КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-кп/824/710/2019 Суддя у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія ч. 1 ст. 125 КК України Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарях ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду

м. Києва від 29 січня 2018 року у кримінальному провадженні № 0008143 щодо обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в

м. Черкаси, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

за участю: прокурорів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

ОСОБА_11

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 29 січня 2018 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, в сумі 850 грн.

Цим же вироком ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст. 49 КК України.

Цивільний позов ОСОБА_12 до ОСОБА_8 про стягнення матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду.

Суд у вироку визнав доведеним, що ОСОБА_8 умисно завдав ОСОБА_12 легкі тілесні ушкодження за таких обставин.

11.07.2015 приблизно о 21 годині 50 хвилин, будучи не офіційно працевлаштований водієм таксі та здійснюючи перевезення пасажирів на власному транспортному засобі марки «Hyunday Tucson», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_8 отримав замовлення на здійснення перевезення пасажирів ОСОБА_12 та ОСОБА_13 з ресторану «Чача», що за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 11 до будинку № 70 по вул. Артема в м. Києві.

ОСОБА_8 11.07.2015 приблизно о 22 годині 05 хвилин прибув за адресою замовлення, а саме до приміщення вищевказаного ресторану, де до нього в автомобіль сіли ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . Під час поїздки між ОСОБА_8 та ОСОБА_12 виник словесний конфлікт у зв`язку з відмовою водія змінювати адресу поїздки. Під час перебування біля будинку АДРЕСА_3 приблизно о 22 годині 20 хвилин словесний конфлікт між ними продовжився, в ході якого у ОСОБА_8 виник злочинний умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_12 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_8 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, почав руками виштовхувати з переднього пасажирського сидіння потерпілу. В результаті злочинних дій ОСОБА_8 . ОСОБА_12 опинилась в положенні лежачи на асфальтному покритті проїжджої частини, на правому боку, однак її ліва нога стопою зачепилась за внутрішню деталь кузова.

ОСОБА_8 достовірно знаючи про те, що ОСОБА_12 не звільнила ліву ногу, з метою заподіяння їй легких тілесних ушкоджень, привів автомобіль у рух і протягнув по асфальтному покритті проїжджої частини потерпілу у вищевказаному положенні приблизно 50 см, після чого остання самостійно звільнила ногу.

Згідно висновку експерта №1993 від 22.09.2015 ОСОБА_12 в результаті злочинних дій ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження у вигляді: синців: в ділянці правового ліктьового суглобу з переходом у верхню третину задньо-бокових поверхонь передпліччя; на передній поверхні лівого колінного суглоба; на передньо-внутрішній поверхні правого колінного суглобу, на лівій гомілці; саден: на передній поверхні лівого колінного суглобу, на лівій гомілці, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 29 січня 2018 року скасувати, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 закрити на підставі п. 1 або п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

За доводами захисника суд безпідставно поклав в основу своїх висновків показання потерпілої ОСОБА_12 , які суперечать іншим доказам у справі, в тому числі і висновку судово-медичної експертизи та взагалі спростовуються висновком спеціаліста № 29/17 від 24.01.2017, за змістом якого тілесні ушкодження, виявлені у ОСОБА_12 , не відповідають даті події 11 липня 2015 року, а були отримані раніше, до того ж у своєму комплексі не могли утворитися при випадінні з переднього пасажирського місця легкового автомобіля з наступним волочінням. Що стосується показань свідка ОСОБА_14 , то захисник вважає їх також неправдивими, оскільки свідок надала в суді показання про події, які вона з того місця, де як вона ж повідомила, перебувала, не могла їх побачити внаслідок значної відстані та неосвітленості місцевості.

