Постанова
Іменем України
18 лютого 2019 року

м. Київ
справа № 592/1964/14-к
провадження № 51-1302 зпв 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
ОСОБА_10 , ОСОБА_11
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_12 ,
прокурора ОСОБА_13 ,
захисника ОСОБА_14
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000106 за обвинуваченням
ОСОБА_15 , громадянина України, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Суми, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.368 КК України,
за заявою засудженого ОСОБА_15 про перегляд вироку Ковпаківського районного суду міста Суми від 22 липня 2014 року, ухвали Апеляційного суду Сумської області від 27 жовтня 2014 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 січня 2015 року щодо нього.
Суть питання і встановлені судом обставини
Вироком Ковпаківського районного суду міста Суми від 22 липня 2014 року ОСОБА_15 засуджено за ч.4 ст.368 КК України із застосуванням ст.69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців із позбавленням права обіймати посади в митних органах Міністерства доходів і зборів України на строк 2 роки та з конфіскацією майна, крім житла.
Апеляційний суд Сумської області ухвалою від 27 жовтня 2014 року вирок змінив: виключив кваліфікуючу ознаку вчинення злочину повторно та перекваліфікував дії ОСОБА_15 із ч.4 ст.368 КК України (в редакції від 18 квітня 2013 року) на ч.2 ст.368 КК України (в редакції від 18 квітня 2013 року) і призначив за цим законом покарання із застосуванням ст.69 КК України 1 рік 6 місяців позбавлення волі із позбавленням права обіймати посади, пов`язані зі здійсненням владних повноважень у правоохоронних органах, на строк 2 роки, а в решті вирок залишив без зміни.
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах від 15 січня 2015 року судові рішення щодо ОСОБА_15 залишив без зміни.
ОСОБА_15 визнано винуватим в одержанні ним як службовою особою неправомірної вигоди для себе чи третьої особи за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням службового становища, а саме в тому, що він, обіймаючи посаду головного інспектора митного поста «Суми-Центральний» Сумської митниці Міністерства доходів і зборів України, 29 серпня 2013 року одержав від ОСОБА_16 5000 грн. неправомірної вигоди за швидке митне оформлення ввезених в Україну двох вантажних автомобілів марки «Опель Віваро» і «Фольксваген Кадді» та за невчинення перешкод у здійсненні їх митного оформлення.
Ухвалою колегії суддів Верховного Суду України від 7 вересня 2017 року відкрито провадження за заявою засудженого ОСОБА_15 про перегляд судових рішень щодо нього.
Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року , що набрав чинності 15 грудня 2017 року, внесено зміни до Кримінального процесуального кодексу України та визначено, що судом касаційної інстанції є Верховний Суд.
На виконання пунктів 1, 6 параграфу 3 розділу 4 цього Закону справу за заявою засудженого ОСОБА_15 про перегляд судових рішень щодо нього передано для розгляду до Касаційного кримінального суду Верховного Суду. За наведеними положеннями Закону справу має бути розглянуто за правилами, що діяли до набрання чинності цим Законом.
Вимоги заяви і узагальнені доводи особи, яка її подала
У заяві засуджений ОСОБА_15 просить скасувати вищезазначені судові рішення щодо нього з підстави, передбаченої п.2 ч.1 ст.445 КПК України у редакції Закону від 12 лютого 2015 року № 192-VII, посилаючись на неоднакове застосування касаційним судом норми права, передбаченої п.1 ч.1 ст.438 КПК України.
Зазначає, що касаційний суд безпідставно не визнав істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства те, що в основу обвинувального вироку суд поклав недопустимі докази, отримані в результаті проведення негласних слідчих (розшукових) дій без відповідних дозволів слідчого судді та рішення прокурора про проведення контролю за вчиненням злочину.
На підтвердження неоднакового застосування наведеної норми права, а також на обґрунтування того, що засуджений звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд в межах процесуального строку на оскарження, до заяви долучено копії ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня, 22 червня та 4 липня 2017 року.
Зауважує, що раніше Верховним Судом України вже сформульована позиція, у тому числі у даному кримінальному провадженні (постанова від 24 грудня 2015 року №5-126кс15), згідно з якою нові підстави перегляду судових рішень касаційної інстанції, запроваджені Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, можуть застосовуватись лише до ухвал суду касаційної інстанції, постановлених 28 березня 2015 року і пізніше. З таким висновком ОСОБА_15 не погоджується і вважає, що ухвали касаційного суду, зокрема ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 січня 2015 року, підлягають перегляду за п.2 ч.1 ст.445 КПК України у редакції Закону від 12 лютого 2015 року № 192-VII.
Позиції інших учасників судового провадження
Захисник ОСОБА_14 просила задовольнити заяву засудженого ОСОБА_15 з викладених в ній підстав.
Прокурор ОСОБА_13 вважала, що підстави для задоволення заяви ОСОБА_15 про перегляд судових рішень щодо нього відсутні.
Мотиви суду
Згідно зі статтею 444 КПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у кримінальних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.
У заяві засуджений ОСОБА_15 порушує питання про те, що Верховний Суд України в порядку, встановленому главою 33 КПК України, має зіставити і порівняти висновки суду касаційної інстанції про застосування норми права, передбаченої КПК, в оспореному рішенні, з висновками про застосування тієї самої норми права у рішеннях, наданих для порівняння.
Однак у цьому кримінальному провадженні Суд процесуально позбавлений можливості переглянути оскаржуване рішення суду касаційної інстанції від 15 січня 2015 року з підстав, передбачених пунктом 2 частини 1 статті 445 КПК України у редакції Закону № 192-VIII від 12 лютого 2015 року, та дати свій висновок з порушеного у заяві питання, з огляду на таке.
