Справа № 308/1892/19
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 лютого 2019 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , за участю: прокурора ОСОБА_3 , слідчого ОСОБА_4 , підозрюваної ОСОБА_5 , та її захисника ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді клопотання старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері службової та господарської діяльності СУ ГУНП в Закарпатській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_4 , у кримінальному провадженні № 0000077 внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24.01.2019 року, про обрання відносно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки Тячівського району, с. Діброва та мешканки АДРЕСА_1 , українки, громадянки України, з середньою освітою, заміжньої, на утриманні одна неповнолітня дитина, тимчасово не працюючої, раніше не судимої, підозрюваної у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст. 190, ч.4 ст. 358 КК України,

про обрання запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту,-

ВСТАНОВИВ:

Досудовим розслідуванням встановлено, що у не встановлений досудовим розслідуванням час у ОСОБА_7 виник умисел на незаконне заволодіння земельною ділянкою у АДРЕСА_1 .

На реалізацію свого злочинного умислу, ОСОБА_7 діючи за попередньою змовою з особами, кримінальне провадження щодо яких виділено в окреме провадження, у невстановлений досудовим розслідуванням спосіб, час та місці, виготовлено завідомо підроблений офіційний документ державний акт на право приватної власності на землю ІІ-ЗК №016911 виданий 13.04.1997 року Дібрівською сільською радою, в який внесено відомості про те, що на підставі договору дарування серії та номер АА-Ц-1232 від 12.03.1997 року ОСОБА_7 належить земельна ділянка площею 0,4600 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що за адресою АДРЕСА_1 .

Державний акт на право приватної власності на землю ІІ-ЗК №016911 від 13.04.1997 року ОСОБА_7 не видавався та відомості про його реєстрацію у книгу реєстрації державних актів на право приватної власності на землю Дібрівської сільської ради не вносились, під №156 від 24.03.1997 року вказаної книги, зареєстровано державний акт на право приватної власності на землю серії та номер ЗК 011 №01277 виданий на ім`я ОСОБА_8 .

У подальшому ОСОБА_7 незважаючи, що вичерпний перелік підстав набуття права на землю із земель державної та комунальної власності визначені ст.ст. 116, 118 Земельного Кодексу України, 10.05.2013 року, звернулася до ДП «Закарпатгеодезцентр» та замовила та замовила виготовлення технічних документацій із землеустрою щодо відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), для чого надала підроблений державний акт, з визначенням земельної ділянки на місцевості, достовірно знаючи, що земельна ділянка їй не належить.

За результатами виготовлення технічних документацій, на підставі підробленого державного акту на право приватної власності на землю ІІ-ЗК №016911 від 13.04.1997 року, державним кадастровим реєстратором управління Держземагентства у Тячівському районі ОСОБА_9 08.10.2013 року внесено дані про формування земельної ділянки на землях комунальної власності до Єдиної державної геоінформаційної системи - Державного земельного кадастру, присвоєно кадастровий номер, відкрито Поземельну книги та зареєстровано земельну ділянку площею 0,4600 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що за адресою АДРЕСА_1 з кадастровим номером :03:002:0174.

Після цього, ОСОБА_7 достовірно знаючи про те, що жодних підстав для набуття права власності на земельну ділянку за кадастровим номером :03:002:0174 у неї не має та рішень Дібрівською сільською радою про реєстрацію державного акту на право приватної власності на землю серії та номер ІІ-ЗК №016911 від 13.04.1997 не приймалось, усвідомлюючи свої злочинні дії, будучи обізнаною про підробку вказаного державного акту на право приватної власності на землю, 30.10.2013 року подала приватному нотаріусу Тячівського районного нотаріального округу ОСОБА_10 вказаний державний акт на підставі якого уклала з ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканцем АДРЕСА_2 , договір купівлі-продажу земельної ділянки за кадастровим номером :03:002:0174 площею 0,4600 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована у АДРЕСА_1 . У результаті злочинних дій ОСОБА_7 , приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу ОСОБА_10 прийнято рішення про складання та реєстрацію вказаного договору купівлі-продажу земельної ділянки у реєстрі нотаріальних дій за №1058 і внесені відомостей про реєстрацію права власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яке стало підставою вибуття земельної ділянки з комунальної власності громади с. Нижня Апша, Тячівського району.

