У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 183/4803/18

№ 1-кс/183/635/19

15 березня 2019 року м. Новомосковськ

Слідчий суддя Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 , розглянувши клопотання слідчого Новомосковського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_2 , погоджене прокурором Новомосковської місцевої прокуратури ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР 18.10.2017 року за № 0003376 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

До Новомосковського міськрайонного суду в порядку ст.. 170 КПК України надійшло клопотання слідчого Новомосковського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_2 , погоджене прокурором Новомосковської місцевої прокуратури ОСОБА_3 про арешт майна. В обґрунтування свого клопотання слідчий зазначив, що досудовим розслідування встановлено, що в вересні 2014 року невідома особа шахрайським шляхом заволоділа частиною земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 , чим спричинила останній матеріальну шкоду.

В ході досудового розслідування встановлено, що 23 рудня 1993 року рішенням 17 сесії 21 скликання Орлівщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області визначено право власності на земельну ділянку, площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 . У технічному паспорті на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 мається чіткий план земельної ділянки.

В 2008 році від працівників Держкомзему Новомосковського району Дніпропетровської області ОСОБА_4 дізналася, що її сусідка ОСОБА_5 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 приватизує свою земельну ділянку, до якої також включено 0,05295329 га земельної ділянки ОСОБА_4 . Так як на підставі рішення сільського голови від 17.10.2008 року та від 06.02.2009 року надано та визнано право приватної власності за нею на земельну ділянку площею 0,22 га. Але потім вказане рішення було скасоване рішенням №124-25/У від 20.11.2009 року.

Після цього ОСОБА_4 звернулась до Головного управління Держземагентсва у Дніпропетровській області, про те що б їй не видавали державний акт на земельну ділянку, так як вона не погоджувала їй межі земельної ділянки, у зв`язку з чим що реєстрація права власності не була проведена.

З 2010 року ОСОБА_4 почала оформлювати право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , але, оскільки ОСОБА_5 не погодила їй межі земельної ділянки, остання вимушена була звернутись до суду про підтвердження права власності і погодження меж. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. А в 2015 році з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме їй стало відомо, що 15.09.2014 року реєстратором реєстраційної служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області ОСОБА_6 здійснено реєстрацію права власності на земельну ділянку, площею 0,22 га за кадастровим номером :02:003:0440, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на ОСОБА_5 , яка вже на той час померла. До вказаної земельної ділянки включені 0,05295329 га ОСОБА_4 . Після чого, 27.05.2015 року право на спадщину за законом на вказану земельну ділянку отримує її донька ОСОБА_7 .

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 32 право власності на земельну ділянку за кадастровим номером :02:003:0440, площею 0,2 га зареєстровано в Мар`янівській сільській раді Новомосковського району Дніпропетровської області 17.09.2014 року за ОСОБА_5 , підставою виникнення права власності зазначено розпорядження голови Новомосковської райдержадміністрації від 17.09.2014 року.

Відповідно до ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України право власності,
а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка проводиться відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.
Відповідно до вимог ст. 98 Кримінального процесуального кодексу України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
15.02.2019 року земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,22 га, та якій присвоєно кадастровий номер :02:003:0440, визнано речовим доказом по даному кримінальному провадженню.
Відповідно до вимог ст. 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.
При зайнятті земельної ділянки за відсутності відповідного рішення про її передачу у власність, або надання у користування (оренду) та за відсутності вчиненого правочину щодо неї, у особи яка засіяла таку земельну ділянку, не виникає право власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену продукцію на вказаній земельній ділянці.
Крім того, відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 16.04.2004 року, відповідно до статей 90, 95, 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки повертаються їх власникам або землекористувачам з передачею останнім незібраного врожаю без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.
Враховуючи викладене, виникла необхідність забезпечити збереження речових доказів у кримінальному провадженні земельної ділянки до прийняття остаточного рішення у кримінальному провадженні.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні. Арешт майна допускається з метою забезпечення, зокрема, для збереження речових доказів.
У випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч. 1 ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно ч. 2 ст. 9 КПК України прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

В судове засідання слідчий ОСОБА_2 та прокурор ОСОБА_3 не з`явилися, про дату та час розгляду клопотання були повідомлені належним чином. Слідчий суддя вважає, що їх неявка не перешкоджає розгляду клопотання.

Розглянувши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя дійшла до висновків.

Згідно ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому КПК України порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

У відповідності з ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності з п. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною 1 ст. 173 КПК України передбачено, що слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

У відповідності з ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати, в тому числі:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Слідчий судді, дослідивши надані прокурором докази, а також проаналізувавши наведені аргументи щодо необхідності накладення арешту на речові докази, вважає, що підстав, зазначених у клопотанні, воно є необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 110, 170, 171, 172, 173 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИЛА:

Відмовити в задоволенні клопотання слідчого Новомосковського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_2 , погоджене прокурором Новомосковської місцевої прокуратури ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР 18.10.2017 року за № 0003376 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

На ухвалу може бути подано апеляційна скарга безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 5 днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1