Провадження №1-кс/760/1756/19
Справа №760/1993/19
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2019 року слідчий суддя Солом`янського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , адвоката ОСОБА_4 , розглянувши у судовому засіданні в залі засідань суду в м. Києві клопотання адвоката ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 про скасування арешту майна,

ВСТАНОВИВ:

Адвокат ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 звернувся до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна.
Свої вимоги мотивує тим, що ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 19.11.2018 року накладено арешт у вигляді заборони відчуження та використання на машиномісця № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 та № НОМЕР_4 , що розташовані в житловому будинку АДРЕСА_1 , власником яких є ОСОБА_5 .
Вважає арешт майна ОСОБА_5 необґрунтованим, безпідставним, таким, що порушує справедливий баланс між інтересами власника, гарантованими законом, і завданням кримінального провадження, та таким, що підлягає скасуванню, з огляду на наступне.
При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Однак, зазначених вимог закону слідчий суддя та слідчий (прокурор) не дотрималися, внаслідок чого суд першої інстанції дійшов до помилкових та передчасних висновків про необхідність накладення арешту майна ОСОБА_5 .
Відсутність заподіяної значної шкоди у кримінальному провадженні №0010178 свідчить про відсутність об`єктивної сторони і про відсутність складу злочину, передбаченого ст. 356 КК України, а отже і про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі шляхом накладення арешту на майно добросовісного набувача.
Вважає, що єдиною правовою підставою для накладення арешту на нерухоме майно ОСОБА_5 є те, що на думку сторони обвинувачення воно є речовим доказом скоєння злочину, передбаченого ст. 356 КК України, оскільки є об`єктами кримінально протиправних дій та набуті кримінально протиправним шляхом.
При цьому, як вбачається з фабули кримінального провадження, право власності на арештоване нерухоме майно до вчинення дій, які органи досудового розслідування кваліфікує за ст. 356 КК України, як самоуправство, не було зареєстровано за жодною юридичною та/або фізичною особою; більше того, проектною документацією на будівництво не передбачалось будівництво арештованих машиномісць. Тобто, на момент скоєння інкримінованого діяння арештовані машиномісця взагалі не існували, як окремі речі (нерухоме майно) визнанні родовими та/або індивідуальними ознаками, та не були об`єктами цивільних прав, а тому в силу закону вбачається, що машиномісця не могли бути об`єктом кримінально протиправних дій.
ОСОБА_5 є законним та добросовісним власником арештованого нерухомого майна, що було придбано та зареєстровано останнім у передбаченому законом порядку.
Наведені обставини, на думку заявника, свідчать про відсутність підстав для накладення арешту на нерухоме майно, у зв`язку із чим просив заяву задовольнити.
Заявник в судовому засідання клопотання підтримав з підстав викладених у ньому.
Прокурор в судовому засіданні проти скасування арешту майна заперечував посилаючись на те, що вищеописані машиномісця підпадають під критерії статті 98 КПК України та є речовими доказами, тобто матеріальними об`єктами, які можуть бути використані як факт доказу чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження та вони набутті кримінально протиправним шляхом внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Вважає, що ОСОБА_5 не є добросовісним набувачем права власності на вищевказані машиномісця, оскільки в ході проведення досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_6 , який начебто уклав договори купівлі-продажу машиномісць із ОСОБА_5 , проживає в м. Горлівка, Донецької області на тимчасово окупованій території та на час укладання зазначених договорів лінію розмежування не перетинав та не міг фактично бути присутнім під час їх підписання.

Просив відмовити у задоволенні клопотання.

Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали клопотання, прихожу до наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Як зазначено в ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Як зазначено в ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Згідно з ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 174 КПК України, арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Встановлено, що ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києві від 19.11.2018 року накладено арешт, у вигляді заборони відчуження та використання, на машиномісця № НОМЕР_1 , № НОМЕР_5 , № НОМЕР_3 та № НОМЕР_4 , розташовані в житловому будинку № 2 по вул. Кахи Бендукідзе у м. Києві, власником яких є ОСОБА_5 .
Заявник вважає, що арешт на вказані машиномісця накладено необґрунтовано з підстав зазначених у його клопотанні, у зв`язку із чим просив його скасувати.
Однак, слідчий суддя не погоджується з такими доводами заявника.
Слідчим відділом Солом`янського УП ГУ НП у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке 05.09.2018 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0010178 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КПК України.

