Справа №585/4129/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/788/784/18 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2018 року колегія суддів з розгляду справ та матеріалів кримінального судочинства Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_3 ,

суддів - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_6

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 585/4129/17 за апеляційними скаргами потерпілої ОСОБА_7 , прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_9 і захисника ОСОБА_10 на вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 30 травня 2018 року, за яким

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше не судимий

визнаний винуватим в пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України,

визнаний невинуватим в пред?явленому обвинуваченні та виправданий за ч.3 ст.185 КК України (за фактом крадіжки майна ОСОБА_12 ) у зв`язку з недоведеністю вчиненого ним даного кримінального правопорушення,

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець Полтавської області, м. Лохвиця та мешканець АДРЕСА_2 , в силу ст.89 КК України раніше не судимий

визнаний винуватим в пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_14

обвинувачених ОСОБА_15 , ОСОБА_16

захисника адвоката ОСОБА_17 ,

ВСТАНОВИЛА:

В поданих апеляційних скаргах:

- потерпіла ОСОБА_7 просить скасувати вирок суду через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд в суді першої інстанції, оскільки суд безпідставно виправдав обвинуваченого ОСОБА_15 по факту крадіжки її майна, не надав належної оцінки показанням свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , обвинуваченого ОСОБА_15 , які у своїй сукупності доводять винуватість останнього;

- прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_8 просить скасувати вирок суду через істотні порушення вимог КПК, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого через м`якість і ухвалити новий вирок, яким: ОСОБА_15 визнати винуватим (в тому числі по епізоду крадіжки майна ОСОБА_12 ) та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки; ОСОБА_16 визнати винуватим за ч.3 ст.185 КК та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. Цивільний позов ОСОБА_12 до ОСОБА_15 про стягнення 36175 грн. матеріальної шкоди та 3000 грн. моральної шкоди задовольнити повністю;

- захисник обвинуваченого ОСОБА_15 адвокат ОСОБА_20 , не оскаржуючи обставин вчиненого злочину та кваліфікації дій, просить змінити вирок суду у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого через суворість і звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.ст.75 і 76 КК;

- захисник обвинуваченого ОСОБА_16 адвокат ОСОБА_20 , також не оскаржуючи обставин вчиненого злочину та кваліфікації дій, просить змінити вирок суду у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого через суворість і звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.ст.75, 76 КК;

- захисник обвинуваченого ОСОБА_15 адвокат ОСОБА_21 , не оскаржуючи обставин вчиненого злочину та кваліфікації дій, також просить змінити вирок суду у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого через суворість і звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.ст.75, 76 КК.

Вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 30.05.2018 ОСОБА_15 визнаний невинуватим в пред`явленому обвинуваченні та виправданий за ч.3 ст.185 КК у зв`язку з недоведеністю вчиненого ним даного кримінального правопорушення (епізод крадіжки майна ОСОБА_12 ) і одночасно визнаний винуватим в пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК, та йому із застосовуванням ст.69 КК призначене покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців. Цивільний позов ОСОБА_12 до ОСОБА_15 залишений без розгляду. ОСОБА_16 визнаний винуватим в пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК, та йому із застосовуванням ст.69 КК призначене покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців.

Відповідно до обвинувального акту органом досудового розслідування ОСОБА_15 пред`явлене обвинувачення в тому, що він в період часу з 14.08. по 23.08.2016, повторно, шляхом проникнення до домогосподарства АДРЕСА_3 , здійснив таємне викрадення майна ОСОБА_12 на загальну суму 36175 грн.

Розглянувши кримінальне провадження в цій частині обвинувачення, дослідивши всі обставини та оцінивши надані прокурором докази, суд першої інстанції дійшов висновку, що докази як самі по собі, так і у своїй сукупності прямо чи непрямо не підтверджують причетність обвинуваченого ОСОБА_15 до інкримінованого злочину за обставин, зазначених в обвинувальному акті.

