УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 листопада 2018 року

м. Київ
справа 159/3927/17
провадження № 51-9234ск18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 10 липня 2018 року в межах кримінального провадження № 0001952 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця в м. Любомеля, Волинської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого: за вироком Ковельського міського суду Волинської області від 01 березня 2011 року за сукупністю злочинів, передбачених ч. 5 ст. 185, ч. 3 ст. 15 ч. 5 ст. 185, ч. 1 ст. 304, ч. 1 ст. 309 КК, на підставі статей 70, 71 КК до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років із конфіскацією майна, яке є його власністю, скасованого ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 20 травня 2011 року в частині призначеного покарання за ч. 5 ст. 185, ч. 3 ст. 15 ч. 5 ст. 185 КК, а в частині засудження за ч. 1 ст. 304, ч. 1 ст. 309 КК залишеного без змін; за вироком Ковельського міського суду Волинської області від 15 липня 2011 року за сукупністю злочинів, передбачених ч. 5 ст. 185, ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК, до остаточного покарання на підставі частин 1, 4 ст. 70 КК із застосуванням ст. 69 цього Кодексу у виді позбавлення волі на строк 5 років із конфіскацією майна, яке є його власністю,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК.
Суть питання
За вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 лютого 2018 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 309 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки і покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винним і засуджено за те, що він у середині літа 2016 року, перебуваючи у садівничому масиві в с. Мощеній Ковлельського району, повторно зірвав дикоростучий снотворний мак, який переніс до підвального приміщення на АДРЕСА_1 , і відділивши головки маку від стебла, став зберігати його за вказаною адресою без мети збуту.
07 червня 2017 року працівники поліції під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_4 , виявили та вилучили особливо небезпечний наркотичний засіб макову солому загальною масою 172,84 г.
Апеляційний суд Волинської області ухвалою від 10 липня 2018 року залишив вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 без змін.
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого ОСОБА_4 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу апеляційного суду й призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор указує на те, що суд апеляційної інстанції всупереч вимогам ст. 419 КПК не навів достатніх мотивів та підстав, виходячи з яких визнав необґрунтованою апеляційну скаргу прокурора щодо невідповідності призначеного ОСОБА_4 покарання обставинам вчиненого ним кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість. Так, на думку прокурора, апеляційний суд не дав належної оцінки доводам прокурора про безпідставне звільнення ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, залишивши поза увагою те, що щире каяття й активне сприяння розкриттю злочину лише характеризують ставлення особи до вчиненого злочину і не впливають на особливості конкретного злочину та обставин його вчинення (форму вини, мотив і мету, способу та ступеня тяжкості наслідків, що настали, тощо), тобто на його тяжкість. Крім того, прокурор зазначає, що апеляційний суд не надав належної оцінки тому, що ОСОБА_4 неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, у короткій проміжок часу після звільнення вчинив новий злочин у сфері незаконного обігу наркотичних засобів, при цьому будучи особою, котра приймає замісну підтримувальну терапію метадоном в амбулаторних умовах при наркологічному кабінеті. Наведене, на думку прокурора, свідчить про неможливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, кримінально-правової оцінки його дій за ч. 2 ст. 309 КК відповідно до вимог ст. 433 КПК Верховний Суд не перевіряв, оскільки законність й обґрунтованість судових рішень у цій частині прокурор не оскаржує.
Зі змісту скарги прокурора убачається, що він фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання є:
- кримінально-правові відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права;
- уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»;
- юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо;
- оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 цього Кодексу тощо;
- індивідуалізація покарання конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.
Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Статтею 75 КК визначено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, врахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 покарання та звільненні від його відбування на підставі ст. 75 КК, згідно з указаними нормами закону врахував: характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу засудженого, котрий у цілому позитивно характеризується за місцем проживання, раніше був судимий, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, з 15 січня 2016 року приймає добровільну замісну підтримувальну терапію метадоном в амбулаторних умовах при наркологічному кабінеті Ковельської ЦРЛ, що свідчить про намагання ОСОБА_4 боротися з хворобою, проживає з батьком, який не може ходити і за яким відповідно до характеристики дільничного Ковельського ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_4 здійснює догляд. При цьому суд визнав щире каяття ОСОБА_4 та активне сприяння розкриттю злочину обставинами, що пом`якшують покарання, і не встановив обставин, що його обтяжують.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому покарання в межах санкцій статті, за якою його засуджено, та про можливість звільнення засудженого від його відбування з випробуванням з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК. З таким висновком погодився суд апеляційної інстанції, правильним його вважає і Верховний Суд.
Підстав вважати призначене ОСОБА_4 покарання явно несправедливим через м`якість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає.
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що прокурор, не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного засудженому покарання тяжкості вчиненого ним злочину через м`якість, які за змістом та суттю є аналогічні доводам, викладеним прокурором у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені прокурором у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, в частині призначення засудженому покарання вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
З огляду на викладене Верховний Суд погоджується з висновком місцевого суду, залишеним без змін апеляційним судом, про можливість виправлення засудженого ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових злочинів без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК та з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу. Призначене засудженому покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішень суду першої та апеляційної інстанцій, умотивованість їх висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_4 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, прокурор у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 10 липня 2018 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3