Провадження № 1-в/331/112/2018
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«05» грудня 2018 року Жовтневий районний суд м. Запоріжжя в складі:

Головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі судового засідання ОСОБА_2

за участю: прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

засудженого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі клопотання засудженого ОСОБА_5 про заміну покарання у вигляд довічного позбавлення волі більш м`яким строком на 15 років позбавлення волі,

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Запоріжжя надійшло клопотання засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про заміну йому покарання у вигляд довічного позбавлення волі більш м`яким строком на 15 років позбавлення волі.

Клопотання обґрунтоване тим, що вироком Апеляційного суду Запорізької області від 19.04.2002 року його засудженого за вчинення злочинів, передбачених ст. 93 п.п. а, і, ч. 2 ст. 86, ч. 2 ст. 215, ч. 1 ст. 101 КК України (в редакції 1960 року) за ч. 2 ст. 185 КК України (в редакції 2001 року) та призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Ухвалою судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 26.12.2002 року вирок від 19.04.2002 року залишено без змін. У вказаному клопотанні засудженим ставиться питання про застосування до нього положень Конвенції з прав людини та практики Європейського суду з прав людини, що пом`якшують покарання та іншим чином поліпшують становище особи засудженого, пом`якшення кримінальної відповідальності за скоєння злочину, передбаченого ст. 93 КК України (в редакції 1960 року) в частині зменшення призначеного покарання у вигляді довічного позбавлення волі на покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк, що не перевищує 15 років.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_5 клопотання підтримав в повному обсязі за викладеними вище мотивами та обґрунтуванням, просив його задовольнити.

Захисник засудженого адвокат ОСОБА_4 підтримав позицію свого підзахисного, наполягав на задоволенні клпотання.

Прокурор заперечувала проти задоволення вказаного клопотання, посилаючись на його необґрунтованістю.

Заслухавши доводи засудженого, його захисника, думку прокурора, дослідивши матеріали провадження, суд дійшов наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів даного провадження, вироком колегії суддів судової палати про кримінальним справам апеляційного суду Запорізької області від 19 квітня 2002 року ОСОБА_5 засуджений за вчинення злочинів, передбачених п.п. а, і ст. 93, ч. 2 ст. 86, ч. 1 ст. 101, ч. 2 ст. 215 КК України (в редакції 1960 року) та ч. 2 ст. 185 КК України (в редакції 2001 року) до покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Ухвалою колегії суддів палати Верховного Суду України по кримінальним справам від 26 грудня 2002 року вирок апеляційного суду Запорізької області від 19.04.2002 року відносно ОСОБА_5 залишений без змін.

Відповідно до положень п. 1 ч. 2 ст. 539 КПК України клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктом 3 частини першої статті 537 цього Кодексу.

Згідно інформації, яка міститься в матеріалах даного провадження, ОСОБА_5 утримується в ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» у зв`язку із розглядом апеляційної скарги (а.п. 16, 24).

Таким чином, ОСОБА_5 знаходячись в ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» фактично відбуває там покарання за вироком Апеляційного суду Запорізької області від 19.04.2002 року.

За таких обставин клопотання ОСОБА_5 може розглядатись Жовтневим районним судом м. Запоріжжя.

При цьому, суд зазначає, що засуджений ОСОБА_5 , звертаючись до суду з вказаним клопотанням, не врахував положення ч. 1 ст. 74 КК України, згідно якої, звільнення засудженого від покарання або подальшого його відбування, заміна більш м`яким, а також пом`якшення призначеного покарання, крім звільнення від покарання або пом`якшення покарання на підставі закону України про амністію чи акта про помилування, може застосовуватися тільки судом у випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 87 КК України помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи.

Згідно до ч. 2 ст. 87 КК України Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Згідно п. 2 Положення про порядок здійснення помилування, затвердженого Указом Президента Україна від 21.04.2015 року № 223/2015 року, помилування засуджених здійснюється у виді: заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років; повного або часткового звільнення від основного і додаткового покарань.

Згідно п. 6 Положення про порядок здійснення помилування, затвердженого Указом Президента Україна від 21.04.2015 року № 223/2015 року, клопотання про помилування особою, засудженою судом України, яка відбуває покарання в Україні, або засудженою судом іноземної держави і переданою для відбування покарання в Україну без умови про незастосування помилування, подається через адміністрацію установи виконання покарань або іншого органу, що здійснює виконання кримінальних покарань. Адміністрація в установленому порядку невідкладно реєструє клопотання і протягом п`ятнадцяти днів з дня подання направляє його до Адміністрації Президента України разом із копіями вироку, ухвалами і постановами суду, характеристикою про поведінку особи із викладеною письмово думкою адміністрації і, як правило, спостережної комісії або служби у справах дітей про доцільність помилування, а також іншими документами і даними, що мають значення для розгляду питання про застосування помилування.

Аналізуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що всі питання, які пов`язані з пом`якшенням покарання у вигляді довічного позбавлення волі визначаються в порядку передбаченому ст. 106 п. 27 Конституції України, Положенням про порядок здійснення помилування затвердженим Указом Президента Україна від 21.04.2015 року № 223/2015 та вирішуються Президентом України.

Таким чином, чинне законодавство України надає особам, засудженим до довічного позбавлення волі, можливість звільнення за певних обставин. Такою можливістю вправі скористатися ОСОБА_5 .

При цьому доводи засудженого про те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що ув`язнення, яке не передбачає кінцевої конкретної дати, не дає можливості бути умовно-достроково звільненим є порушенням ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є переконливими для суду.
Так, за змістом рішення ЄСПЛ від 9 липня 2013 року у справі «Вінтер та інші проти Обєднаного Королівства (Великобританія)», Велика Палата Європейського суду з прав людини у справі Вінтера постановила, що відсутність в законодавстві Англії і Уельсу ефективного механізму реалізації можливості помилування або перегляду рішення суду про призначення міри покарання у вигляді довічного тюремного ув`язнення, з врахуванням прогресу ув`язненого на дорозі соціальної реабілітації, є порушенням прав засуджених і статті 3 Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод.
У справі «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20 травня 2014 року Європейський суд з прав людини у своєму рішенні висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення. Для належного виконання цього рішення держава - відповідач повинна провести реформи переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов.
Водночас, у рішенні «Ласло Магьяр проти Угорщини» Європейський суд з прав людини зазначив, що встановлення судом порушення вимог ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у даній справі не є підставою для звільнення засудженого від відбування покарання. Судом також не визначено, чи повинне дострокове звільнення від відбування покарання бути правом особи, чи має відноситися до сфери дискреції. Вказане питання має бути вирішено державою-відповідачем відповідно до кримінального законодавства країни.
Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність передбачених законодавством України та практикою Європейського суду з прав людини підстав для заміни засудженому покарання у виді довічного позбавлення волі іншим більш м`яким покаранням.
Враховуючи вищевикладене, клопотання засудженого ОСОБА_5 про заміну покарання у вигляд довічного позбавлення волі більш м`яким строком на 15 років позбавлення волі задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись, ст. 106 п. 27 Конституції України, Положенням про порядок здійснення помилування затвердженим Указом Президента Україна від 21.04.2015 року № 223/2015, ст. ст. 74, 87 КК України, ст. 539 КПК України,

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про заміну покарання у вигляд довічного позбавлення волі більш м`яким строком на 15 років позбавлення волі - відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі через Жовтневий районний суд м. Запоріжжя апеляційної скарги протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1