Крім того, як зазначає апелянт, суд першої інстанції, не усунувши під час судового розгляду істотні суперечності між показаннями потерпілої, свідка та обвинуваченого, допустив неповноту судового розгляду, оскільки безпідставно відхилив клопотання сторони захисту про проведення в провадженні комплексної судово-медичної експертизи для встановлення механізму отримання потерпілою тілесних ушкоджень, а поясненням допитаного в суді спеціаліста, судово-медичного експерта ОСОБА_15 взагалі не дав ніякої оцінки, між тим спеціаліст в судовому засіданні пояснила, що виявлені у ОСОБА_12 тілесні ушкодження не могли утворитися за тих обставин, на які вона посилається у своїх показаннях. Отже, суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, та незаконно ухвалив обвинувальний вирок.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та захисника, які просили скасувати вирок суду першої інстанції та закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, заперечення прокурора щодо доводів апеляційної скарги та апеляційного прохання, частково дослідивши за клопотанням сторони захисту докази у провадженні, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга захисника підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

При цьому, положеннями ст. 94 КПК України встановлено обов`язок суду за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

В силу ч. 3 ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Отже, при вирішенні питання про вину обвинуваченої особи, не можна виходити з припущень, а лише з належних доказів, які підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, за умов усунення всіх суперечностей, що мають місце та відсутності будь-яких сумнівів у тому, що вина обвинуваченої особи доведена.

При перевірці матеріалів кримінального провадження колегією суддів установлено, що оскаржуваний вирок суду першої інстанції цим вимогам не відповідає, висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, за обставин указаних судом у вироку, суперечать фактичним обставинам кримінального провадження, не ґрунтуються на тих доказах, які були досліджені в суді, при цьому суд безпідставно не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки.

Згідно з положеннями ст. 368 КПК України, суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити, зокрема, питання чи містить діяння, у якому обвинувачується особа, склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Відповідно до диспозиції ст. 125 КК України об`єктивна сторона передбаченого нею кримінального правопорушення полягає в умисному заподіянні легкого тілесного ушкодження. Суб`єктивна сторона цього кримінального правопорушення характеризується тільки умисною формою вини.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, органом досудового слідства, виходячи із заяви потерпілої, ОСОБА_16 висунуто обвинувачення в тому, що він 11.07.2017 приблизно о 22 годині 20 хвилин, під час перевезення на власному транспортному засобі пасажирів ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, почав руками виштовхувати з переднього пасажирського сидіння ОСОБА_12 , внаслідок чого вона опинилась в положенні лежачи на асфальтному покритті проїжджої частини, на правому боку, однак її ліва нога стопою зачепилась за внутрішню деталь кузова. Але ОСОБА_8 достовірно знаючи про те, що ОСОБА_12 не звільнила ліву ногу, з метою заподіяння їй легких тілесних ушкоджень, привів автомобіль у рух і протягнув по асфальтному покритті проїжджої частини потерпілу у вищевказаному положенні приблизно 50 см, спричинивши їй в указаний спосіб легкі тілесні ушкодження.

Таке обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, судом першої інстанції визнано доведеним, і в обґрунтування своїх висновків суд поклав показання потерпілої ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_17 , дані, що містяться у: висновку судово-медичного експерта № 1993 від 22.09.2015, протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 27.07.2015, протоколі перегляду відеозапису слідчого експерименту від 13.08.2015 та відеозаписі слідчого експерименту. При цьому суд відкинув показання обвинуваченого, визнавши їх недостовірними, а вказавши у вироку, що всі представлені сторонами докази, окрім протоколів допиту потерпілої і свідків на досудовому розслідуванні, є належними і допустимими, не надав ніякої оцінки висновку спеціаліста в галузі судової медицини і показанням в суді спеціаліста ОСОБА_15 , а клопотання сторони захисту про проведення в провадженні комплексної судово-медичної експертизи для встановлення механізму отримання потерпілою тілесних ушкоджень відхилив без належного обґрунтування, не дивлячись на те, що проаналізовані судом у вироку докази мають істотні суперечності щодо фактичних обставин події.

