Ухвала
іменем України
27 лютого 2019 року

м. Київ
справа № 752/2340/18

провадження № 51-863 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув матеріали провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 21 грудня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001774, щодо ОСОБА_4 ,
в с т а н о в и в:
За вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 21 травня 2018 року,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Джанкоя, АРК, який проживає у АДРЕСА_1 ,
засуджено за ч. 2 ст. 309 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки і покладено на нього виконання певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.
За обставин, встановлених судом та детально наведених у вироку, ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він незаконно придбав та зберігав наркотичний засіб «канабіс», повторно, без мети збуту, для власного вживання, загальною масою у перерахунку на суху речовину 12,35 г.
Київський апеляційний суд ухвалою від 21 грудня 2018 року вирок суду залишив без змін.
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості засудженого та правильності кваліфікації дій за ч. 2 ст. 309 КК, просить на підставі, передбаченій п. 2 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. За твердженням скаржника, згаданий суд залишив поза увагою допущені місцевим судом порушення приписів ст. 65 КК, неправильне застосування до ОСОБА_4 положень ст. 75 цього Кодексу, що призвело до призначення м`якого заходу примусу. Оскільки апеляційний суд не виправив допущених порушень і не навів в ухвалі докладних мотивів залишення апеляційної скарги сторони обвинувачення без задоволення, прокурор вважає постановлене рішення таким, що не відповідає ст. 419 КПК.

Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для її задоволення.
Із долученої до касаційної скарги копії вироку районного суду вбачається, що судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_4 проводився відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК, оскільки засуджений повністю визнав свою вину, погодився з правильністю кваліфікації його дій, вчинених за обставин, установлених досудовим розслідуванням; не оспорювали фактичних обставин кримінального правопорушення як засуджений, так і прокурор.

Доводи прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і м`якості призначеного ОСОБА_4 покарання у зв`язку з його звільненням на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Як випливає із законодавчих приписів, значення заходу примусу для досягнення його мети (ст. 50 КК) визначається не лише його суворістю, а й домірністю, яка є проявом справедливості.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
За правилами ст. 75 КК у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість
виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту наданих копій судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_4 призначено з порушенням вказаних норм права.

Як убачається з копії вироку, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та всі інші обставини, які відповідно до положень КК, у тому числі статей 66, 67, впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування.

Згідно з наданої копії оспорюваної ухвали апеляційний суд при перегляді вироку належним чином перевірив усі доводи прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які за змістом та суттю аналогічні доводам, викладеним у касаційній скарзі, й умотивовано визнав їх необґрунтованими, вказавши також підстави, з яких відмовив у задоволенні вимог сторони обвинувачення.
Погоджуючись із вироком, апеляційний суд зазначив, що вимоги ст. 65 КК дотримано, разом зі ступенем тяжкості вчиненого ОСОБА_4 діяння враховано особу винного, який раніше судимий, задовільно характеризується, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, а також суд зважив на обставини, які пом`якшують покарання, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, та обтяжуючу обставину рецидив злочину. З огляду на все це апеляційний суд обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду про можливість застосування до ОСОБА_4 інституту умовного звільнення.

Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, заходу примусу відноситься до дискреційних повноважень суду, які було реалізовано при постановленні вироку в цьому провадженні. Правових підстав вважати призначене засудженому покарання із застосуванням ст. 75 КК явно несправедливим і таким, що є недостатнім для досягнення його мети, немає.

Зміст ухвали апеляційного суду не суперечить вимогам статей 370, 419 КПК. Переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду, вмотивованість його висновків, прокурор у касаційній скарзі не навів.

У касаційній скарзі прокурора не наведено переконливих аргументів щодо необхідності перевірки матеріалів кримінального провадження.
З огляду на викладене й те, що зі скарги і наданих до неї копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, у відкритті касаційного провадження слід відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді провадження у суді апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 21 грудня 2018 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 єва