Таким чином, ОСОБА_7 разом із невстановленими слідством особами, кримінальне провадження щодо яких виділено в окреме провадження, закінчила свій злочинний умисел та в результаті вказаних шахрайських дій, позбавила громаду с. Нижня Апша, Тячівського району та державу в цілому, права власності на земельну ділянку за кадастровим номером :03:002:0174 площею 0,4600 га, вартістю 73 875,34 гривень.

Крім цього, ОСОБА_7 , з метою незаконного збагачення, достовірно знаючи про те, що жодних підстав для набуття права власності на земельну ділянку у неї не має та рішень Дібрівською сільською радою щодо реєстрації та видачі державного акту на право приватної власності на землю серії та номер ІІ-ЗК №016911 від 13.04.1997 року не приймалось, усвідомлюючи свої злочинні дії 30.10.2013 року будучи обізнаною про підробку вказаного державного акту, подала приватному нотаріусу Тячівського районного нотаріального округу ОСОБА_10 завідомо підроблений державний акт серії та номер ІІ-ЗК №016911 від 13.04.1997 року , на підставі якого приватним нотаріусом прийнято рішення про складання та реєстрацію договору купівлі-продажу земельної ділянки укладеного з ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканця АДРЕСА_2 та подальшою реєстрацією у реєстрі нотаріальних дій за №1058 та внесені відомості про реєстрацію права власності на земельну ділянку до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В результаті використання ОСОБА_7 завідомо підробленого державного акту на право приватної власності на землю серії та номер ІІ-ЗК №016911 від 13.04.1997, позбавлено громаду с. Нижня Апша, Тячівського району та державу в цілому, права власності на земельну ділянку за кадастровим номером :03:002:0174 площею 0,4600 га.

У сукупності ОСОБА_7 вчинила кримінальні правопорушення, передбачені ч.2 ст.190, ч.4 ст.358 Кримінального кодексу України, тобто заволодіння майном у великих розмірах шляхом обману, вчинене за попередньою змовою групою осіб, що завдало значної шкоди потерпілому, а також використання завідомо підробленого документа.
25.01.2019 ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні вказаних правопорушень.

В обґрунтування заявленого клопотання слідчий зазначає, що з метою забезпечення виконання підозрюваною ОСОБА_7 покладених на неї процесуальних обов`язків, а також враховуючи те, що вона може в будь який час виїхати за межі території України, незаконно впливати на свідків, знищити, сховати або спотворити документи, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, тому доцільним є обрання щодо неї запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, та просить задовольнити зазначене клопотання.

У судовому засіданні прокурор та слідчий клопотання підтримали, просили обрати відносно підозрюваної ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту та покласти на неї відповідні обов`язки.

Захисник ОСОБА_6 заперечував проти зазначеного клопотання, оскільки вважає, що відсутні ризики, зазначені слідчим. Просить обрати особисте зобов`язання.

Підозрювана ОСОБА_7 підтримала думку захисника.

Заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали внесеного клопотання з додатками, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Згідно положень ст.132 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. Клопотання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження на підставі ухвали слідчого судді подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування.

У відповідності до ч.1 ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Крім того, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, враховуються обставини, передбачені ст.178 КПК України, вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Згідно з ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу, слідчий суддя враховує вимоги п.п. 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого (підозрюваного) від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

Відповідно до п. «с» ч.1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Слідчим суддею враховуються вимоги пункту 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», відповідно до якого термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, № 182), а також пункту 1 частини 1 статті 178 Кримінального процесуального кодексу України, згідно з яким слідчий суддя при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу зобов`язаний оцінити вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення.

Водночас, слідчий суддя на вказаному етапі досудового розслідування не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів, визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу.

Відповідно до мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 8 липня 2003 року №14-рп/2003 в справі №1-23/2003, тяжкість злочину законом не визначається, як підстава для застосування будь-якого виду запобіжного заходу, а не тільки взяття під варту, і при цьому, за своєю правовою природою запобіжний захід не є кримінальним покаранням.

У частині 3 статті 176 КПК України визначено, що слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.

В обґрунтування клопотання орган досудового розслідування зазначив у якості ризиків наступні обставини: підозрюваний може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Органом досудового розслідування належними та допустимими доказами доведено наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення та наявність достатніх підстав вважати, що на цей час існує лише один ризик, передбачений п. 1 ч. 1 статті 177 КПК України, на який вказує прокурор, підозрюваний може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

При цьому суд не знайшов обґрунтованих підстав вважати, що підозрюваний може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, так як вбачається з матеріалів клопотання та доданих до нього матеріалів, повідомлення про підозру ОСОБА_7 , отримала 25 січня 2019 року, а розгляд клопотання про обрання запобіжного заходу щодо неї проводиться 21 лютого 2019 року, тобто майже через місяць, і за цей період підозрювана з`являлася на вимогу слідчого чи прокурора, та прибула за першою вимогою суду для розгляду клопотання щодо обрання їй запобіжного заходу. Не знайшли свого підтвердження ризики того, що підозрювана може вчиняти тиск на свідків у кримінальному провадженні та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, оскільки вона раніше взагалі не притягувався до кримінальної відповідальності, на даний час вже проведено ряд експертиз у даному кримінальному провадженні, експертами, які знаходяться у місті Ужгород та Київ, а підозрювана ОСОБА_7 зареєстрована та проживає у Тячівському районі Закарпатської області.

Суд також оцінює в сукупності всі обставини, перелічені у ст. 178 КПК та приймає до уваги те, що підозрювана ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст.358 КК України, тобто у вчиненні злочину середньої тяжкості, санкція статі якої передбачає позбавлення волі на строк 3 років, має на утриманні одну неповнолітню дитину, заміжня, тобто має міцні соціальні зв`язки, раніше не притягувалася до кримінальної відповідальності.

Всі вищезазначені обставини у їх сукупності дають суду підстави вважати, що слідчим та прокурором не доведено належними та допустимими доказами недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні, відтак достатньо для убезпечення, єдиного ризику, передбаченого п. 2 ч. 1 статті 177 КПК України, на який вказує прокурор, обрати більш м`який запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

У відповідності до ч.5 ст.194 КПК України на підозрювану ОСОБА_7 слід покласти наступні обов`язки: прибувати до слідчого, прокурора або суду на першу їхню вимогу; утримуватися від спілкування з потерпілим та свідками у даному кримінальному проваджені; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти, якщо їх декілька) для виїзду за кордон, інші документи, що надають право на виїзд із України та в`їзд в Україну.

Керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 181, 193, 194, 309 КПК України, -

У Х ВА Л И В :

В задоволенні клопотання відмовити.

Обрати відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки Тячівського району, с. Діброва та мешканки АДРЕСА_1 , українки, громадянки України, з середньою освітою, заміжньої, на утриманні одна неповнолітня дитина, тимчасово не працюючої, раніше не судимої, підозрюваної у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст. 190, ч.4 ст. 358 КК України, запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Відповідно до ст. 194 КПК України, покласти на підозрювану ОСОБА_7 наступні обов`язки:

- прибувати до слідчого, прокурора або суду на першу їхню вимогу;

- утримуватися від спілкування з потерпілим та свідками у даному кримінальному проваджені,

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти, якщо їх декілька) для виїзду за кордон, інші документи, що надають право на виїзд із України та в`їзд в Україну.

Роз`яснити ОСОБА_7 , що в разі невиконання вище перерахованих обов`язків до неї може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід і на неї може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб до 2 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ухвалу направити для виконання органу Національної поліції за місцем проживання підозрюваної.

Строк дії зазначеної ухвали два місяці з дня винесення.

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту її проголошення.

Слідчий суддя Ужгородського
міськрайонного суду ОСОБА_1