У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2019року
м. Київ

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:

головуюча ОСОБА_1 ,
судді: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 23 липня 2018 року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 11 грудня 2018 року,

в с т а н о в и в:

Вироком Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 23 липня 2018 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 122 Кримінального кодексу України (далі КК України) до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 70, ч. 3 ст. 72 КК України основне покарання у виді штрафу, призначене за сукупністю злочинів, виконувати самостійно.
Луганський апеляційний суд ухвалою від 11 грудня 2018 року апеляційні скарги захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 , представника ОСОБА_6 в інтересах потерпілої ОСОБА_7 , прокурора залишив без задоволення, а вирок Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 23 липня 2018 року без змін.

Як установив суд першої інстанції, 21 січня 2017 року, приблизно о 12:10 годині, ОСОБА_5 , перебуваючи на вході до під`їзду № 3 будинку АДРЕСА_1 , маючи намір на спричинення тілесних ушкоджень, за наявності довго триваючих неприязних відносин, схопив ОСОБА_7 руками за куртку та застосовуючи фізичну силу, умисно вдарив її об стіну головою, після чого став наносити множинні удари руками в область голови, шиї та плечей, чим спричинив потерпілій тілесні ушкодження середньої тяжкості. ОСОБА_8 , побачивши, що ОСОБА_5 наносить удари її доньці, схопила останнього за волосся та намагалася припинити його протиправні дії. В цей час, ОСОБА_5 , маючи намір на умисне спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , умисно наніс один удар кулаком по її обличчю, чим заподіяв легкі тілесні ушкодження.

Захисник ОСОБА_4 звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій виклав вимогу про скасування вказаних судових рішень і закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_5 у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, вказує на неправильне зазначення номеру кримінального провадження №0000213. Також посилається на недопустимість доказів, оскільки відсутні процесуальні документи про вилучення медичної документації потерпілих. На думку захисника, всі ці порушення призвели до позбавлення судами права засудженого на справедливий судовий розгляд справи. Вказує, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про міру покарання, врахував невизнання засудженим своєї вини, що є неприпустимим.

Суд, перевіривши касаційну скаргу, долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України).
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК Українисуд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 125 КК України, підтверджується детально наведеними у вироку доказами, які судом досліджені та належно оцінені. Так, винуватість ОСОБА_5 підтверджується показаннями потерпілих ОСОБА_7 таОСОБА_8 , показаннями свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , висновками експерта №44, №45, №62, №20, №148, даними протоколу слідчого експерименту від 21 лютого 2017 року та 16 травня 2017 року.
Доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_4 з приводу неправильного зазначення номеру кримінального провадженняу обвинувальному акті та вироку суду, були предметом перевірки судом апеляційної інстанції, який визнав їх безпідставними, оскільки даний факт не вплинув на законність вироку та не є підставою для закриття кримінального провадження.
Як встановлено судом апеляційної інстанції, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що на досудовому розслідуванні було прийнято рішення про об`єднання матеріалів, зареєстрованих 21 січня 2017 року у Єдиному реєстрі досудових розслідувань за №0000212 та №0000213, якому присвоєний №0000212. Складання слідчим і зазначення у вироку суду номеру кримінального провадження №0000213, апеляційним судом визнано технічною помилкою, що не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки це не вплинуло і не могло вплинути на законність та обґрунтованість судового рішення.
Посилання захисника на недопустимість висновків судово-медичних експертиз та порушення судом першої інстанції вимог ст.ст. 159, 160, 163, 165 КПК України, також перевірені та спростовані судом апеляційної інстанції, оскільки було достовірно встановлено, що медичну документацію потерпілі надавали добровільно, а тому не було потреби у проведенні слідчих дій щодо вилучення такої документації, а зміст цієї документації було викладено у висновках експертиз, які безпосередньо оголошувались у судовому засіданні суду першої інстанції.

Суд першої інстанції дослідив дані висновки судово-медичних експертиз, а суд апеляційної інстанції перевірив їх і обґрунтовано визнав достовірними, оскільки вони не викликають сумніву та узгоджуються з іншими доказами.
Твердження захисника ОСОБА_4 про позбавлення судами права засудженого на справедливий судовий розгляд справи не знайшли свого підтвердження. Як правильно зазначив суд апеляційної інстанції, при ухваленні вироку судом першої інстанції дотримано стандарт доведення вини засудженого поза розумним сумнівом, оскільки сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміновані злочини були вчинені і ОСОБА_5 є винним у вчиненні цих злочинів.
Крім того, зазначення у вироку судом першої інстанції про невизнання засудженим своєї вини, не вплинуло на вирішення питання щодо міри покарання, а тому не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки це не вплинуло і не могло вплинути на законність та обґрунтованість судового рішення.

Інших доводів, які би свідчили про порушення судами вимог процесуального закону, які були б підставами для зміни або скасування судових рішень, захисником у касаційній скарзі не наведено.
Вирок суду відповідає вимогам ст. 374 КПК України.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст. 419 КПК України, перевірив усі доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 , які аналогічні доводам його касаційної скарги, та навів відповідні мотиви на їх спростування, з якими колегія суддів погоджується.
Враховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 23 липня 2018 року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 11 грудня 2018 року.
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3