Постанова
Іменем України

30 жовтня 2018 року
м. Київ
справа № 333/7353/15-к
провадження № 51- 2832км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргупрокурора ОСОБА_6 , який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 14 лютого 2017 року у кримінальному провадженні № 0004021 за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Великого Байраку Миргородського району Полтавської області, жителя м. Запоріжжя,
та
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя м. Запоріжжя,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 листопада 2016 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнано винуватими у таємному викраденні чужого майна, вчиненому повторно, за попередньою змовою групою осіб, та засуджено:
ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК - до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ст. 71 КК до покарання за цим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання призначеного ОСОБА_7 за вироком Комунарського районного судум. Запоріжжявід 10 березня 2015 року та остаточно визначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць;
ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 185 КК - до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 12 травня 2016 року щодо ОСОБА_8 постановлено виконувати самостійно.
Як установив суд, 28 серпня 2015 року в денний час ОСОБА_7 та ОСОБА_8 знаходячись на вул. Дослідній станції у м. Запоріжжі,діючи повторно, з метою таємного викрадення чужого майнашляхом вільного доступу викопали металеву рельсу (швелер) вагою 40 кг 100 гр та вартістю 401 грн,яка належала Інституту олійних культур НААН,після чого з викраденим майном покинули місце злочину
При перегляді справи Апеляційний суд Запорізької області 14 лютого 2017 рокувирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_8 скасував на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) та закрив кримінальне провадження у зв`язку із невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримання.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону танеправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Прокурор вважає, що при перегляді справи суд апеляційної інстанції порушив вимоги ст. 404КПК, оскількинадав іншу оцінку доказам у справі, ніж ту, яку їм надав суд першої інстанції, попри те, що в своїх апеляційних скаргах жодною стороною питання про дослідження доказівцим судом не ставилося. На думку прокурора, рішення апеляційного суду про визнання недопустимим доказом документів на підтвердження вартості викраденої рельси, які були надані стороною обвинувачення,не ґрунтується на вимогах Закону та суперечить положенням статей 56, 86 КПК.
Позиція учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор касаційну скаргу підтримав, просив ухвалу апеляційного суду скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Інші учасники про час та місце розгляду касаційної скарги були належним чином повідомлені і в судове засідання не прибули. У письмовій заяві захисник ОСОБА_10 просила Суд розглянути касаційну скаргу без її участі та залишити судове рішення без зміни, а скаргу прокурора без задоволення.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скаргазадоволенню не підлягає з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно зі ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційних скаргах та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, та з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При скасуванні чи зміні судового рішення в ухвалі має бути зазначено, які статті закону порушено і в чому саме полягають ці порушення.
Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, скасувати вирок і закрити кримінальне провадження.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.
Приймаючи рішення про скасування обвинувального вироку суду першої інстанції та закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК Українисуд апеляційної інстанції цих вимог закону не порушив.
Апеляційний суд здійснюючи перевірку доводів апеляційних скарг захисників та прокурора в порядку апеляційної процедури у відповідності до вимог кримінального процесуального закону надав їм відповідну оцінку та належним чином обґрунтував прийняте рішення.
Злочин, передбачений ст. 185 КК (крадіжка) є злочином з матеріальним складом. Тобто, може тягнути кримінальну відповідальність лише у випадку заподіяння особі певної матеріальної шкоди, розмір якої визначається у встановленому законом порядку.
Згідно роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України № 10 від 6 листопада 2009 року «Просудову практику у справах про злочини проти власності» предметом злочинів проти власності є майно, яке має певну вартість і є чужим для винної особи. Вартість викраденого майна визначається за роздрібними (закупівельними) цінами, що існували на момент вчинення злочину, а розмір відшкодування завданих злочином збитків - за відповідними цінами на час вирішення справи в суді. За відсутності зазначених цін на майно його вартість може бути визначено шляхом проведення відповідної експертизи.
Відповідно до змісту ст. 92 КПК України обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в даному кримінальному провадженні нею зроблено не було.
Як вбачається з обвинувального акта,згідно довідки Інституту олійних культур НААН від 17 лютого 2016 року вих. № 143, після списання металевого шлагбауму на балансі інституту числився металевий швелер вагою 40 кг 100 гр,оціночна вартість якого «за справедливою ціною» становила 401 грн. без ПДВ(т.1, а.с. 42-44).
При розгляді справи в суді першої інстанції за клопотаннями сторони захисту судом було доручено слідчому призначити товарознавчу експертизу металевого виробу - рельси (швелеру), який є речовим доказом у кримінальному провадженні, для встановлення його вартості на день скоєння злочину, а саме станом на 28 серпня 2015 року (т. 1, а.с. 105).
Згідно висновку експерта № 583 від 29 квітня 2016 року, встановити вартість наданої на експертизу металевої рельси (швелера), з урахуванням експлуатаційного зношення та пошкоджень від впливу зовнішніх факторів на момент вчинення кримінального правопорушення, а саме на 28 серпня 2015 року, не надається можливим, оскільки відсутні методичні рекомендації щодо оцінювання вказаної групи товарів (т. 1, а.с. 120-125).
Приймаючи рішення апеляційний суд вірно зазначив у своїй ухвалі про те, що єдиним допустимим доказом розміру заподіяної шкоди у кримінальному провадженні може бути лише відповідний висновок експерта, а надані стороною обвинувачення довідки про «справедливу вартість» металевої рельси (швелеру) не можуть бути визнані такими в силу положень ст. 86 КПК.
При цьому,із посиланням на п. 25 згаданої постанові Пленуму Верховного Суду України,апеляційний суд слушно зауважив на тому, що визначення розміру заподіяної шкоди має вагоме значення для відмежування злочинно караного діяння у формі крадіжки від дрібного викрадення чужого майна (ст. 51 Кодексу України про адміністративні правопорушення).
За правилами ст. 94 КПК суд, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Згідно ст. 62 Конституції Україниусі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Апеляційний суд з урахуванням доказів досліджених та проаналізованих з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов умотивованого висновку про те, що ні органом досудового розслідування, ні судом першої інстанції не встановлено достатніх доказів для доведення ОСОБА_11 та ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення.
За змістом ч. 2 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого. У випадку, коли розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь особи, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.
Зважаючи на викладене доводи прокурора в касаційні скарзі про порушення апеляційним судом вимог ст. 404 КПК слід визнати безпідставними.
Порушень норм матеріального чи процесуального права, які би були підставами для скасування або зміни оскаржуваного судового рішенняпри перевірці матеріалів кримінального провадження судом касаційної інстанції не встановлено.
З врахуванням наведеного підстав для задоволення касаційної скарги прокурора колегія суддів не вбачає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441 та пунктом 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 14 лютого 2017 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 без зміни.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3