ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2018 року
м. Київ

справа № 390/1992/16-к

провадження № 51-2809 км 18

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
засудженого
(в режимі відеоконференції) ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
прокурора ОСОБА_7 ,

розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 на вироки Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 8 лютого 2017 року та Апеляційного суду Кіровоградської області від 16 серпня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001097, щодо

ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця та жителя м. Кропивницького

(раніше - АДРЕСА_1 ),

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК.

Короткий зміст оскаржених судових рішень
За вироком Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 8 лютого 2017 року ОСОБА_5 було засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено на нього виконання обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь Кіровоградської обласної лікарні 1387,40 грн у рахунок відшкодування витрат на лікування потерпілого ОСОБА_9 .
Судом ОСОБА_5 визнано винуватим у спричиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження за обставин, викладених у вироку.
Як установив місцевий суд, 10 вересня 2016 року приблизно о 18:00 біля будинку на Ляхівському ставку неподалік с. Оситняжки Кіровоградського району Кіровоградської області ОСОБА_5 у стані алкогольного сп`яніння в ході сварки з ОСОБА_9 ударив його ножем у живіт, заподіявши потерпілому тяжких тілесних ушкоджень у вигляді проникаючого поранення черевної порожнини з пошкодженням капсули печінки.
Апеляційний суд Кіровоградської області за апеляцією прокурора 16 травня 2017 року скасував вирок місцевого суду в частині заходу примусу і постановив свій вирок, яким призначив ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 121 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, як убачається з її змісту, захисник ОСОБА_8 просить скасувати на підставах, передбачених пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 438 КПК постановлені щодо ОСОБА_5 вироки і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Аргументуючи вимогу, захисник насамперед посилається на надмірну суворість покарання, обраного засудженому апеляційним судом. На думку скаржника, цей суд не врахував повною мірою обставин справи, особи винного та позиції потерпілого, який не мав жодних претензій до ОСОБА_5 . При цьому захисник, наводячи доводи про суворість міри покарання, стверджує про вчинення засудженим злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК. Водночас незважаючи на таку позицію в поданій скарзі ОСОБА_8 ставить під сумнів правильність юридичної оцінки діяння і вважає, що суди нижчих інстанцій помилково замість ст. 124 КК кваліфікували вчинені ОСОБА_5 суспільно небезпечні дії як умисне тяжке тілесне ушкодження.

Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду. Клопотань про його відкладення не надходило.
Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції засуджений та захисник підтримали касаційну скаргу; прокурор заперечив обґрунтованість касаційних вимог.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія судів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
У поданій касаційній скарзі захисник, серед іншого, по суті не погоджується з установленими фактичними обставинами кримінального провадження, тоді як їх перевірки в силу ст. 433 КПК до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесено, а при вирішенні справи цей суд виходить з обставин, установлених у вироку.
Разом із тим, як убачається з матеріалів справи, висновок суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину, за який його засуджено, є обґрунтованим, підтверджується доказами, зібраними у кримінальному провадженні й безпосередньо дослідженими в судовому засіданні.
Зокрема, такого висновку місцевий суд дійшов на підставі аналізу: показань засудженого ОСОБА_5 та потерпілого ОСОБА_9 ; фактичних даних, що містяться у протоколах огляду місця події від 10 та 11 вересня 2016 року, слідчого експерименту, а також на підставі висновків експертів від: 11 вересня 2016 року № 1499, 14 вересня 2016 року № 671, 13 жовтня 2016 року № 148, 1 листопада 2016 року № 1724, 4 листопада 2016 року № 680, 15 листопада 2016 року № 514, 17 листопада 2016 року № 1808/1724, 23 листопада 2016 року № 1848/1449, зміст яких докладно відображено у вироку.
Дослідивши й зіставивши наявні у кримінальному провадженні фактичні дані, давши їм оцінку в аспекті ст. 94 КПК з точки зору належності, допустимості та достовірності, а також з`ясувавши передбачені ст. 91 вказаного Кодексу обставини, що належать до предмета доказування, місцевий суд обґрунтовано вирішив, що зібрані докази в їх сукупності та взаємозв`язку доводять умисел засудженого на умисне заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень. При цьому суд не встановив факту захисту ОСОБА_5 від суспільно небезпечного посягання з боку потерпілого. Тому вчинене засудженим діяння суд правильно кваліфікував за ч. 1 ст. 121 КК.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів додержання судом приписів статей 84, 91 94 КПК й правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність при юридичній оцінці діяння, в касаційній скарзі не міститься.
Таким чином, правових підстав для перекваліфікації діяння на ст. 124 КК немає, а твердження захисника про протилежне є неспроможними.
Крім того, сторона захисту не оскаржувала вироку місцевого суду в апеляційному порядку, під час здійснення апеляційного провадження наполягала на законності вказаного рішення і всупереч заявленим касаційним вимогам просила залишити його без змін.
Відповідно до приписів статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації це покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Як випливає зі змісту ст. 75 КК, застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи з тяжкості злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.

Згідно з матеріалами кримінального провадження суд апеляційної інстанції при перегляді вироку за апеляційною скаргою прокурора не порушив наведених загальних засад призначення покарання і дійшов обґрунтованого висновку про неправильне застосування місцевим судом ст. 75 КК.
Так, скасовуючи вирок суду першої інстанції в частині заходу примусу й ухвалюючи новий, апеляційний суд разом зі ступенем тяжкості суспільно небезпечного діяння урахував особу засудженого, який раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за умисні злочини, в тому числі за тяжкі, на шлях виправлення не став, зловживає алкогольними напоями, внаслідок чого перебуває на спеціальному обліку, інкриміноване правопорушення також вчинив у стані алкогольного сп`яніння, що є обтяжуючою покарання обставиною. З огляду на все це зазначений суд умотивовано визнав за неможливе досягти мети попередження нових злочинів та виправлення ОСОБА_5 без його ізоляції від суспільства, отже, й неможливості застосування до нього інституту умовного звільнення.
Водночас не залишилося поза увагою суду й визнання ОСОБА_5 своєї провини. Врахувавши цю обставину як таку, що пом`якшує покарання, і зваживши на конкретні обставини кримінального провадження, апеляційний суд, дотримуючись принципу співмірності та індивідуалізації покарання обрав його у мінімальних межах санкції ч. 1 ст. 121 КК.
Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає.
Істотних порушень норм права, які є підставами для скасування оспорюваних рішень (з урахуванням вироку апеляційного суду) і призначення нового розгляду в суді першої інстанції, про що йдеться в касаційній скарзі, під час касаційного розгляду кримінального провадження не встановлено.
Тому подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434 436, 441, 442 КПК, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК (у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII), колегія суддів
у х в а л и л а:
Вирок Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 8 лютого 2017 року, з урахуванням рішення суду апеляційної інстанції щодо цього вироку, та вирок Апеляційного суду Кіровоградської області від 16 серпня 2017 року відносно ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 без задоволення.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_3