Ухвала
Іменем України
05 грудня 2018 року

м. Київ
справа № 336/7345/16

провадження № 51-8536 ск 18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_4 , засудженого ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 07 червня 2018 року,
встановив:
За вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 серпня 2017 року
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя м. Запоріжжя, громадянина України, раніше неодноразово судимого, останній раз за вироком цього ж суду від 03.07.2013 за ч. 1 ст. 121 КК до 5 років позбавлення волі, звільнений 04.02.2016 умовно-достроково на 1 рік 5 місяців 28 днів,

засуджено за ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ст. 71 КК до призначеного ОСОБА_5 покарання за цим вироком частково приєднано не відбуту частину покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2013 року та призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 роки 6 місяців.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 20 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Апеляційний суд Запорізької області ухвалою від 07 червня 2018 року зазначений вирок місцевого суду залишив без зміни.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винним і засуджено за те, що він, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, за обставин, викладених у вироку, приблизно о 19:30 год. 09 квітня 2016 року на території домоволодіння АДРЕСА_1 , маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин наніс ОСОБА_6 один удар ножем у живіт, завдавши останньому тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, ставить вимогу про скасування оскаржених судових рішень і призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_5 покарання, яке є невиправдано м`яким, а суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки відповідним доводам апеляційної скарги прокурора і безпідставно залишив вирок у частині призначеного покарання без зміни.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_5 ставить вимогу про перекваліфікацію його дій з ч. 1 ст. 121 КК на ст. 124 КК оскільки вважає, що він знаходився у стані необхідної оборони.
Перевіривши доводи касаційних скарг та додані до них копії судових рішень, Верховний Суд дійшов такої думки.
Згідно з ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу; переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до положень ст. 438 КПК неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, за який його засуджено, відповідають встановленим судом першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджуються детально наведеними у вироку доказами, які суд усебічно, повно та об`єктивно дослідив, правильно оцінив.
Зокрема, винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, підтверджується показаннями самого засудженого, який у судовому засіданні не заперечував проти того, що перед вчиненням злочину він разом із ОСОБА_7 вживав алкогольні напої, а також те, що в результаті конфлікту, який стався між ним та потерпілим, він завдав останньому один удар ножем у живіт; наданими у судовому засіданні показаннями потерпілого ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Ці показання повністю узгоджуються між собою, є послідовними й підтверджуються наступними матеріалами кримінального провадження, що були досліджені судом першої інстанції: даними протоколів огляду, пред`явлення особи для впізнання за фотографіями, слідчих експериментів за участі засудженого, які відповідають даним, викладеним у його показаннях в судовому засіданні, та потерпілого, який, зокрема, показав механізм завдання йому тілесного ушкодження, тощо.

Відповідно до ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно зі ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Призначаючи покарання ОСОБА_5 , суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував конкретні обставини кримінального провадження, ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно з положеннями ст. 12 КК відноситься до категорії тяжких злочинів, особу винного, який неодноразово судимий, вчинив новий злочин у період умовно-дострокового звільнення, відсутність обставин, які пом`якшують покарання, обставину, яка обтяжує покарання, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, думку потерпілого та дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення ОСОБА_5 покарання у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією частини статті, за якою його визнано винним.

Також суд першої інстанції правильно призначив ОСОБА_5 остаточне покарання на підставі ст. 71 КК.

Цивільний позов вирішено у відповідності до вимог статей 23, 1167 Цивільного кодексу України.
Апеляційний суд переглянув це кримінальне провадження за апеляційними скаргами засудженого та прокурора, постановив мотивовану ухвалу, якою залишив ці скарги без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін. При цьому доводи, викладені в апеляційних скаргах, зокрема ті, на які ОСОБА_5 та прокурор посилаються в касаційних скаргах, були предметом розгляду суду апеляційної інстанції та мотивовано спростовані.
Зокрема, врахувавши фактичні обставини справи, те, що потерпілий не спричинив ОСОБА_5 жодних тілесних ушкоджень, є набагато старшим і фізично слабшим від останнього, а також те, що в судовому засіданні ОСОБА_5 не зміг пояснити, зокрема, чому під час конфлікту з ОСОБА_6 на його подвір`ї він перший раз виштовхав потерпілого з території подвір`я, а другий завдав тілесні ушкодження ножем, чому не викликав поліцію, коли потерпілий повторно без дозволу повернувся на його подвір`я, тощо, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що дії потерпілого ОСОБА_6 за своїми об`єктивними ознаками не створювали реальну та безпосередню загрозу засудженому і правильно зазначив про відсутність у ОСОБА_5 стану необхідної оборони або перевищення її меж.
З такими висновками повністю погоджується колегія суддів касаційного суду та вважає, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, повністю доведена і його дії кваліфіковані правильно.
Крім того, врахувавши, зокрема, дії потерпілого, який, будучи в стані алкогольного сп`яніння, двічі без дозволу заходив на територію чужого подвір`я і своєю поведінкою певною мірою спровокував агресивні дії засудженого, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для призначення ОСОБА_5 більш суворого покарання.
Таке покарання, на думку колегії суддів касаційного суду, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого й попередження вчинення ним нових злочинів.
Касаційна скарга прокурора не містить переконливих доводів на обґрунтування невиправданої м`якості призначеного ОСОБА_5 покарання.

Ухвала апеляційного суду є достатньо мотивованою та в повній мірі відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставою для зміни чи скасування ухвали апеляційного суду, у провадженні не встановлено.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що скарга як прокурора, так і засудженого задоволенню не підлягає.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами

прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_4 , засудженого ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 07 червня 2018 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3