Крім того, відповідно до вироку суду, у період час з 25.06. по 05.07.2014 ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та невстановлена особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, за попередньою змовою групою осіб, шляхом проникнення до приміщення пилорами по вул. Центральній в с. Глинськ Роменського району Сумської області на території Роменського відділення Глинської дільниці машинного двору СТОВ «Дружба Нова» здійснили таємне викрадення майна СТОВ «Дружба Нова» на суму 627,80 грн. У період часу з 25.06. по 05.07.2014 ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та невстановлена особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, за попередньою змовою групою осіб, шляхом проникнення до приміщення вказаної пилорами, повторно таємно викрали майно СТОВ «Дружба Нова» на суму 612,75 грн.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи прокурора ОСОБА_14 , яка частково підтримала апеляційну скаргу прокурора і просила скасувати вирок суду, призначивши новий судовий розгляд в суді першої інстанції, доводи обвинувачених ОСОБА_15 і ОСОБА_16 , захисника ОСОБА_17 , які підтримали свої апеляційні скарги та просили звільнити від відбування покарання з випробуванням, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги потерпілої та прокурора у кримінальному провадженні задоволенню не підлягають, а апеляційні скарги захисників ОСОБА_17 та ОСОБА_22 підлягають задоволенню з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про визнання обвинуваченого ОСОБА_15 невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч.3 ст.185 КК (епізод крадіжки майна ОСОБА_12 ) та його виправданні за обставин, викладених у вироку, відповідають фактичним матеріалам кримінального провадження, належним чином вмотивовані та ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні доказах, а висновки цього ж суду про визнання винуватості обвинувачених ОСОБА_15 та ОСОБА_16 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК (епізоди крадіжки майна СТОВ «Дружба Нова»), за обставин, викладених у цьому судовому рішенні, ніким з учасників судового провадження не оскаржуються.

Що стосується доводів апеляційних скарг потерпілої ОСОБА_12 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_23 про необґрунтоване виправдання обвинуваченого ОСОБА_15 за епізодом крадіжки майна потерпілої ОСОБА_12 , то колегія суддів не може прийняти їх до уваги, оскільки обставини вчинення інкримінованого йому злочину були ретельно досліджені та проаналізовані судом першої інстанції, всім наявним у кримінальному провадженні і наданим в судовому засіданні доказам була дана належна правова оцінка, що знайшло своє відображення у вироку з наведенням відповідних мотивів.

Зокрема, в основу обвинувачення прокурором були покладені такі докази як показання обвинуваченого ОСОБА_15 , потерпілої ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_18 , ОСОБА_24 та ОСОБА_25 , протокол огляду місця події від 23.08.2016 з додатком, фото таблицею та план-схемою до нього.

У відповідності до ст.94 КПК, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню (ч.1 ст.84 КПК).

Досліджуючи в судовому засіданні вказані вище докази надані стороною обвинувачення, суд першої інстанції прийшов до переконання, що вони не доводять винуватість ОСОБА_15 у вчиненні крадіжки майна потерпілої ОСОБА_12 .

Суд першої інстанції допитав в судовому засіданні обвинуваченого ОСОБА_15 , який себе винним у крадіжці майна потерпілої ОСОБА_12 не визнав, цивільний позов заперечив і в судовому засіданні пояснив, що про крадіжку майна дізнався від працівників поліції. Пропонував все залагодити, бо потрібно було їхати на заробітки і він не бажав конфлікту, де знаходиться домоволодіння потерпілої ОСОБА_12 не знає.

Допитана судом потерпіла ОСОБА_12 пояснила, що крадіжку її майна виявила 23.09.2016. Особисто не бачила, щоб обвинувачений викрадав її майно, а висновки про причетність останнього зробила на підставі намагань ОСОБА_15 залагодити конфлікт, оскільки саме він пропонував їй відшкодувати збитки, хоча під час їх першої розмови обвинувачений заперечував свою причетність до викрадення її майна.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_19 пояснила, що в період часу з 22.08. по 23.08.2016 виявила, що з горища її сараю зникла мотокоса. Через кілька днів побачила односельця ОСОБА_18 і запитала, чи не знає він хто міг викрасти її мотокосу, на що останній пояснив як бачив ОСОБА_26 в центрі села з мотокосою. Вона про вказані факти повідомила працівників поліції. Біля магазину вона зустріла ОСОБА_12 , яка розповіла їй про викрадення в неї майна і повідомила, що є свідок, який бачив ОСОБА_15 , котрий вантажив в білий мікроавтобус металобрухт. Під час розмов обвинувачений свою причетність до крадіжок заперечив, однак пропонував все залагодити.

Як пояснив свідок ОСОБА_18 , про викрадення майна потерпілої ОСОБА_12 йому відомо від дільничного інспектора поліції. В літку 2016 року до нього підійшов ОСОБА_15 і попросив допомогти штовхнути білого мікроавтобуса, котрий застряг. Цей мікроавтобус збирав металобрухт по селу. Щоб обвинувачений вчиняв крадіжку у ОСОБА_12 свідок не бачив.

