Провадження: 1-в/484/34/19
Справа: 484/4294/15-к
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2018 року Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

представника МРВ філії Державної установи "Центр пробації" - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Первомайська подання начальника Первомайського МРВ філії Державної установи "Центр пробації" в Миколаївській області ОСОБА_4 про звільнення від покарання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Новосілка Голованівського району Кіровоградської області, українця, громадянина України, не працюючого, не одруженого, освіта середня , зареєстрованого в АДРЕСА_1 , проживаючого по АДРЕСА_2 , засудженого 26.11.2015 року Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області за ч.2,ч.3 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі, звільнений від відбування покарання на підставі ст. 75 КК україни з іспитовим строком на 3 роки, з покладенням обов`язків , передбачених ст. 76 КК України,

встановив :

За вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26.11.2015 року ОСОБА_5 засуджено за ч.ч. 2,3 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі, звільнений від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком на 3 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

В судовому засіданні начальник Первомайського МРВ філії Державної установи "Центр пробації" в Миколаївській області ОСОБА_4 подання підтримав та просив задовольнити. Пояснив, що за період іспитового сроку ОСОБА_5 не вчинено іншого кримінального правопорушення, покладені на нього обов`язки за вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26.11.2015 року останній виконував належним чином. В зв`язку із закінченням іспитового строку ОСОБА_5 підлягає звільненню від відбування покарання з випробуванням.

Прокурор проти задоволення клопотання заперечував. Вважав, що засуджений належним чином не виконував покладені на нього вироком суду обов`язки, а тому відсутні підстави для звільнення його від призначеного покарання з випробуванням після закінчення іспитового строку. Крім того, прокурор зазначив, що на теперішній час ОСОБА_5 обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушень, передбачений ч.3 ст. 185, ч.3 ст. 186 , ч.3 ст. 187 КК України, кримінальна справа перебуває в провадженні Кіровського районного суду Кіровограської області у судді ОСОБА_6 .

Засуджений в судове засідання не з`явився.

Відповідно до п.9 ч.1 ст.537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про звільнення від призначеного покарання з випробовуванням після закінчення іспитового строку.

В ч.1 ст.539 КПК України визначено, що питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст.78 КК України після закінчення іспитового строку засуджений, який виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового злочину, звільняється судом від призначеного йому покарання.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 засуджений за вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26.11.2015 року за ч.ч. 2,3 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі, звільнений від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком на 3 роки, з покладенням обов`язків , передбачених ст. 76 КК України.

Із листа Кіровського районного суду Кіровоградської обалсті вбачається, що в провадженні даного суду перебуває кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 185, ч.3 ст. 186 , ч.3 ст. 187 КК України. Станом на 28.02.2019 ркоу вироку у даній справі не ухвалено.

Наведені вище обставини можуть свідчити про наявність підстав вважати, що ОСОБА_5 порушив умови звільнення від відбування покарання з випробуванням, однак вказані обставини можуть бути встановлені виключно обвинувальним вироком суду, ухваленим за результатами судового розгляду кримінального провадження.

Так, згідно ст.8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст. 7 КПК України, форма та зміст кримінального провадження має відповідати загальним засадам, до яких, зокрема, відноситься верховенство права, законність, рівність перед законом і судом. Аналогічні принципи закріплено в положеннях Конституції України.

Одним із елементів принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який ЄСПЛ відносить до загальних принципів європейського права.

Як зазначено в доповіді Європейської Комісії за демократію через право (Венеціанська комісія), щодо верховенства права, правова визначеність вимагає, щоб правові норми були чіткими й точними, спрямованими на те, щоб забезпечити постійну прогнозованість ситуацій та правовідносин, що виникають; держава зобов`язана застосовувати закони прогнозованим і послідовним чином; прогнозованість означає, що закон за можливості має бути оголошений заздалегідь і бути передбачуваним щодо його наслідків.

ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово звертав увагу на необхідність дотримання принципу правової визначеності. Зокрема, наприклад, у рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Новік проти України» цей Суд зазначив, що «коли йдеться про позбавлення свободи, надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога «якості закону» у розумінні п. 1 ст. 5 Конвенції означає, що коли національний закон передбачає можливість позбавлення свободи, такий закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля».

Крім того, значущість принципу правової визначеності підтверджується практикою Конституційного Суду України. Так, у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 цей суд наголосив на тому, що «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до свавілля» (абзац 2 п.п. 5.4 п. 5 мотивувальної частини). Тобто невизначеність, нечіткість правової норми призводить до її неоднакового розуміння та тлумачення, що у практичній площині призводить до різного застосування. Така неврегульованість чи відсутність визначеності в діяльності органів державної влади щодо особи, зокрема забезпечення, додержання чи реалізації прав і свобод людини і громадянина, може мати негативні наслідки і призвести до свавілля.

Також у Рішенні від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010 Конституційний Суд України звернув увагу на правову визначеність як елемент верховенства права: «Одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинно базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки» (абзац 3 п.п. 3.1 п. 3 мотивувальної частини). Так, Конституційний Суд України наголосив на тому, що правовій визначеності відповідатиме встановлення обмежень основних прав людини і громадянина лише за умови забезпечення зрозумілих і передбачуваних для особи наслідків застосування правових норм.

Отже, принцип правової визначеності висуває певні вимоги не тільки до нормативно - правових актів, але й до практики їх застосування. Відповідно до нього суди при здійсненні правосуддя повинні однаково застосовувати відповідні норми права за однакових фактичних умов в аналогічних справах, оскільки за інших умов суди можуть прийняти такі рішення, зміст яких не очікувався жодною з сторін, а це і є правовим свавіллям, що суперечить конституційним принципам верховенства права та правової держави.

Крім того, відповідно до вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року справи про цивільні права та обовязки осіб, а також справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту. А відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що той факт, щов провадженні даного суду перебуває кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 185, ч.3 ст. 186 , ч.3 ст. 187 КК України, розгляд якої наразі не завершено, не може слугувати підставою для відмови у звільненні засудженого від відбування покарання з випробуванням, оскільки беззаперечно потягне за собою негативні наслідки в сфері забезпечення, додержання та реалізації прав і свобод людини і громадянина.

Керуючись ст. ст.537, 539 КПК України, -

ухвалив:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 26.11.2015 року за ч.ч.2,3 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України звільнити від відбування покарання в зв`язку із закінченням строку випробування.

На ухвалу може бути подана апеляція протягом семи діб до Миколаївського апеляційного суду через Первомайський міськрайонний суд з дня її оголошення.

С У Д Д Я