Досудове розслідування розпочато на підставі звернення директора КП «Спецжитлофонд» щодо підробки документів на підставі яких всупереч закону та суспільних інтересів особи зареєстрували право власності на нерухоме майно, зокрема на машиномісця № НОМЕР_1 , № НОМЕР_5 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 , які розташовані у житловому будинку по вул. Кахи Бендукідзе, 2 у м. Києві, внаслідок чого набули злочинним шляхом право власності на дане майно.

Крім того, зазначені машиномісяця не передбачені проектною документацією будинку та їх продаж не міг бути здійсненний в установленому законом порядку.

Разом з цим, між КП «Спецжитлофонд» та ККУП «Фінансова компанія «Житло-інвест» укладено договір доручення за яким остання зобов`язується укласти договори купівлі-продажу майнових прав від імені КП «Спецжитлофонд», однак вищевказані машиномісяця в переліку відсутні, що свідчить про те, що дані машиномісяця не реалізовувались.

В ході досудового розслідування 30.10.2018 року постановою слідчого машиномісця № НОМЕР_1 , № НОМЕР_5 , № НОМЕР_3 та № НОМЕР_4 , розташовані в житловому будинку №2 по вул. Кахи Бендукідзе у м. Києві визнані речовими доказами у кримінальному провадженні №0010178.

В подальшому, 19.11.2018 року ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва на вищевказані машиномісця накладено арешт.

Так, арешт у вказаному кримінальному провадженні накладався з метою збереження речових доказів у кримінальному провадженні, тобто у відповідності до вимог ст. 170 КПК України. Зокрема, згідно п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів. У цьому випадку, відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Вищеописані машиномісця підпадають під критерії статті 98 КПК України та є речовими доказами, тобто матеріальними об`єктами, які можуть бути використані як факт доказу чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження та вони набутті кримінально протиправним шляхом внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Крім цього, самоправство полягає у вчиненні дій всупереч установленому законом порядку, якими завдається шкода інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам та правомірність таких дій може оскаржуватись як юридичною особою, так і фізичною особою, що свідчить про наявність об`єктивної сторони складу злочину у кримінальному провадженні за № 0010178.

Вирішуючи питання про необхідність накладення арешту слідчий суддя враховував, що зазначені машиномісця є речовим доказом, оскільки були об`єктом кримінально протиправних дій, набуті кримінально протиправним шляхом (ст. 356 КК України).
Потреби досудового розслідування виправдовують арешт майна, як втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення збереження речових доказів, а завданням такого арешту є запобігання незаконному заволодінню та можливому подальшому відчуженню машиномісць, а тому потреба у застосуванні такого засобу забезпечення кримінального провадження на даний час не відпала.
Досудове розслідування у вищезазначеному кримінальному провадженні не завершено, на даний час триває збирання доказів в установленому законом порядку з метою встановлення істини у справі та прийняття кінцевого рішення, передбаченого ст. 283 КПК України, у зв`язку із чим скасування арешту може зашкодити його подальшому проведенню.

Також, посилання заявника на те, що ОСОБА_5 є добросовісним набувачем вищевказаних машиномісць не заслуговують на увагу, оскільки в ході проведення досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_6 , який начебто уклав договори купівлі-продажу машиномісць із ОСОБА_5 , проживає в м. Горлівка, Донецької області на тимчасово окупованій території та на час укладення зазначених договорів лінію розмежування не перетинав та не міг фактично бути присутнім під час їх підписання.

Крім того, слід зазначити, що ухвала слідчого судді від 19.11.2018 року була оскаржена в апеляційному порядку та направлена до Київського апеляційного суду для розгляду, що є ще однією підставою для відмови у задоволенні клопотання.
За таких обставин, слідчий суддя не вбачає підстав для скасування накладеного арешту, а тому у задоволенні клопотання слід відмовити.
Керуючись статтями 131, 132, 167, 170-173, 174, 309, 376 КПК України, слідчий суддя,

У Х В А Л И В :

Відмовити в задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 про скасування арешту майна.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1