Справа № 201/9861/17
Провадження № 1-кп/206/62/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14.11.2018 Самарський районний суд м. Дніпропетровська
у складі колегії суддів:
головуючий суддя ОСОБА_1
судді ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
На розгляді колегії суддів Самарського районного суду м. Дніпропетровська перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України.
В судовому засіданні прокурор просив колегію суддів продовжити відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які були підставою для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу залишаються, тобто ризики, передбачені п. п. 1, 2, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, про що подав відповідне письмове клопотання.
Захисник у судовому засіданні заперечувала проти продовження строку тримання під вартою, просила змінити запобіжний захід на домашній арешт про що подала відповідне письмове клопотання. Окрім того, захисником у своєму клопотанні було зазначено, що 20.09.2018 колегією суддів при постановленні ухвали про продовження строку запобіжного заходу було взято лише доводи прокурора, обвинувачений ОСОБА_6 знаходиться в стані невизначеності щодо підстав тримання його під вартою після прийняття судом такого рішення, також те, що колегія суддів не забезпечує йому належного захисту від свавілля, який є невід`ємним складником «законності» тримання під вартою. А також те, що прокурором не було доведено переконливих доказів, щодо існування ризиків, встановлених ст. 177 КПК України. Так після закінчення строків тримання під вартою, тривалий час ОСОБА_6 перебував на свободі, в подальшому, в судовому засіданні прокурор і потерпілий підтвердили, що обвинувачений будь-яким чином не намагався впливати на потерпілого та свідків; стороною обвинувачення не надано даних, яким чином обвинувачений буде перешкоджати кримінальному провадженню, враховуючи, що досудове слідство закінчено, також не надано доказів, що останній планує або планував здійснити будь-яке правопорушення. Також, у ОСОБА_6 народилась дитина, що свідчить про наявність міцних соціальних зв`язків та те, що останній не буде переховуватись від суду, окрім того обвинувачений позитивно характеризується у ДСІЗО.
Обвинувачений у судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання прокурора, просив відмовити у його задоволенні, та підтримав клопотання захисника.
Вислухавши думку прокурора, обвинуваченого та його захисника, дослідивши клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою, клопотання обвинуваченого та захисника про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, колегія суддів враховує таке.
Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27.07.2018 до ОСОБА_6 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів починаючи з 27.07.2018 до 24.09.2018 включно.
20.09.2018 судом було продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 до 18.11.2018 включно.
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.
Статтею 177 КПК України передбачено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.
При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.
Згідно ст. ст. 22, 26 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Так, згідно позиції Європейського суду з прав людини питання про те, чи є тривалість тримання під вартою обґрунтованою, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин, підстав, якими національні органи мотивували свої рішення, та належно задокументованих фактів, на які посилався заявник у своїх клопотаннях про звільнення з-під варти. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи.
При вирішенні вказаного питання колегією суддів, також, приймається до уваги те, що відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя, тяжкість можливих наслідків уникнення від слідства і серйозність пред`явленого обвинувачення, необхідність попередити тиск на свідків. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний та соціальний стан особи.
Частиною 2 ст. 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та порядку, встановлених законом.
Так, відповідно до вимог п. п. 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
Отже, відповідно до ч. 1ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.
Згідно із п. 4 ч. 2ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.
Відповідно до правової позиції ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Характер та фактичні обставини інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, свідчать про підвищену суспільну небезпеку. При цьому, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.
Європейський суд з прав людини у справі в справах «Летельє проти Франції», «І. А. проти Франції», зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.
Також, колегія суддів враховує, що місцезнаходження знаряддя вчинення кримінального правопорушення та викрадене майно, які можуть мати істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, наразі невідоме, те, що злочин вчинено групою осіб, в той час як обвинувачений відмовлявся давати покази відповідно до ст. 63 КК України, які могли б підтвердити його алібі, жоден свідок по кримінальному провадженню ще не допитаний.