Як в суді першої інстанції, так і під час допиту в суді апеляційної інстанції, обвинувачений ОСОБА_8 , заперечуючи свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, надав показання про те, що, отримавши 11.07.2015 приблизно о 21 годині 50 хвилин від оператора таксі замовлення на перевезення пасажирів від ресторану «Чача», що по вул. Володимирській, 11 в м. Києві до будинку № 70 по вул. Артема в м. Києві, він прибув на власному автомобілі «Hyunday Tucson», д.н.з. НОМЕР_1 , за адресою виклику таксі та в його автомобіль сіли ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . Під час руху ОСОБА_12 , яка перебувала на передньому пасажирському сидінні, повідомила, що їх необхідно відвести за зовсім іншою адресою, але він відмовив у цьому, посилаючись на те, що прийняв від оператора таксі інші замовлення на перевезення пасажирів і не встигне прибути вчасно, а адресу поїздки необхідно було раніше узгодити з оператором таксі. Його відмова змінити адресу доставки пасажирів не сподобалася ОСОБА_12 , яка почала його ображати, а її подруга стала палити в автомобілі, що він їй заборонив. Неправомірна поведінка пасажирів його обурила, тому він повідомив, що відвезе їх до відділку поліції на вул. Герцена. Коли він прибув на вул. Артема і перебував неподалік від будинку № 70, ОСОБА_12 несподівано відкрила двері автомобіля, тому він відразу ж зупинився та запропонував пасажирам покинути його автомобіля, не вимагаючи при цьому навіть грошей за перевезення. Дівчина, яка знаходилась за задньому сидінні, вийшла з автомобіля, а ОСОБА_12 відмовилася покинути салон поки він не подасть їй руку. Він вийшов з автомобіля, підійшов до пасажирської двері та подав руку ОСОБА_12 , але вона сказала, що не має намір залишати автомобіль, потім зірвала освіжував повітря, якій знаходився в салоні автомобіля, та викинула його. Далі вона повідомила, що зламає ключ запалення та стала крутити його. Своїми діями ОСОБА_12 могла пошкодити автомобіль, тому він взяв її за талію та витягнув з автомобіля, але жодним чином не спричинивши їй при цьому будь-яких тілесних ушкоджень. Далі він сів за кермо та розпочав рух, а ОСОБА_12 побігла за автомобілем, вдарила сумкою в задню частину, після чого впала. Він не зупиняв автомобіль та поїхав на інше замовлення.

На спростування таких показань обвинуваченого суд першої інстанції взяв до уваги показання потерпілої ОСОБА_12 , надані безпосередньо в суді та її ж показання під час слідчого експерименту, які, на думку суду, підтверджуються як показаннями свідка ОСОБА_17 , так і даними висновку судово-медичної експертизи.

Між тим, із показань в суді першої інстанції свідка ОСОБА_17 , які наведені у вироку, слідує, що вона бачила як водій таксі «витягнув» із салону автомобіля спочатку одну дівчину, а потім іншу, далі автомобіль поїхав, а вона побачила, що одна із дівчат ОСОБА_12 стоїть на одному коліні, на її ногах були кров та сінці. ОСОБА_12 повідомила їй, що водій після того, як вона змінила маршрут, став вимагати додаткової оплати, а потім «викинув» їх із автомобіля.

Як саме водій таксі наніс травми ОСОБА_12 свідок повідомити не змогла.

Однак показання свідка ОСОБА_17 істотно суперечать показанням в суді потерпілої ОСОБА_12 , яка наполягала на тому, що ОСОБА_8 «виштовхнув» її із сидіння автомобіля, вона впала на асфальтне покриття проїзної частини дороги правою стороною, однак її ліва нога стопою зачепилась за внутрішню деталь кузова. ОСОБА_8 бачив, що вона не звільнила ногу, але привів автомобіль у рух і протягнув її по асфальтному покриттю декілька метрів, після чого вона самостійно звільнила ногу, а він поїхав далі. В результаті таких дій ОСОБА_8 у неї були численні синці та садна з права по тілу, в лікарні за місцем проживання лікар виявив тріщину у суглобі на правій руці, тому вона тривалий час використовувала бандаж для підтримання правої руки.