Свідок ОСОБА_24 пояснила, що 26.08.2016 їй зателефонувала мати і повідомила, що її брата забрала поліція. Вона взяла велосипед і поїхала до сільради. Біля пошти побачила працівників поліції, ОСОБА_12 і ОСОБА_27 . Брат ОСОБА_15 сидів на бордюрі увесь в пилюці і пояснив, що на нього напали ОСОБА_12 і ОСОБА_27 і побили сумками. Хвилин через 30, поліція до магазину привезла ОСОБА_28 , який пояснив, за яких обставин він бачив ОСОБА_29 , тоді їй стало відомо про крадіжки. ОСОБА_15 категорично заперечував свою причетність до крадіжок майна ОСОБА_12 і ОСОБА_27 , однак потім запропонував залагодити конфлікт.

Будучи допитаним судом першої інстанції, свідок ОСОБА_25 пояснив, що в с. Глинськ виїхав в складі слідчо-оперативної групи. ОСОБА_15 із самого початку категорично заперечував свою причетність до злочинів, але пропонував залагодити конфлікт.

Суд першої інстанції проаналізував всі вказані вище показання обвинуваченого, потерпілої, свідків, і цілком правильно, на думку колегії суддів, прийшов до висновку, що вони ніяким чином не доводять вину ОСОБА_15 у вчинені крадіжки майна ОСОБА_12 .

Зокрема, з показань самого обвинуваченого і свідків вбачається, що ОСОБА_15 з самого початку категорично заперечував свою причетність до крадіжки майна ОСОБА_12 , а жодний із допитаних свідків обвинувачення не підтвердив факту викрадення майна ОСОБА_12 саме ОСОБА_15 .

Сам по собі факт намагання залагодити конфлікт, колегія суддів не може вважати беззаперечним доказом вини, оскільки це вольовий вчинок особи, який без обов`язкового доведення елементів складу злочину не може бути доказом у справі.

Протокол огляду місця події від 23.08.2016 з додатком, фото таблицею та план-схемою до нього підтверджує тільки факт викрадення майна потерпілої, але жодним чином не доводить будь-якої причетності до цієї крадіжки обвинуваченого ОСОБА_15 .

Відповідно до вимог ч.2 ст.62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до кримінальної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові, а згідно ч.2 ст.17 КПК ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Зазначене національне процесуальне законодавство України повністю узгоджується і з усталеною прецедентною судовою практикою ЄСПЛ, що сформульована у п.43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine) (з відсиланням на п.282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), згідно яких «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом».

Згідно правової позиції ЄСПЛ розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Таким чином, під час розгляду судом першої інстанції кримінального провадження стороною обвинувачення не було надано в судовому засіданні достатніх доказів винуватості ОСОБА_15 , що і стало підставою для виправдування останнього в цій частині обвинувачення, а тому доводи апеляційних скарг потерпілої і прокурора про скасування в цій частині судового рішення є необгрунтованими і задоволенню не підлягають.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про призначення більш суворішого покарання, то колегія суддів також вважає їх необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вони належним чином не вмотивовані, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і не ґрунтуються на вимогах закону.

Так, у відповідності до вимог ст.ст.50 і 65 КК, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а при його призначенні суд повинен враховувати як ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу винуватого, так і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як вбачається з матеріалів даного кримінального провадження, призначаючи обвинуваченим покарання, суд першої інстанції врахував як ступінь тяжкості вчиненого останніми злочину, який згідно ст.12 КК є тяжким злочином, так і обставини, які його (покарання) пом`якшують, зокрема повне визнання вини, активне сприяння в розкритті злочину, щире каяття, відшкодування завданої шкоди. Обставин, які обтяжують покарання, судом першої інстанції встановлено не було.

Крім того, судом першої інстанції були враховані дані про особу обвинувачених, відносно ОСОБА_15 : відсутність роботи, посередні характеристики за місцем проживання, відсутність судимостей, стан здоров`я; відносно ОСОБА_16 відсутність роботи, позитивні характеристики за місцем проживання, наявність двох малолітніх дітей на утриманні.

При визначенні виду і розміру кримінального покарання слід також враховувати, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «nulla poena sine lege» (ніякого покарання без закону), закріплений у ч.1 ст.7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 «не може бути призначене суворіше покарання ніж те, що підлягало застосуванню на час вчинення кримінального правопорушення», а також принцип «пропорційності», коли призначене особі покарання є непропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12).