Крім того, важливим фактором відіграє та обставина, що ОСОБА_6 , вже обирався запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, останній був звільнений з-під варти у зв`язку із закінченням строку дії запобіжного заходу, однак у призначене підготовче засідання 27.07.2017, неодноразово, у зв`язку із його неявкою, відкладене на 14.08.2017, 29.08.2017, 30.10.2017, будучи обізнаним про наявність відносно нього порушеного кримінального провадження, маючи статус підозрюваного, а в подальшому обвинуваченого, протягом 3 місяців, жодного разу не з`явився ні до органу досудового розслідування ні до прокуратури ні до суду, що стало підставою для постановлення судом ухвал про привід обвинуваченого, що в подальшому викликало зупинення провадження та оголошення обвинуваченого у розшук, до затримання.
Всі означені вище обставини, враховуючи особу обвинуваченого, дають колегії суддів достатньо підстав вважати про наявність ризиків, передбачених п. п. 1, 2, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідків, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.
Виходячи з вищевикладеного колегія суддів вважає, що запобігти ризикам передбаченим ст. 177 КПК України можливо лише шляхом продовження строку тримання під вартою.
Що ж до посилань захисника, колегія суддів зазначає, що ті обставини, що у обвинуваченого народилась дитина, а також його позитивна характеристика під час перебування у ДСІЗО (жодних доказів захисником не надано), як і те, що під час тривалого ухилення останнього від явки до суду, останній не здійснював тиск на потерпілого та свідків, участь яких, до речі, прокурор не зміг забезпечити у судове засідання для допиту, про що зазначили прокурор і потерпілий, не може розцінюватись колегією суддів як наявність обставин, які спростовують наявність встановлених ризиків так і можливість їх запобіганню.
Таким чином, вказані захисником дані відносно особи обвинуваченого враховуються колегією суддів, а також і період його тримання під вартою, однак, вони не зменшують заявлені у кримінальному провадженні ризики, а тому, викладене у своїй сукупності є мотивом для обмеження свободи обвинуваченого у встановленому законом порядку.
Доводи захисника про неналежне мотивування прийнятих рішень (ухвал) колегія суддів вважає необґрунтованими та зазначає, що такі твердження будуть спростовані у разі повторного ознайомлення захисника з прийнятими процесуальними рішеннями.
Застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів, що передбачені КПК України, буде недостатньою мірою, оскільки не будуть слугувати забезпеченню виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також не зможе запобігти ризикам, доведеними прокурором.
В той же час матеріали обвинувального акту та покази, надані в суді потерпілим, вказують на можливу причетність ОСОБА_6 до вчинення вказаного кримінального правопорушення, а сукупність матеріалів на даному етапі кримінального провадження до моменту з`ясування всіх обставин у справі, є достатньою для застосування щодо обвинуваченого такого запобіжного заходу, оскільки обґрунтованість підозри - це не акт притягнення особи до відповідальності, а сукупність даних, які переконують об`єктивного спостерігача, що особа могла бути причетною до вчинення конкретного злочину.
Крім того, задоволення клопотання прокурора та продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку тримання під вартою виправдано, на сьогодні, також необхідністю проведення ряду дій, а саме: допиту обвинуваченого та всіх свідків, дослідження матеріалів письмових та речових доказів.
Беручи до уваги викладене, а також обставини кримінального правопорушення та дані про особу обвинуваченого, колегія суддів вважає необхідним продовжити щодо обвинуваченого запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, оскільки вважає, що саме такий запобіжний захід буде достатнім засобом, який здатен забезпечити гарантії належної процесуальної поведінки обвинуваченого та дієво запобігти ризикам, які доведені прокурором, що виключає собою можливість застосування відносно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу.
Разом з тим, колегія суддів наголошує на тому, що обвинувачений та його захисник не позбавлені можливості в подальшому ставити питання перед колегією суддів про зміну запобіжного заходу під час судового розгляду, коли перестануть існувати ризики, зазначені вище.
Враховуючи вищевикладене колегія суддів вважає за необхідне задовольнити клопотання прокурора та продовжити обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, як наслідок відмовити обвинуваченому та його захиснику в задоволенні клопотання в частині зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт. На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 331, 372 КПК України, -
Клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити.
Продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 12.01.2019 включно.
В задоволенні клопотання захисника та обвинуваченого про зміну запобіжного заходу ОСОБА_6 з тримання під вартою на домашній арешт відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді: