Справа №588/1301/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/106/19 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 588/1301/17 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , представника цивільного відповідача ОСОБА_9 на вирок Тростянецького районного суду Сумської області від 21 червня 2018 року, за яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше не судимий

визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_11

потерпілої ОСОБА_12

представника потерпілих адвоката ОСОБА_13

обвинуваченого ОСОБА_14

захисника адвоката ОСОБА_15

представника цивільного відповідача адвоката ОСОБА_16 ,

ВСТАНОВИЛА:

В поданих апеляційних скаргах:

- обвинувачений ОСОБА_17 та його захисники ОСОБА_18 і ОСОБА_19 просять змінити вирок суду у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого, пом`якшити призначене покарання за ч.2 ст.286 КК і визначити покарання у виді 3 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами. На підставі ст.75 КК звільнити від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки і на підставі ст.76 КК зобов`язати повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Крім того, просять звільнити від відбування призначеного покарання на підставі п.«в» ст.1 ЗУ «Про амністію у 2016 році». Свої вимоги обґрунтовують тим, що суд не в повній мірі врахував необережну форму вини, дійшов помилкового висновку про відшкодування потерпілим матеріальної шкоди в незначному розмірі, безпідставно врахував при визначенні покарання невизнання вини обвинуваченим та не врахував у якості обставин, що пом`якшують покарання активне сприяння розкриттю злочину, наявність на утриманні двох дітей, позитивні характеристики за місцем роботи і проживання. Також вважають, що суд не в повній мірі врахував мотиви допущених правопорушень, великий водійський стаж обвинуваченого та його поведінку після ДТП;

- представник цивільного відповідача ДП «Тростянецьке лісове господарство» адвокат ОСОБА_20 просить скасувати вирок в частині цивільного позову та стягнення із підприємства моральної шкоди на користь потерпілих ОСОБА_12 і ОСОБА_21 , оскільки вина ОСОБА_14 не доведена, а моральні страждання потерпілих не підтверджені матеріалами провадження.

Вироком Тростянецького районного суду Сумської області від 21.06.2018 ОСОБА_14 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.286 КК, і йому призначене покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. Ухвалено стягнути з ПАТ «УСК «Княжа вієнна іншуранс груп» на користь ОСОБА_21 та ОСОБА_12 матеріальну шкоду по 8 268 грн., з ДП «Тростянецьке лісове господарство» на користь ОСОБА_21 та ОСОБА_12 моральну шкоду по 91 732 грн. та з ОСОБА_14 процесуальні витрати 18650,78 грн.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_14 та його захисника ОСОБА_15 , які підтримали апеляційну скаргу і просили пом`якшити покарання, призначивши його без додаткового покарання і з застосуванням ст.75 КК, а також звільнити по амністії, доводи представника цивільного відповідача ОСОБА_16 , який підтримав свою апеляційну скаргу та просив скасувати вирок в частині вирішення цивільного позову, доводи потерпілої ОСОБА_12 , її представника ОСОБА_13 та прокурора ОСОБА_11 про залишення вироку суду без змін, а апеляційні скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вказані вище апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_14 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК, за обставин, викладених у вироку, відповідають матеріалам кримінального провадження, належним чином вмотивовані, ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні доказах та не оскаржуються обвинуваченим.

Посилання в апеляційній скарзі представника цивільного позивача на недоведеність вини ОСОБА_14 «поза розумним сумнівом» жодним чином не вмотивоване і не містить вказівок на обставини та докази, які ставляться під сумнів, а тому задоволенню не підлягають.

Що стосується доводів сторони захисту про призначення обвинуваченому покарання без додаткового покарання і із застосуванням ст.75 КК, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції в повній мірі дотримався всіх вимог кримінального закону щодо призначення покарання.

Зокрема, у відповідності до ст.ст.50 і 65 КК, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а при його призначенні суд повинен враховувати як ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу винуватого, так і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як вбачається з матеріалів даного кримінального провадження, призначаючи покарання, суд першої інстанції врахував як тяжкість та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ОСОБА_14 злочину, який згідно ст.12 КК є тяжким злочином з необережною формою вини до наслідків у виді смерті потерпілого, так і обставину, яка його (покарання) пом`якшує, а саме часткове відшкодування шкоди потерпілим. Обставин, які обтяжують покарання, судом першої інстанції не встановлено. Також враховані дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, одружений, має на утриманні двох дітей, одна з яких є неповнолітньою, за місцем роботи та проживання характеризується виключно позитивно, поведінка обвинуваченого після вчинення злочину, який не залишив місце ДТП, вжив заходів з виклику швидкої медичної допомоги, частково відшкодував шкоду потерпілим, а також думка потерпілих, які просили призначити обвинуваченому максимально суворе покарання.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку про необхідність призначити останньому покарання в межах санкцій частини статті закону про кримінальну відповідальність.

Разом з тим, слід зазначити, що однією з засад кримінального провадження, передбачених ст.7 КПК є свобода від самовикриття та право не свідчити проти близьких родичів та членів сім`ї, зміст якої розкритий у ст.18 КПК та полягає в тому, що жодна особа не може бути примушена визнати свою винуватість у вчиненні злочину або примушена давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для підозри, обвинувачення у вчиненні нею злочину. Свобода від самовикриття, як неодноразово наголошував ЄСПЛ у своїх рішеннях, є основою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції. Важливість цього принципу обґрунтовується захистом обвинуваченого від неправомірного примусу органами влади, а його неухильне дотримання дозволяє уникнути судових помилок і досягати цілей ст.6 Конвенції (рішення від 26.11.1996 у справі «Саундрес проти Сполученого Королівства» (Saunders v. The United Kingdom), заява № 19187/91).

Отже, доводи апеляційної скарги сторони захисту про безпідставність врахування судом при призначенні покарання тієї обставини, що ОСОБА_14 не визнав свою вину у вчиненні злочину, є обґрунтованими та заслуговують на увагу.

Відповідає дійсності і вказівка в апеляційній скарзі на відшкодування шкоди потерпілим в розмірі 9000 грн., що підтверджується копією розписки потерпілої ОСОБА_12 . При цьому, вказаний доказ суду першої інстанції наданий не був.

Зважаючи на тяжкість наслідків від злочину, розмір заподіяної потерпілим шкоди, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відшкодування шкоди потерпілим в незначному розмірі.

Призначене ОСОБА_14 покарання відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, характеру й тяжкості вчиненого ним діяння, даним про його особу, є справедливим за своїм видом і розміром, а також необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів. При цьому, колегія суддів керується не лише національним законодавством щодо призначення кримінального покарання, а й враховує автономну концепцію поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства»), хоча це не виключає, що покарання може бути спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

Допущені судом першої інстанції недоліки, а також ті обставини, що обвинувачений дав показання щодо вчинення злочину та має великий водійський стаж, зазначені в апеляційній скарзі сторони захисту, як самі по собі, так і в сукупності з іншими обставинами кримінального провадження, не свідчать про безпідставність призначення ОСОБА_14 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами чи про необхідність застосування до нього положень ст.75 КК.

Таким чином, колегія суддів не вбачає будь-яких законних підстав для пом`якшення призначеного засудженому ОСОБА_14 покарання чи застосування до нього положень ст.75 КК, яка дає можливість звільнення його від покарання з випробуванням. Визначивши покарання в межах санкції ч.2 ст.286 КК, суд першої інстанції дотримався загальних засад призначення кримінального покарання, зокрема принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, в повній мірі врахував положення ст.ст.65-66 КК, що знайшло своє відображення у вироку з наведенням відповідних мотивів.

Призначене обвинуваченому покарання, на переконання колегії суддів, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, характеру й тяжкості вчинених ним діянь, є справедливим за своїм видом і розміром, а також необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_14 та попередження нових злочинів.

Доводи апеляційної скарги представника цивільного відповідача про недоведеність моральних страждань потерпілих спростовуються матеріалами кримінального провадження.

З вироку вбачається, що судом першої інстанції прийняте рішення про розмір відшкодування моральної шкоди з урахуванням вимог розумності і справедливості, з огляду на те, що потерпілі ОСОБА_21 та ОСОБА_12 внаслідок втрати матері очевидно зазнали та продовжують зазнавати сильних душевних страждань, що є непоправною втратою близької та дорогої для них людини, матері, яку неможливо замінити, глибина моральних страждань не може мати точних критеріїв її виразу, у життєвих стосунках потерпілих безумовно відбулись незворотні зміни, що відобразилось на їх психоемоційному стані та фізичному здоров`ї.

Крім того, потерпілою ОСОБА_12 на підтвердження погіршення стану здоров`я в результаті стресу від втрати матері подано консультативний висновок онколога, направлення КЗ «Тростянецька ЦРЛ» до хірурга та рецепти лікаря у зв`язку з виявленням з 2016 року двобічної фіброзної мастопатії, загострення якої вона пов`язує з психоемоційним навантаженням.

З огляду на викладене, характер немайнових втрат, їх тривалість, ураховуючи ступінь вини обвинуваченого, якого визнано єдиним винуватцем загибелі ОСОБА_22 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що розмір моральної шкоди потерпілим складає по 100000 грн. для кожної. При цьому, судом цілком вірно враховані положення ч.2 ст.1168 ЦК, згідно яких моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю, приписи ч.2 ст.1187 і ч.1 ст.1172 ЦК, згідно яких шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки та юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником, під час виконання ним своїх трудових обов`язків, а також те, що цивільна відповідальність ДП «Тростянецьке лісове господарство» застрахована ПАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», а тому розмір моральної шкоди потерпілим складає по 100000 грн. для кожної та підлягає відшкодуванню страховою компанією в межах розміру страхового відшкодування відповідно до п.27.3 ст.27 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (тобто по 8268 грн. кожному). На ДП «Тростянецьке лісове господарство» покладено обов`язок відшкодувати потерпілим різницю між страховою виплатою та фактичним розміром шкоди, тобто по 91732 грн. кожному.

На підставі викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для пом`якшення ОСОБА_14 покарання чи звільнення від його відбування покарання з випробуванням, а також для зменшення суми відшкодування потерпілим моральної шкоди, оскільки судом першої інстанції дотримані положення кримінального та кримінального процесуального законів, вирок є законним, обґрунтованим і належним чином вмотивованим, тому він підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Що стосується клопотання обвинуваченого ОСОБА_14 про застосування до нього положень ЗУ «Про амністію у 2016 році» та звільнення від покарання, то воно є обґрунтованим і підлягає задоволенню, оскільки у відповідності до п.«в» ст.1 ЗУ «Про амністію у 2016 році», звільняється від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, особа, визнана винною у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до ст.12 КК, не позбавлена батьківських прав, яка на день набрання чинності цим Законом має дітей, яким не виповнилося 18 років. При цьому, обвинувачений ОСОБА_14 вчинив необережний злочин, який відповідно до ст.12 КК є тяжким (ч.2 ст.286 КК), і на день набрання чинності ЗУ «Про амністію у 2016 році» має неповнолітню дитину ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.2 а.к.п.199).

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 412, 418 і 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Тростянецького районного суду Сумської області від 21 червня 2018 року відносно ОСОБА_24 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , представника цивільного відповідача ОСОБА_9 без задоволення.

На підставі п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнити ОСОБА_25 від відбування покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4