Згідно практики ЄСПЛ «тяжкість вчиненого злочину не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання, а щодо ув`язнення та його строків акценти треба зміщувати в бік досягнення ресоціалізації», тобто незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства.

При цьому, «суворість покарання сама по собі також не є вирішальною. Характер та ступінь суворості покарання визначається з урахуванням максимально можливого покарання, передбаченого законом (рішення ЄСПЛ від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98).

Як зазначено у правовій позиції рішення Верховного Суду України у справі стосовно К., норми Особливої частини КК мають базуватися на нормах Загальної частини цього Кодексу. Це спеціально зазначено законодавцем у ст.65 КК , в якій установлено загальні засади призначення покарання.

У відповідності до ч.1 ст.65 КК, суд призначає покарання не тільки в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, і, зважаючи на ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, але й відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Таким чином, враховуючи вказані вище обставини даного кримінального провадження та вимоги ст.65 КК, колегія суддів вважає, що при визначенні обвинуваченим виду та розміру покарання, суд першої інстанції дотримався загальних засад призначення кримінального покарання, зокрема принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, в повній мірі врахував положення ст.ст.65-69 КК, що знайшло своє відображення у вироку з наведенням відповідних мотивів, тому призначене ОСОБА_15 та ОСОБА_16 покарання хоч і нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті, однак відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, характеру й тяжкості вчиненого ними діяння, є справедливим за своїм видом і розміром, а також необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

При цьому, колегія суддів керується не лише національним законодавством щодо призначення кримінального покарання, а й враховує автономну концепцію поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може бути спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

Доводи апеляційних скарг захисників стосовно застосування положень ст.ст.75, 76 КК, на думку колегії суддів, заслуговують на увагу.

Так, поза увагою суду першої інстанції при оцінці того, чи може бути застосовано положення ст.75 КК залишився предмет злочинного посягання, відсутність матеріальних претензій з боку потерпілих, факт повернення викраденого майна в натурі обвинуваченими, не використання пилорами, з якої відбулася крадіжка майна за призначенням вже тривалий час та не придатність викраденого обладнання для його використання на даний час, що напряму впливають на суспільну небезпечність вчиненого діяння та його наслідки для оточуючих.

З урахуванням тяжкості злочину, осіб винних, обставин кримінального правопорушення, колегія суддів вважає, що в даному конкретному випадку судом допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (п.1 ч.1 ст.413 КПК незастосовано судом закон, який підлягає застосуванню), а тому має бути застосовані положення ст.ст.75, 76 КК та обвинувачені підлягають звільненню від відбування покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку та покладенням обов?язків.

Відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.409 КПК, суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі, якщо це не погіршує становище обвинуваченого.

Оскільки відносно обвинувачених ОСОБА_15 та ОСОБА_16 не був застосований закон України про кримінальну відповідальність, який мав бути застосований, то колегія суддів вважає за необхідне вирок суду першої інстанції змінити та звільнити обвинувачених від відбування покарання з випробуванням, задовольнивши таким чином апеляційні скарги захисників.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418 і 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_30 задовольнити, а апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_7 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 30 травня 2018 року відносно ОСОБА_31 та ОСОБА_32 змінити у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

ОСОБА_31 та ОСОБА_32 вважати засудженими за ч.3 ст.185 КК України із застосуванням ст.69 КК України до покарання призначеного судом першої інстанції у виді позбавлення волі на строк один рік шість місяців.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_33 від відбування призначеного судом першої інстанції основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на один рік.

На підставі ст.76 КК України покласти на ОСОБА_33 обов?язки:

- періодично з?являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- працевлаштуватися або за направленням уповноваженого органу з питань пробації звернутися до органів державної служби зайнятості для реєстрації як безробітного та працевлаштуватися, якщо йому буде запропоновано відповідну посаду (роботу).

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_34 від відбування призначеного судом першої інстанції основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на один рік.

На підставі ст.76 КК України покласти на ОСОБА_34 обов?язки:

- періодично з?являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- працевлаштуватися або за направленням уповноваженого органу з питань пробації звернутися до органів державної служби зайнятості для реєстрації як безробітного та працевлаштуватися, якщо йому буде запропоновано відповідну посаду (роботу).

В іншій частині вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 30.05.2018 залишити без змін.

ОСОБА_33 та ОСОБА_34 звільнити з-під варти в залі суду негайно.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5