За клопотанням сторони захисту суд апеляційної інстанції визнав необхідним повторно допитати свідка ОСОБА_17 , проте вона в судове засідання не прибула. Примусові приводи свідка ОСОБА_17 виконані не були. Із матеріалів, направлених уповноваженою особою Шевченківського УП ГУ НП в м. Києві на виконання судових рішень про привід, слідує, що за адресою, вказаною в суді першої інстанції свідком ОСОБА_17 як місце фактичного проживання, а саме: АДРЕСА_4 , проживає ОСОБА_18 , якому місцезнаходження ОСОБА_17 невідоме.

За таких обставин, враховуючи, що показання свідка ОСОБА_17 в суді першої інстанції не узгоджуються з показаннями потерпілої, колегія суддів дійшла висновку, що такі показання, за обставин, встановлених судом і викладених у вироку, не можуть бути покладені в основу висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Що стосується потерпілої ОСОБА_12 , то за клопотанням сторони захисту суд апеляційної інстанції також прийняв рішення про її допит. Проте потерпіла, будучи належним чином повідомленою про час, дату та місце розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_8 та обізнаною з рішенням суду про її допит, в жодне судове засідання суду апеляційної інстанції не прибула. Таким чином, суд апеляційної інстанції був позбавлений можливості повторно її допитати, але перевірив показання потерпілої, надані нею під час досудового розслідування, шляхом дослідження даних протоколу та відеозапису проведеного за її участі слідчого експерименту.

Колегією суддів було встановлено, що під час слідчого експерименту потерпіла ОСОБА_12 надала показання щодо механізму отримання нею тілесних ушкоджень, аналогічні тим, що вона повідомила в суді першої інстанції (т. 1 а.с. 189-191, 173).

Згідно висновку експерта №1993 від 22.09.2015 при проведенні судово-медичної експертизи ОСОБА_12 , при обстеженні і вивченні медичної документації на її ім`я виявлені ушкодження: - синці: в ділянці правового ліктьового суглобу з переходом у верхню третину задньо-бокових поверхонь передпліччя; на передній поверхні лівого колінного суглоба; на передньо-внутрішній поверхні правого колінного суглобу з переходом в верхню третину правої гомілки; на передньо-внутрішній поверхні лівої гомілки; - садна: на передній поверхні лівого колінного суглобу, на лівій гомілці (на фоні синців). Характер та морфологічні властивості виявлених ушкоджень свідчать про те, що вони утворилися від не менш чотирьох травматичних дій тупим (тупими) предметом (предметами), синці за рахунок ударів під кутами, наближеними до прямих; садна за рахунок ковзання, тертя або удару під кутом, характерні властивості якого (яких) в ушкодженнях не відобразились, за давністю можуть відповідати терміну, вказаному у постанові, тобто 11.07.2015. Вказані тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень. Діагноз, який був встановлений ОСОБА_12 після травми 12.07.2015, зокрема «краєвий перелом вінцевого виростку правої ліктьової кістки, забій лівого колінного суглобу, пошкодження внутрішньої колатеральної зв`язки лівого колінного суглобу» не підтверджений об`єктивними судово-медичними даними (рентгенограми правого ліктьового суглобу, правого кульшового суглобу, правого колінного суглобу і МРТ лівого колінного суглобу були вивчені під час проведення експертизи) та не враховуються при визначені ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, у відповідності до пункту 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (т.1 а.с. 180-185).

У суді першої інстанції сторона захисту, піддаючи сумніву показання потерпілої, ставила питання про проведення у провадженні комплексної судово-медичної експертизи для встановлення механізму отримання потерпілою тілесних ушкоджень, посилаючись при цьому і на висновок спеціаліста № 29/17 від 19.01.2017, який суд дослідив, але у вироку йому ніякої оцінки не надав. Водночас висновок спеціаліста про те, що тілесні ушкодження, виявлені при судово-медичній експертизі ОСОБА_12 в своєму комплексі не могли утворитись при випадінні з переднього пасажирського місця легкового автомобіля з наступним волочінням в день події 11.07.2015 за тих обставин, на які вказувала ОСОБА_12 , в тому числі і під час слідчого експерименту, вже доводив обґрунтованість клопотання захисника щодо необхідності проведення додаткових експертних досліджень. Проте суд у задоволенні клопотання захисника про проведенні комплексної судово-медичної експертизи відмовив.

Між тим, під час перевірки доводів апеляційної скарги судом апеляційної інстанції за клопотанням захисника в порядку ст. 356 КПК України була допитана в судовому засіданні судово-медичний експерт Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_19 , яка складала висновок № 1993.

Як пояснила експерт ОСОБА_19 , під час проведення судово-медичної експертизи вона безпосередньо оглядала потерпілу та досліджувала виключно медичну документацію ОСОБА_12 .

Після ознайомлення з відеозаписом слідчого експерименту, проведеного з потерпілою ОСОБА_12 , експерт зазначила, що садна, які були виявлені у потерпілої, виходячи з їх локалізації, в ділянці правового ліктьового суглобу, на передній поверхні лівого колінного суглоба, на передньо-внутрішній поверхні правого колінного суглобу, на передньо-внутрішній поверхні лівої гомілки, могли утворитися як у результаті випадіння з автомобіля з подальшим контактуванням з тупим предметом, яким може бути тверде покриття, так і в результаті самостійного падіння потерпілої на тверде покриття. Але пошкоджень, які б свідчили про волочіння потерпілої після випадіння із автомобіля, як вона про це показала під час слідчого експерименту, виявлено не було. Крім того, якщо виходити з показань потерпілої під час слідчого експерименту, яка повідомила, що ОСОБА_8 «виштовхнув» її із сидіння автомобіля, від чого вона впала на асфальтне покриття проїзної частини дороги, у потерпілої повинні бути синці на передпліччі з лівої сторони, але таких тілесних ушкоджень також виявлено не було.

Враховуючи пояснення експерта, колегія суддів приходить до висновку, що показання потерпілої ОСОБА_12 стосовно отримання нею тілесних ушкоджень саме внаслідок протиправних, умисних дій ОСОБА_8 є нещирими, що дає підстави не брати їх до уваги як доказ винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому слід зазначити, що дані висновку експерта №1993 від 22.09.2015 лише доводять характер, локалізацію та ступінь тяжкості виявлених у ОСОБА_12 тілесних ушкоджень, які могли утворитися 11.07.2015, але за інших обставин, ніж ті про які повідомила потерпіла ОСОБА_12 на досудовому провадженні під час проведеного за її участі слідчого експерименту та в суді першої інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що показання обвинуваченого ОСОБА_8 , в яких він заперечив умисне спричинення легких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_12 , а також вчинення будь-яких дій, які б призвели до травмування потерпілої, нічим не спростовані.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданий, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що дії ОСОБА_8 не містять складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, відповідно до висунутого йому обвинувачення. Однак суд першої інстанції постановив щодо ОСОБА_8 обвинувальний вирок, визнавши його винуватим за вказаною нормою закону про кримінальну відповідальність, водночас звільнив від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України, замість звільнення від покарання на підставі ст. 49 КК України, що також є неправильним.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 284 КПК України передбачено, що кримінальне провадження закривається в разі, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог ст. 417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга захисника підлягає задоволенню, вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 29 січня 2018 року щодо ОСОБА_8 скасуванню, а кримінальне провадження - закриттю на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із встановленням відсутності в діянні ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 417, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 29 січня 2018 року відносно ОСОБА_8 скасувати та кримінальне провадження № 0008143 закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із встановленням відсутності в діянні ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4