неосудних примусових заходів медичного характеру, підлягають закриттю у разі недоведеності участі цих осіб у вчинення суспільно небезпечного діяння, якщо суд визнає, що немає потреби застосовувати примусові заходи медичного характеру. Не можна застосовувати примусові заходи медичного характеру, якщо особа, яка вчинила суспільно небезпечне діяння в стані неосудності або обмеженої осудності чи захворіла на психічну хворобу після вчинення злочину, до винесення судом ухвали одужала або її психічний стан змінився настільки, що вона перестала бути небезпечною для себе чи інших осіб.
Відповідно до ч. 4 ст. 513 КПК України, якщо буде встановлено, що суспільно небезпечне діяння особа вчинила в стані неосудності, на момент судового розгляду видужала або внаслідок змін у стані її здоров`я відпала потреба в застосуванні примусових заходів медичного характеру, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру.
Як вбачається з матеріалів провадження, судом першої інстанції вказані вимоги закону дотримані в повному обсязі.
З урахуванням даних про особу ОСОБА_7 , який має міцні соціальні зв`язки, постійне місце проживання, позитивно характеризується та на момент винесення ухвали перестав бути небезпечним для себе чи інших осіб, колегія суддів вважає правильним висновок суду про закриття кримінального провадження.
Всупереч доводам апелянта суд першої інстанції належним чином обґрунтував свої висновки наявними в матеріалах кримінального провадження і дослідженими в судовому засіданні доказами з посиланням на норми кримінального процесуального кодексу України та роз`яснення Пленуму Верховного Суду України № 7 від 03 червня 2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування».

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала місцевого суду відповідає вимогам закону, підстав для її скасування колегія суддів не вбачає, у зв`язку з чим залишає дану ухвалу без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 19 грудня 2018 року про закриття провадження за клопотанням про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 без змін.

Головуючий:
Судді: