Справа № 523/9166/18
Провадження №1-кп/523/868/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(повний текст)
22 листопада 2018 року

Суворовський районний суд м.Одеси у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3

потерпілого ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

розглянувши в підготовчому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт від 27.06.2018 року та додані до нього документи за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001705 від 07.04.2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

04.07.2018 року на адресу Суворовського районного суду м.Одеси з Одеської місцевої прокуратури №4 надійшли зазначений обвинувальний акт й додані до нього документи за обвинуваченням ОСОБА_5 , які ухвалою судді від 05.07.2018 року призначені до розгляду в підготовчому судовому засіданні.

Під час підготовчого провадження на адресу суду надійшло клопотання потерпілого ОСОБА_4 про залучення експерта та проведення судово-психологічної експертизи з визначення заподіяної моральної шкоди.

З`ясувавши в підготовчому судовому засіданні позицію прокурора ОСОБА_3 з приводу можливості призначення судового розгляду обвинувального акту та з вирішення клопотання потерпілого ОСОБА_4 , заслухавши з цих же питань думку останнього та обвинуваченого ОСОБА_5 , дослідивши надані до суду відповідні процесуальні документи та заслухавши пояснення деяких учасників провадження, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з п.3 ч.3 ст.314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має повернути прокурору обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу.

Положення ст.291 зазначеного Кодексу встановлюють, що обвинувальний акт складається слідчим, після чого затверджується прокурором, у випадку погодження з ним останнього, а до обвинувального акту, наряду з іншими встановленими законом процесуальними документами, повинні бути додані: цивільний позов, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування; розписка підозрюваного про отримання копії обвинувального акту, копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування.

Відповідно до ст.7 вказаного Кодексу, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження до яких, зокрема, відносяться: верховенство права, законність, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, безпосередність дослідження показань, речей і документів, диспозитивність судового провадження, а згідно зі ст.2 цього Кодексу, завданнями кримінального провадження, наряду із захистом особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, є охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, застосування до них лише належної правової процедури.

Частини 1, 2 ст.9 наведеного Кодексу зобов`язують суд, слідчий суддю, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, іншу службову особу органів державної влади під час кримінального провадження неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, а прокурору, керівнику органу досудового розслідування, слідчому належить всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

За змістом п.13 ч.1 ст.3 зазначеного Кодексу, обвинуваченням є твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленим цим Кодексом, а за ч.2 ст.42 цього Кодексу, обвинуваченим є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього ж Кодексу.

Проте, при направленні на розгляд суду обвинувального акту за обвинуваченням ОСОБА_5 , ані слідчим Суворовського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , ані прокурором Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3 наведені вище вимоги закону дотримані не були, оскільки наданий до суду обвинувальний акт не можна вважати таким, що переданий в порядку ст.291 КПК України, адже до розглядуваного обвинувального акту не додано копії цивільного позову, заявленого під час досудового розслідування та відомості про що до того ж підтверджуються викладеними в цьому акті даними, а також до акту не було додано розписки обвинуваченого про отримання копії поданого під час досудового розслідування цивільного позову, який є в розпорядженні органу досудового розслідування.

Разом із тим, як встановлено під час підготовчого судового засідання з пояснень потерпілого ОСОБА_4 , ним під час досудового розслідування було подано до слідчого два цивільних позову в цьому кримінальному провадженні, що опосередковано підтверджується відомостями, наведеними в розглядуваному обвинувальному акті та у доданому до нього реєстрі матеріалів досудового розслідування.

Втім, з наданих в судовому засіданні пояснень обвинуваченого ОСОБА_5 слідує, що останньому під час досудового розслідування копії цивільних позовів потерпілого ОСОБА_4 слідчим чи прокурором не вручались та розписки про це він не надавав.

Зазначені вище обставини суперечать принципам верховенства права та законності, свідчать про недотримання, при направленні обвинувального акту й додатків до нього до суду, прав обвинуваченого на захист, зокрема з підготовки останнього до захисту від заявленого під час досудового розслідування у кримінальному провадженні цивільного позову, що уявляється складовою права на справедливий судовий розгляд, а також позбавляє суд можливості призначити такий обвинувальний акт та цивільний позов у кримінальному провадженні до судового розгляду, з визначенням його меж в частині вирішення цивільного позову, що за переконанням суду, є неприпустимим.

Наряду з викладеним, аналіз викладених у розглядуваному обвинувальному акті фактичних обставин і формулюванні обвинувачення інкримінованого ОСОБА_5 злочину за ч.1 ст.286 КК України, свідчить про те, що слідчим Суворовського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 та прокурором Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3 проігноровані правові позиції Пленуму Верховного суду України за постановою від 23.12.2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» та практиці Верховного Суду України, викладеної в постановах від 20.11.2014 року (справа №5-18кс14), від 05.11.2015 року (справа №5-218кс15), від 12.10.2017 року (справа №5-253(15)17).

Так, у наведеній практиці Верховного Суду України визначено, що у випадку виникнення дорожньо-транспортної події за участю декількох водіїв, наявність чи відсутність в їхніх діях складу злочину, передбаченого відповідними частинами статті 286 КК України, потребує встановлення причинного зв`язку між діянням (порушенням правил безпеки дорожнього руху) кожного з них та наслідками, що настали, тобто з`ясування ступеню участі (внеску) кожного з них у спричиненні злочинного наслідку.

На таку особливість у правозастосуванні орієнтує і Пленум Верховного Суду України у п.7 Постанови від 23.12.2005 року №14, де роз`яснено, що у випадках, коли передбачені статтею 286 КК суспільно небезпечні наслідки настали через порушення правил безпеки дорожнього руху двома або більше водіями транспортних засобів, суди повинні з`ясовувати характер порушень, які допустив кожен із них, а також чи не було причиною порушення зазначених правил одним водієм їх недодержання іншим і чи мав перший можливість уникнути дорожньо-транспортної події та її наслідків. При цьому треба мати на увазі, що за певних умов виключається кримінальна відповідальність особи, яка порушила правила дорожнього руху вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою, котра керувала транспортним засобом.

Попри те, як слідує з розглядуваного обвинувального акту, викладаючи фактичні обставини та формулювання обвинувачення у інкримінованому ОСОБА_5 злочину, слідчим чи прокурором не зазначено, зокрема на якій (дозволений чи ні) сигнал світлофору рухався інший учасник дорожньо-транспортної події (далі ДТП) водій ОСОБА_7 та з якою швидкістю, чи міг останній уникнути настання ДТП за умови дотримання Правил дорожнього руху (ПДР), а також не визначено де саме на перехресті (на якій його частині) перебував водій мотоциклу потерпілий ОСОБА_4 , сукупність чого свідчить про неконкретність викладених у обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення.

Крім того, суд звертає увагу на те, що в ході підготовчого судового засідання обвинувачений ОСОБА_5 повідомив про недостатнє володіння ним державною мовою та додатково пояснив, що питання володіння ним українською мовою під час досудового розслідування ніким не з`ясовувалось, навіть при врученні відповідних процесуальних документів, складених українською мовою.

Згідно ж з п.4 ч.2 ст.52, ч.1 ст.68 КПК України, обов`язкова участь захисника забезпечується у кримінальному провадженні щодо осіб, які не володіють мовою, якою ведеться кримінальне провадження, а у разі необхідності, у кримінальному провадженні для перекладу пояснень, показань або документів сторони кримінального провадження залучають відповідного перекладача.

Незважаючи на викладені вимоги закону, як слідує з реєстру матеріалів досудового розслідування питання щодо залучення перекладача, а за наведених обставин і щодо призначення захисника в порядку ч.2 ст.52, п.1 ч.1 ст.49 КПК України, у кримінальному провадженні №0001705 від 07.04.2017 року органом досудового розслідування не приймалось.

Наведені вище обставини у контексті Конвенційних приписів та роз`яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.09.2015 року «Про судову практику забезпечення права на захист у кримінальному провадженні» (Розділ 2.4.), обумовлюють висновок суду про несправедливість досудового розслідування та про порушення права обвинуваченого ОСОБА_5 на захист, що тягне неможливість призначення обвинувального акту в цьому кримінальному провадженні до судового розгляду, з огляду на наступне.

За ч.2 ст.8, ч.5 ст.9 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні та кримінальне процесуальне законодавство України застосовуються з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Невід`ємною складовою права на справедливий судовий розгляду кримінального провадження, гарантованого ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є дотримання права особи на захист та на участь перекладача, у випадку не володіння чи недостатнього володіння мовою, якою здійснюється кримінальне провадження.

При розгляді кримінального провадження, учасник якого не володіє чи недостатньо володіє державною мовою, суд повинен враховувати правові позиції ЄСПЛ. Право на безоплатну допомогу перекладача застосовується не лише до усних виступів на судовому розгляді, а й до документальних матеріалів та досудового провадження. Зокрема, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, хто не розуміє мову, яка використовується в суді, або не розмовляє нею, має право на отримання безоплатної допомоги перекладача, що здійснює письмовий і усний переклад усіх тих документів чи заяв у провадженні проти нього, розуміти які йому необхідно або які потрібно оголосити на суді мовою, що там використовується для того, щоб здійснити своє право на справедливий судовий розгляд (п.48 рішення ЄСПЛ від 28.11.1978 року у справі «Лудіке, Белкасем і Коч проти ФРН»).

Однак не можна вважати, що п.3 (е) ст.6 Конвенції вимагає письмового перекладу всіх письмових доказів чи офіційних документів, що є у провадженні. Допомога перекладача має бути такою, щоб забезпечити розуміння підсудним справи проти нього і ведення свого захисту, зокрема завдяки тому, що через перекладача він може висувати на розгляд суду свою версію подій (п.74 рішення ЄСПЛ від 19.12.1989 року «Камазінскі проти Австрії»).

Також, з огляду на необхідність забезпечення реальності та ефективності права, гарантованого п.3 (е) ст.6 Конвенції, обов`язок компетентних органів не обмежується призначенням перекладача, а у випадку попередження їх за конкретних обставин може також розширюватись, включаючи встановлення певного контролю за належною якістю перекладу (пункти 33 і 36 рішення ЄСПЛ від 30.05.1980 року по справі «Артіко проти Італії»).

Опріч наведене, суд також зауважує на тому, що у доданому до розглядуваного обвинувального акту реєстрі матеріалів досудового розслідування, який є невід`ємним додатком до обвинувального акту та підлягає одночасному судовому розгляду з таким актом, вбачається проведення 27.06.2017 року допиту обвинуваченого ОСОБА_5 в якості свідка (п.9 розділу 1), а надалі, 27.06.2018 року останньому повідомлено про підозру та допитано в якості підозрюваного (п.13-15 розділу 1).

Втім, за правовою позицією Верховного Суду України, викладеній в постанові від 09.06.2016 року (справа №5-360кс15), дії слідчого чи прокурора під час досудового розслідування, що спрямовані на отримання у кримінальному провадженні показань від ОСОБА_5 як свідка, якого надалі визнано підозрюваного і як наслідок обвинуваченим, мають визнаватися істотним порушення прав людини і основоположних свобод.

Згідно з вимогами ч.1 ст.18 КПК України, жодна особа не може бути примушена визнавати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення або примушена давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для підозри, обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення, а відповідно до ч.2 цієї статті кожна особа має право не говорити нічого з приводу підозри чи обвинувачення проти неї, у будь-який момент відмовитися відповідати на запитання, а також бути негайно повідомленою про ці права.

Тобто законодавцем заборонено стороні обвинувачення вчиняти дії, спрямовані на примушування будь-якої особи до визнання винуватості або говорити з приводу підозри чи обвинувачення, а вчинення дії всупереч забороні має визнаватися істотним порушення прав людини і основоположних свобод.

Так, п.6 ч.2 ст.87 КПК України передбачено, що суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод діяння з отримання показань від свідка, який надалі буде визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.

Як визначив Верховний Суд України в означеній постанові, зміст наведеної норми права вказує на те, що вона має застосовуватися за умови, коли на час отримання показань від свідка вже існували дані, що його буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим, але всупереч наявності у такої особи права на мовчання та свободи від самовикриття, слідчий чи прокурор вчиняє дії, спрямовані на отримання показань від неї.

Отже, за таких обставин та ураховуючи наведену практику Верховного Суду України, визначені в реєстрі матеріалів досудового розслідування дії органу досудового розслідування з проведення допиту ОСОБА_5 в якості свідка, ураховуючи подальше визнання останнього в цьому ж кримінальному провадженні підозрюваним і як наслідок - обвинуваченим, ще на стадії підготовчого провадження викликають у суду небезпідставні сумніви в дотриманні під час досудового розслідування прав і основоположних свобод зазначеної особи.

Викладені вище обставини невідповідності обвинувального акту від 27.06.2018 року за обвинуваченням ОСОБА_5 вимогам ч.ч.2, 4 ст.291 КПК України, у контексті приписів ст.ст.2-3, 7-9, 18, 20, 23, 49, 52, 68, 87, 109-110, 283 цього ж Кодексу, за своєю сукупністю, визнаються судом істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які фактично нівелюють принципи верховенства права та законності, ставлять під сумнів дотримання під час досудового розслідування права на захист та справедливість цього кримінального провадження, сукупність чого унеможливлює призначення до судового розгляду означеного обвинувального акту, а відтак єдиним можливим й законним судовим рішенням, уявляється повернення зазначеного акту прокурору Одеської місцевої прокуратури №4, для усунення протягом розумного строку виявлених судом недоліків, із залишенням клопотання потерпілого ОСОБА_4 без задоволення у зв`язку з передчасністю його подання.

Керуючись ст.ст.2-3, 7-9, 18, 20, 23, 49, 52, 68, 87, 109-110, 291, 293, 314, 369-372, ч.2 ст.376 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання потерпілого ОСОБА_4 від 09.10.2018 року про залучення експерта та проведення судово-психологічної експертизи щодо визначення заподіяної моральної шкоди, - залишити без задоволення, у зв`язку з передчасністю його подання.

Обвинувальний акт від 27.06.2018 року та додані до нього документи у кримінальному провадження №0001705, внесеному до ЄРДР 07.04.2017 року, за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, - повернути прокурору Одеської місцевої прокуратури №4, для усунення в розумні строки виявлених судом порушень вимог КПК України, викладених у мотивувальній частині ухвали.

Копії ухвали направити для виконання прокурору Одеської місцевої прокуратури №4, а також надати для відома іншим заінтересованим особам.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження та подання апеляції через Суворовський районний суд міста Одеси до Судової палати по кримінальних справах Апеляційного суду Одеської області, протягом 7 днів з дня проголошення.

Суддя: