Постанова

Іменем України
24 січня 2019 року

м. Київ
справа № 222/138/17

провадження № 51-628км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , засудженого ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Володарського районного суду Донецької області від 15 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 26 липня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000006, щодо
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Липецьке Котовського району Одеської області, жителя АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Володарського районного суду Донецької області від 15 травня 2017 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 4 ст. 407 КК із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.
Апеляційний суд Донецької області ухвалою від 26 липня 2017 року вирок щодо ОСОБА_6 залишив без змін.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винним у тому, що він під час проходження військової служби за контрактом у Збройних Силах України до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію, маючи звання сержанта, будучи призначеним наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 30.09.2016 року № 122-РС на посаду техніка гаубичної самохідно-артилерійської батареї гаубичного самохідно-артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи військової частини НОМЕР_1 , ухилився від військової служби в умовах особливого періоду.

ОСОБА_6 з метою тимчасового ухилення від несення військової служби та через особисту недисциплінованість і несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, будучи направленим 26 жовтня 2016 року на обстеження до військової частини НОМЕР_2 (мобільний шпиталь), 27 жовтня 2016 року вчасно не з`явився на службу до місця дислокації підрозділу, розташованого в АДРЕСА_2 , а перебував поза межами військової частини, а саме за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де до 10 січня 2017 року обов`язків військової служби не виконував та проводив час на власний розсуд.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 вказує на незаконність судових рішень щодо нього на підставах неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та його особі через суворість. Вважає, що суд залишив поза увагою обставини, які пом`якшують покарання і є підставами для застосування ст. 75 КК. Вказує на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону апеляційним судом, який не дав належної оцінки викладеним в апеляційній скарзі доводам щодо необхідності застосування до засудженого ст. 75 КК та безпідставно залишив без зміни вирок суду першої інстанції.
Прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, подав заперечення на касаційну скаргу засудженого, в якому вказує на необхідність залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень щодо ОСОБА_6 без зміни.
Позиції учасників судового провадження
В судовому засіданні засуджений підтримав касаційну скаргу. Прокурор заперечив проти її задоволення, вважав за необхідне залишити судові рішення без зміни.
Мотиви Суду
Згідно з положеннями ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого злочину та правильність кваліфікації дій засудженого за ч. 4 ст. 407 КК в касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи ОСОБА_6 в касаційній скарзі про неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, що полягає у незастосуванні судом ст. 75 КК і, на переконання засудженого, потягло призначення несправедливого покарання через суворість, аналогічні доводам, які були викладені в апеляційній скарзі захисників засудженого. Апеляційний суд визнав ці доводи безпідставними, навівши в ухвалі докладні підстави прийнятого рішення.
З висновками апеляційного суду погоджується і суд касаційної інстанції, оскільки вони є обґрунтованими, а ухвала вмотивована належним чином.
Погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині призначення покарання, апеляційний суд взяв до уваги, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_6 покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що відноситься до категорії тяжких, дані про особу винного, який за місцем проживання характеризується позитивно, а за місцем проходження військової служби задовільно, раніше не судимий, щиро розкаявся у вчиненому, має на утриманні малолітню дитину. Обставин, які обтяжують покарання, не встановлено. З урахуванням особи ОСОБА_6 й обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд дійшов висновку про можливість призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК України нижчого від найнижчої межі, встановленої ч. 4 ст. 407 КК. Рішення місцевого суду про застосування ст. 69 КК при призначенні покарання належним чином умотивовано.
Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК. При цьому звернув увагу, що призначене ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, воно є необхідним для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. Обставини, які б вказували на те, що покарання є явно несправедливим внаслідок суворості, відсутні.
Доводи в касаційній скарзі ОСОБА_6 про те, що на даний час і в подальшому він не порушуватиме порядку несення військової служби, оскільки вже не проходить військової служби у Збройних Силах України, не можуть бути підставами для застосуванням ст. 75 КК, оскільки не зменшують ступеня тяжкості вчиненого засудженим злочину.

Ураховуючи наведене, обставини, що вказують на несправедливість призначеного ОСОБА_6 покарання через його суворість, а також на необхідність звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, відсутні.

При перегляді справи в апеляційному порядку апеляційний суд належним чином перевірив доводи, які було зазначено в апеляційній скарзі захисників та вказували на суворість призначеного ОСОБА_6 покарання, і прийняв рішення з наведенням докладних підстав в ухвалі, яка відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які впливали б на законність та обґрунтованість вироку та ухвали суду апеляційної інстанції, у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 судом допущено не було.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, пунктами 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» КПК та параграфом 3 Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», Верховний Суд

ухвалив:
Вирок Володарського районного суду Донецької області від 15 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 26 липня 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3