Справа № 461/7452/17 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/151/18 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2018 року колегія суддів судової палати уз розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі :

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши матеріали кримінального провадження про обвинувачення:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки Львівської області, Жовківського району, с. Великі Грибовичі, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ст. 366-1 КК України,

прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_6

та її захисника адвоката ОСОБА_9 ,

за апеляційною скаргою прокурора Львівської області ОСОБА_10 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 6 липня 2018 року,

в с т а н о в и л а :

вироком Галицького районного суду м. Львова від 6 липня 2018 року ОСОБА_6 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України, виправдано на підставі п.3 ч.1 ст. 373 КПК України.

Як зазначається у вироку ОСОБА_6 органом досудового розслідування обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України, а саме, в умисному неподанні суб`єктом декларування декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, передбаченої Законом України «Про запобігання корупції».

Автор обвинувального акту у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000305 від 19.09.2017 року, вказує на наступні обставини.

Зокрема, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі наказу № 460ос від 01.12.2016 року начальника ГУ НП у Львівській області призначена на посаду старшого інспектора-криміналіста слідчого відділу Франківського ВП ГУНП у Львівській області.

Відповідно до ч.1 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» особи, зазначені у пункті 1, підпунктах «а» і «в» пункту 2, пункті 5 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством.

Відповідно до підпункту 1 пункту 5 розділу II Порядку формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого Рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції № 3 від 10.06.2016 року, зареєстроване в Міністерстві юстиції України від 15.07.2016 року за № 959/29089, щорічна декларація суб`єкта декларування подається у період з 00 годин 00 хвилин 01 січня до 00 годин 00 хвилин 01 квітня року, наступного за звітним роком. Така декларація охоплює звітний рік (період з 01 січня до 31 грудня включно), що передує року, в якому подається декларація, та містить інформацію станом на 31 грудня звітного року.

Верховною Радою України 23 березня 2017 року прийнято Закон № 1975-УІІІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо особливостей фінансового контролю окремих категорій посадових осіб». Закон № 1975-УIII набрав чинності 30 березня 2017 року.

Відповідно до цього Закону строк подання щорічної декларації для осіб, які відповідно до Закону України «Про запобігання корупції» подають таку декларацію вперше продовжено до 1 травня 2017 року.

Відповідно до п.п. «з» п.1 ч.1 ст. 3 Закону серед суб`єктів, на яких поширюється дія Закону зазначено і поліцейських.

Попри вказані вимоги закону, ОСОБА_6 , являючись працівником поліції, будучи проінформована листом т.в.о. начальника Франківського ВП ГУ ПН у Львівській області № 1245/41/02/10/17 від 26.01.2017 року про необхідність отримання електронного цифрового підпису та подання електронної декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2016 рік, заповнивши необхідні відомості на сайті ПриватБанку та отримавши в Акредитованому центрі сертифікації ключів ПАТ КБ «Приватбанк» 31.03.2017 року електронний цифровий підпис з строком дії до 31.03.2018 року, необхідний для подання електронної декларації на сайті Національного агентства з питань запобігання корупції (далі - НАЗК), в порушення вимог вказаних вище нормативно-правових актів, у строк до 01.05.2017 року умисно не подала щорічну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, передбаченої Законом України «Про запобігання корупції», за 2016 рік.

В подальшому, ОСОБА_6 , отримавши 02.05.2017 року в Акредитованому центрі сертифікації ключів ПАТ «Приватбанк» ще один електронний цифровий підпис з строком дії до 02.05.2018 року, з своєї електронної скриньки ІНФОРМАЦІЯ_2 04.05.2017 року скерувала електронного листа в службу технічної підтримки НАЗК на адресу ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідного до якого при введенні нею контактної інформації для заповнення е-декларації виникає помилка, оскільки ОСОБА_6 раніше при реєстрації на сайті НАЗК невірно вказала свою власну електронну адресу. На вказаний лист 05.05.2017 року з електронної адреси ІНФОРМАЦІЯ_3 на електронну адресу ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 прийшов лист щодо обов`язкових вимог при скеруванні листів у службу технічної підтримки, а саме необхідності скерування листа з персональної електронної поштової скриньки, зазначення у темі суті питання, зазначення П.І.П., ідентифікаційного номеру облікової картки платника податків (ІПН), персональної електронної поштової скриньки, суть питання, за необхідності до листа додати скріншоти з помилками.