Згідно із загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплено в частині 1 статті 58 Конституції України, відповідно до якої дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності й припиняється з утратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали чи мали місце (офіційне тлумачення цього конституційного положення наведено в Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99).
Водночас Конституція України в статті 58 допускає зворотну дію законів у часі, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Формою реалізації частини 1 статті 58 Конституції України є положення частини 1 статті 5 КПК України, яка регулює дію норм кримінального процесуального закону в часі та згідно з якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається відповідно до положень цього Кодексу, чинних на момент початку виконання дії або прийняття такого рішення. На відміну від кримінального (матеріального) закону, чинний кримінальний процесуальний закон не має зворотної дії навіть у тих випадках, коли його правила є більш сприятливі для учасників кримінального провадження. Повернення процесу (процесуальних дій) неможливе.
Законом України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд», який набрав чинності з 28 березня 2015 року, частина 1 статті 445 КПК України була доповнена пунктом 2, а отже, згаданий пункт за загальним правилом підлягає застосуванню з дати набрання чинності. Тобто з підстав, указаних у цьому пункті, можуть бути переглянуті ухвали суду касаційної інстанції, постановлені 28 березня 2015 року й пізніше.
Таке правозастосування узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.
Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи (див. справи «Брумареску проти Румунії», «Пономарьов проти України», «Христов проти України»).
Слід зауважити, що правовий висновок про те, що пункт 2 статті 445 КПК України у редакції Закону № 192-VІІІ підлягає застосуванню з дати набрання цим Законом чинності й предметом перегляду Верховного Суду України із зазначеної підстави можуть бути лише ухвали суду касаційної інстанції, постановлені 28 березня 2015 року і пізніше, має усталений характер та викладений у ряді постанов Верховного Суду України (№ 5-205кс15 від 17 грудня 2015 року, 5-187кс15 від 17 грудня 2015 року, 5-112кс15 від 17 грудня 2015 року, 5-184кс15 від 17 грудня 2015 року, 5-125кс15 від 17 грудня 2015 року, 5-41кс15 від 10 грудня 2015 року, 5-137кс15 від 21 квітня 2016 року, 5-475кс(15)16 від 25 травня 2017 року).
Більш того, оскаржувані засудженим ОСОБА_15 у даному кримінальному провадженні судові рішення попередньо вже були предметом перегляду Верховного Суду України й у ході розгляду заяви адвоката ОСОБА_17 в інтересах засудженого ОСОБА_15 у постанові Верховного Суду України від 24 грудня 2015 року № 5-126кс(15)15 сформульовано аналогічний правовий висновок, згідно з яким зазначені судові рішення не можуть бути предметом перегляду Верховним Судом України з підстави, передбаченої пунктом 2 частини 1 статті 445 КПК України у редакції Закону від 12 лютого 2015 року № 192-VII.
Незважаючи на це та попри свою обізнаність із зазначеним правовим висновком, засуджений у заяві до Верховного Суду України стверджує про невідповідність такої судової практики, на його думку, чинному законодавству, що підтверджується висловленням окремих думок з цього приводу суддями Верховного Суду України.
Наведене свідчить, що окрім аргументів про перегляд Верховним Судом України судових рішень щодо ОСОБА_15 з підстави, передбаченої пунктом 2 частини 1 статті 445 КПК України у редакції Закону від 12 лютого 2015 року № 192-VII, що не є предметом перегляду, засуджений одночасно висловлює незгоду із постановою Верховного Суду України від 24 грудня 2015 року № 5-126кс(15)15, що також, відповідно до частини 3 статті 454 КПК України у редакції Закону від 12 лютого 2015 року № 192-VII, не може бути предметом перегляду інакше, як з підстави, передбаченої пунктом 4 частини 1 статті 445 КПК України.
Також колегія суддів звертає увагу на те, що за змістом частини 1 статті 458 КПК України у редакції Закону від 12 лютого 2015 року № 192-VII висновок щодо застосування норми права, який є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують її у своїй діяльності, викладається у постанові Верховного Суду України, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1, 2 статті 445 КПК України.
Натомість окрема думка судді не є судовим рішенням, в якому викладається правовий висновок, а тому не має прецедентного значення і, відповідно до частини 3 статті 375 КПК України, є лише правом кожного судді із колегії суддів викласти письмово окрему думку, яка не оголошується в судовому засіданні, а приєднується до матеріалів провадження і є відкритою для ознайомлення.
Отже, оскаржені судові рішення щодо ОСОБА_15 не можуть бути предметом перегляду на підставі неоднакового правозастосування, яке передбачено пунктом 2 частини 1 статті 445 КПК України, оскільки були постановлені до набрання чинності Законом від 12 лютого 2015 року № 192-VІІІ, яким запроваджено зазначену підставу для перегляду.
З огляду на викладене, заява ОСОБА_15 задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 453, 454, 455, 456 КПК України в редакції Закону від 12 лютого 2015 року № 192-VII, пунктом 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ, Верховний Суд
у х в а л и в:
Відмовити у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_15 про перегляд судових рішень щодо нього.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Головуючий
ОСОБА_18
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

ОСОБА_9 ОСОБА_5 ОСОБА_6

ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_10

ОСОБА_11