ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 531/1113/17 Номер провадження 11-кп/814/417/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.125 КК - Н.Т.
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем з участю прокурораОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
захисника обвинуваченогоОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава кримінальне провадження №0000509 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора Карлівського відділу Кобеляцької місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_9 , який брав участь у даному провадженні, на вирок Машівського районного суду Полтавської області від 18 жовтня 2018 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою освітою, неодружений, непрацюючий, особа з інвалідністю ІІ групи, несудимий,

визнаний винуватим та засуджений за ч.2 ст.125 КК України на 1 рік обмеження волі.

На підставі ст.75 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік з покладенням певних обов`язків, передбачених ст.76 цього Кодексу.

Вирішене питання про речові докази.

Згідно з вироком, ОСОБА_8 визнаний винуватим в тому, що він 11 серпня 2017 року, близько 13 год. 40 хв., перебуваючи у під`їзді №4 будинку АДРЕСА_2 , на ґрунті особистих неприязних відносин, умисно наніс потерпілому ОСОБА_10 декілька ударів кулаком правої руки по обличчю та декілька ударів ногою по голові, обличчю та тулубу, заподіявши легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я у вигляді закритої черепно-мозкової травми, шраму шкіри потиличної ділянки, який є наслідком загоєння рани м`яких тканин, гематоми та синців, саден шкіри обличчя.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_8 покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з одночасним застосуванням примусового заходу медичного характеру у виді амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.
При цьому зазначає, що місцевим судом при призначенні ОСОБА_8 покарання у виді обмеження волі, всупереч приписам ст.61 КК України, не враховано, що обвинувачений є особою з інвалідністю ІІ групи.
Просить врахувати пом`якшуючу обставину психічний стан обвинуваченого, який підтверджується висновками судово-психіатричних експертиз №407 від 18 вересня 2017 року та №290 від 9 липня 2018 року.
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого просить скасувати вирок місцевого суду, а кримінальне провадження закрити. При цьому вважає недопустимими доказами показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , оскільки вони не були безпосередніми очевидцями події та є зацікавленими особами.
Ставить під сумнів показання потерпілого ОСОБА_10 щодо кількості та механізму нанесення тілесних ушкоджень, оскільки потерпілий зазначав про втрату свідомості під час його побиття.
Вказує про можливість отримання потерпілим тілесних ушкоджень внаслідок падіння.
Звертає увагу, що обвинувачений перебував у стані сильного душевного хвилювання та повною мірою не усвідомлював свої дії.
Стверджує про наявність в діях обвинуваченого необхідної оборони, оскільки він вчиняв дії, спрямовані на захист від потерпілого.
Зазначає про віктимну поведінку потерпілого та водночас про відсутність претензій майнового характеру з його боку.
Звертає увагу про помилку суду при призначені підзахисному, який є особою з інвалідністю ІІ групи, покарання у виді обмеження волі.
Інші учасники провадження вирок не оскаржили.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримання доводів апеляційної скарги, думку прокурора про помилку суду при призначенні покарання у виді обмеження волі, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до такого.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину за наведених у вироку обставин підтверджуються сукупністю достатніх, допустимих та належних доказів, зібраних у встановленому законом порядку і досліджених судом, яким надана належна оцінка.
Так, сам обвинувачений не заперечує перебування на місці злочину, наявність конфлікту з потерпілим, оскільки той пошкодив дверцята поштової скриньки, лише стверджує, що внаслідок хвороби не пам`ятає як бив ОСОБА_10 .
Як вбачається з показань потерпілого ОСОБА_10 , які є стабільними, логічними та послідовними, саме обвинувачений побив його руками та ногами, коли він заходив до під`їзду свого будинку, спричинивши тілесні ушкодження.
При цьому показання потерпілого узгоджуються з висновком судово-медичної експертизи №1181 від 28 серпня 2017 року, відповідно до якої у ОСОБА_10 виявлено легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, шраму шкіри потиличної ділянки, який є наслідком загоєння рани м`яких тканин, гематоми, синців, саден шкіри обличчя, які утворились від дії тупих предметів з обмеженими контактуючими поверхнями, якими могли бути пальці рук, стиснуті в кулак, нога людини у взутті чи будь-який інший предмет з подібною характеристикою, в строк і за обставин, на які посилається підекспертний (а.с. 78-79).
Більше того, показання потерпілого перевірялися і під час слідчого експерименту та, відповідно до висновку судової експертизи, можуть відповідати даним судово-медичної експертизи в частині локалізації та механізму утворення тілесних ушкоджень (а.с. 80-85).
Підтвердила обставини побиття потерпілого обвинуваченим в судовому засіданні також свідок ОСОБА_11 - його дружина, та при цьому пояснила, що вибігла з квартири до під`їзду та ледве змогла відірвати ОСОБА_8 від свого чоловіка.
Крім того, показання свідка і потерпілого узгоджуються з показаннями ОСОБА_12 доньки обвинуваченого, яка підтвердила, що після дзвінка матері прибігла на місце вчинення злочину та побачила батька, який був побитий.
Обставин, передбачених ст.87 КПК України, які б давали підстави визнати показання вказаних свідків недопустимими доказами, колегією суддів не встановлено.
Доводи апеляційної скарги захисника про можливість отримання потерпілим тілесних ушкоджень внаслідок падіння з огляду на показання свідка ОСОБА_13 є непереконливими, оскільки останній лише бачив, як дружина і сусідка посадили потерпілого на лавочку біля під`їзду, а в цей час ОСОБА_8 ішов з місця пригоди.
Твердження захисника в апеляційній скарзі про те, що обвинувачений діяв в межах необхідної оборони, не ґрунтуються на вимогах закону.
Згідно зі ст. 36 КК України, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.
Враховуючи встановлені судом обставини злочину та поведінку обвинуваченого під час його вчинення, місцевий суд правильно вказав про відсутність підстав вважати, що ОСОБА_8 захищався від суспільно небезпечного посягання потерпілого.
Оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого злочину та правильно кваліфікував його дії за ч.2 ст.125 КК України.
Водночас, призначаючи обвинуваченому покарання у виді обмеження волі, місцевий суд допустив помилку, про що слушно наголошують в апеляційних скаргах захисник і прокурор.
Так, згідно з ч.3 ст.61 КК України, обмеження волі не застосовується, зокрема, до осіб з інвалідністю другої групи.
Як вбачається з довідки медико-соціальної експертної комісії №0190860 серії 7-66 ТЕ від 2 червня 2008 року, яка була предметом дослідження суду першої інстанції, та ніким із учасників провадження не спростовується, ОСОБА_8 встановлена друга група інвалідності безстроково (а.с.96).
За таких обставин призначення обвинуваченому покарання у виді обмеження волі є неприпустимим.
Окрім обмеження волі, санкцією ч.2 ст.125 КК України передбачено такі види покарання як штраф, громадські та виправні роботи, або арешт.
Суд першої інстанції звільнив ОСОБА_8 від відбування покарання випробуванням.
В апеляційній скарзі прокурора не йдеться про скасування вироку внаслідок неправильного застосування ст.75 КК України, а тому апеляційний суд, згідно з вимогами ст.404 КПК України, не вправі за власною ініціативою погіршувати становище обвинуваченого та призначати обвинуваченому в даному випадку реальне покарання, передбачене санкцією інкримінованого злочину.
Відповідно до ст.75 КК України, звільнення від відбування покарання з випробуванням можливе при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років.
Тобто, в даному випадку можливе звільнення від відбування покарання з випробуванням тільки за умови призначення покарання у виді виправних робіт.
Проте і таке покарання не може бути призначене ОСОБА_8 , оскільки він внаслідок захворювання не працює, а згідно з роз`ясненнями у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», виправні роботи призначаються тільки працюючим і відбуваються за місцем роботи засуджених.
Згідно з приписами п.8 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, суд не вправі перейти до більш м`якого виду покарання у випадках, коли санкцією закону, за яким засуджується особа, передбачено лише такі покарання, які з огляду на її вік чи стан не можуть бути до неї застосовані.
В таких випадках суд, за наявності до того підстав, повинен закрити справу і звільнити особу від кримінальної відповідальності або постановити обвинувальний вирок і звільнити засудженого від покарання.
Враховуючи відсутність визначених ст.286 КПК України підстав для звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, його слід звільнити від призначеного покарання, відповідно до ч.2 ст.373 КПК України.
Доводи апеляційної скарги прокурора про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_8 примусового заходу медичного характеру є непереконливими.
Відповідно до ч.1 ст.94 КК України, залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати примусові заходи медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.
За змістом цього закону суд повинен ураховувати, зокрема, ступінь небезпечності психічно хворого для себе та інших осіб, тобто ступінь реальної загрози спричинення шкоди, яку являє психічно хвора особа для себе чи оточуючих внаслідок певного психічного захворювання.
Висновки судово-психіатричних експертиз №407 від 18 вересня 2017 року та №290 від 9 липня 2018 року не містять жодного посилання на те, що хвороба ОСОБА_8 становить небезпеку для здоров`я інших осіб, а тому одна лише вказівка, що він потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку, не може бути підставою для їх застосування.
Місцевий суд правильно врахував наведені обставини та з огляду приписи на ст.94 КК України, відповідно до якої застосування примусових заходів медичного характеру є правом, а не обов`язком суду, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в застосуванні в даному випадку цих заходів.
Враховуючи наведене, апеляційні скарги захисника та прокурора підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.404, ст.405, ст.407, ст.408 та ст.418 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора Карлівського відділу Кобеляцької місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Машівського районного суду Полтавської області від 18 жовтня 2018 року щодо ОСОБА_8 змінити, звільнивши його від покарання, призначеного за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України.

В іншій частині вирок залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4