11.05.2017 року, о 17.35 год., ОСОБА_6 з своєї електронної скриньки ІНФОРМАЦІЯ_2 із зазначенням вказаних вище необхідних відомостей повторно скерувала електронного листа в службу технічної підтримки ІНФОРМАЦІЯ_4 на адресу ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до якого при введенні нею контактної інформації для заповнення е-декларації виникає помилка, оскільки ОСОБА_6 раніше при реєстрації на сайті НАЗК невірно вказала свою власну електронну адресу.

У цей же день, о 18.16 год., з електронної адреси ІНФОРМАЦІЯ_3 на електронну адресу ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_2 , прийшов лист з служби технічної підтримки НАЗК, відповідно до якого її поштову скриньку змінено і їй необхідно перейти за вказаним у листі посиланням ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Не дивлячись на викладене, ОСОБА_6 , усвідомлюючи передбачену законом вимогу щодо необхідності подачі нею щорічної декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, передбаченої Законом України «Про запобігання корупції», за 2016 рік, у період з 11.05.2017 року по жовтень 2017 року, зазначену декларацію умисно не подала і жодних дій для подачі такої не вживала.

Не погоджуючись з вироком Галицького районного суду м. Львова від 6 липня 2018 року прокурор Львівської області ОСОБА_10 просить вказаний вирок скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК, та призначити покарання у вигляді штрафу в розмірі 3 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах терміном на 1 рік 6 місяців.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор зазначає, що судом першої інстанції не було взято до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, викладені у судовому рішенні.
Зазначає, що судом першої інстанції не надано оцінки та неспростовано іншими доказам результати службового розслідування від 28.08.2017 року за фактом можливого порушення службової дисципліни старшим інспектором-криміналістом СВ Франківського ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_6 , згідно яких встановлено, що остання навіть на час надання письмових пояснень, а саме 23.08.2017 року вказала, що нею електронну декларацію не подано, через несправність ІТС Реєстру та відсутність реагування на її листи з боку НАЗК.
Також вказує, що згідно листа НАЗК № 93-05/36189/17 від 11.10.2017 року встановлено, що ОСОБА_6 лише зареєструвалася в ІТС Реєстр 31.03.2017 року, о 22 год. 21 хв., інших дій, які би свідчили про те, що ОСОБА_6 заходила в систему НАЗК, не зафіксовано. Станом на 9.10.2017 року офіційних звернень від зазначеного суб`єкта декларування, зокрема, щодо технічних несправностей при роботі з ІТС Реєстр, на адресу НАЗК не надходило.
Зазначає, що судом першої інстанції поверхнево описано у рішенні показання свідка слідчого прокуратури Львівської області ОСОБА_11 , який ствердив, що 26 вересня 2017 року було допитано ОСОБА_6 в якості свідка, яка повідомила, що знала про необхідність подати електронну декларацію до 1.05.2017 року, однак з технічних причин цього не зробила, оскільки в неї за місцем проживання у АДРЕСА_1 , відсутній інтернет.
Крім того, згідно протоколу огляду поштової скриньки, яка належить ОСОБА_6 , встановлено, що листами НАЗК від 4.05.2017 року, о 17 год. 06 хв., та 11.05.2017 року, о 18 год. 06 хв., її було проінформовано про порядок відновлення доступу до ІТС Реєстру, однак електронна декларація нею подана не була.
Заслухавши доповідача, думку прокурора на підтримання доводів апеляційної скарги, пояснення обвинуваченої та її захисника - на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення.
У відповідності до ст. 9 КПК України, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст. 370 КК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновок суду першої інстанції про недоведеність прокурором в судовому засіданні винуватості обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України, є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, стверджується перевіреними в судовому засіданні доказами, оціненими судом за принципами всебічності, повноти та об`єктивності.

Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що сукупність зібраних на досудовому слідстві доказів не дає підстав для визнання ОСОБА_6 винною у вчиненні інкримінованого їй злочину.

Так, ОСОБА_6 як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції винною себе не визнала і показала, що в жодному випадку, як суб`єкт декларування, не мала наміру ухилятись від виконання свого обов`язку щодо подачі щорічної електронної декларації. Причиною несвоєчасного подання декларації були технічні проблеми, що завадили їй увійти до ІТС «Єдиний державний реєстр декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування»; на скерований до НАЗК свій електронний лист отримано 19.10.2018 року та 20.10.2017 року відповіді-повідомлення про те, що її заява на заміну ЕЦП успішно прийнята і що її новий ЕПЦ було успішно затверджено у «Єдиному Державному реєстрі Декларацій». 24.10.2017 року вона подала декларацію. Окрім того, протягом березня-вересня 2017 року неодноразово намагалась зайти на сайт НАЗК та подати декларацію, однак, з технічних причин цього зробити не змогла; в жовтні 2017 року, отримавши новий ЕПЦ, подала декларацію. Вважає, що у її діях відсутній склад злочину, оскільки не мала жодного умислу неподавати декларацію.

Суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що наведені стороною обвинувачення докази не підтверджують умисел ОСОБА_6 на умисне неподання декларації за 2016 рік та враховуючи, що ОСОБА_6 подала декларацію 24 жовтня 2017 року, тому в її діях відсутні два основних елементи складу злочину суб`єктивна сторона та об`єктивна сторона.

Судом першої інстанції було досліджено докази, надані стороною обвинувачення, зокрема: протокол огляду від 26 вересня 2017 року поштової скриньки ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , з якого вбачається, що 31.03.2017 р. (о 20.24., 21.51., 22.04., 22.33., 23.02. год.) та 02.05.2018 р. (о 22.16. год.) надійшли листи від ПриватБанку з адреси ІНФОРМАЦІЯ_6 щодо отримання цифрового підпису ОСОБА_6 ; протокол огляду також встановлено, що 04.05.2017 р., о 12.33 год., та 11 травня 2017 р., о 17.35 год., ОСОБА_6 вела електронну переписку із сайтом НАЗК ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо неможливості заповнення е-декларації; протокол огляду від 12 жовтня 2017 року даних Інтернет ресурсу-офіційного інформаційного ресурсу Акредитованого центру сертифікації ключів ПАТ КБ «Приватбанк», за наслідками введення параметрів для пошуку ОСОБА_6 отримано відомості, які свідчать про отримання нею 31.03.2017 року шести електронних цифрових підписів з терміном дії 31.03.2018 року та 02.05.2017 року отримано цифровий підпис з терміном дії 02.05.2018 року.

Суд першої інстанції вірно встановив, що у період з 31 березня 2017 року по 24 жовтня 2017 року ОСОБА_6 не подала декларацію з об`єктивних причин некоректної роботи системи та технічних помилок.

Посилання прокурора на незаконність вироку суду є безпідставними і необґрунтованими, оскільки суд при ухваленні вироку в повній мірі дотримався вимог кримінального процесуального закону.

Покликання прокурора на те, що судом першої інстанції в судовому засіданні не було дано належної оцінки ряду доказів, а саме: результатам службового розслідування від 28.08.2017 року, показанням свідка слідчого прокуратури Львівської області ОСОБА_12 , протоколам огляду поштової скриньки, яка належить ОСОБА_6 , показанням свідка старшого інспектора СКЗ Франківського ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_13 , якими стверджувалися обставини кримінального правопорушення, є необґрунтованими. З оскаржуваного вироку вбачається, що суд першої інстанції при розгляді справи стосовно ОСОБА_6 дослідив усі обставини, які мали значення для прийняття рішення у справі, повно і всебічно дослідив докази, надані сторонами та дав їм належну оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності й достатності для прийняття відповідного процесуального рішення відповідно до вимог ст. 94 КПК України.

Доводи прокурора про те, що суд першої інстанції залишив поза увагою показання свідка слідчого прокуратури Львівської області ОСОБА_12 , який повідомив про розбіжності у показаннях свідка ОСОБА_6 , даних нею на досудовому розслідуванні, та показаннях обвинуваченої ОСОБА_6 , то такі колегія суддів вважає безпідставним, оскільки такі докази є недопустимими в силу п.1 ч.3 ст. 87 КПК України.

Крім того, відповідно до вимог ст. 62 Конституції України, виходячи з презумпції невинуватості, обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини обвинувачених, суд відносить і тлумачить на їх користь.

Що стосується покликання прокурора на те, що судом першої інстанції не було дано оцінку листу НАЗК № 93-05/36189/17 від 11.10.2017 року, згідно якого ОСОБА_6 лише зареєструвалась в ІТС Реєстр 31.03.2017 року, о 22 год. 21 хв., інших дій, які би свідчили про те, що ОСОБА_6 заходила в систему НАЗК не зафіксовано, то такі колегія суддів до уваги не бере, оскільки даним листом крім того встановлено і періоди неналежного функціонування ІТС Реєстру протягом 2017 року.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги прокурора про невірну оцінку доказів є безпідставними та такими, що не грунтуються на матеріалах справи.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги, щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 373 КПК України визначено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Крім того ч. 3 ст. 373 КПК України передбачено, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Згідно з положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, конституційними принципами закладеними у ст. 62 Конституції України та загальних засадах кримінального провадження визначених ст. 7 КПК України гарантовано, що кожна людина має право на справедливий розгляд справи, не може бути піддана кримінальному покаранню поки не буде визнана винною в законному порядку; обвинувачення не може ґрунтуватися на отриманих незаконним шляхом доказах чи припущеннях, а обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановлюється лише за умови, якщо під час судового розгляду вина обвинуваченого у скоєнні конкретного злочину повністю доведена належними, допустими доказами, які безпосередньо досліджені у судовому засіданні із застосуванням принципу змагальності сторін у поданні ними суду своїх доказів і доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 29.06.1990 року № 5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» визнано неприпустимим обвинувальний ухил при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитися на користь підсудного. Коли зібрані у справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Частина 5 ст. 9 КПК України передбачає, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Зокрема, суд оцінюючи всі докази за даним кримінальним провадженням в їх сукупності, враховує, що практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів (п.53 рішення Європейського Суду з прав людини від 20.09.2012 року у справі «Федорченко та Лозенко проти України»). Також має враховуватися якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (п. 86 рішення Європейського Суду з прав людини від 11.07.2013 року у справі «Вєренцов проти України»).

Крім того, у п. 25 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Капо проти Бельгії» (Capeau v Belgium), 42914/98, 13 січня 2005 року значиться, що в кримінальних справах питання прийняття доказів належить досліджувати загалом в світлі пункту 2 статті 6, і вимагає воно, окрім іншого, щоб тягар доказування лежав на стороні обвинувачення.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" від 23.02.2006 р. передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права».

Так, у справі «Барбера, Meссeгу и Хабардо против Іспанії» (Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain) від 6.12.1998 р. (п.146) Європейський суд з прав людини встановив, що «принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що обвинувачений скоїв злочин, який ставиться йому в провину; обов`язок доведення лежить на обвинуваченні, і всі сумніви повинні тлумачитися на користь обвинуваченого. Європейський суд з прав людини також підкреслив, що за змістом пункту 2 статті 6 Конвенції, докази, покладені в основу висновку суду про винність обвинуваченого, повинні відповідати як вимогам достатності, так і переконливості.

Висновок суду про недоведеність прокурором в судовому засіданні винуватості обвинуваченої ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України, за обставин, описаних у вироку, є обґрунтованим та відповідає обставинам справи, а тому доводи апелянта про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження не підтверджується доказами, дослідженими під час судового розгляду, визнаються колегією суддів як безпідставні.

Аналізуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства, що вплинули на правильність висновків суду першої інстанції не встановлено, а тому відсутні підстави для скасування оскаржуваного вироку суду.

Керуючись ст. 405, ст. 407, ст. 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

вирок Галицького районного суду м. Львова від 6 липня 2018 року відносно ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора Львівської області ОСОБА_10 без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4