ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/2739/17 Номер провадження 11-кп/814/98/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія ч.2 ст.187 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних
справ Полтавського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря
судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8
захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10
представника
потерпілого - адвоката ОСОБА_11
представника органу опіки
та піклування ОСОБА_12
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000136 за апеляційними скаргами прокурора відділу ювенальної юстиції Прокуратури Полтавської області ОСОБА_13 та обвинуваченого із змінами ОСОБА_7 на вирок Київського районного суду м. Полтава від 23 листопада 2017 року щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Полтава, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
15.08.2013 Київським районним судом м. Полтави за ч.2 ст.186, ст. ст.69, 75 КК України на 1 рік позбавлення волі з встановленням іспитового строку 1 рік;
14.12.2015 Київським районним судом м. Полтава, зміненого 30.03.2016 Апеляційним судом Полтавської області за ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 186, ст. 69, ч.1 ст. 70 КК України на 3 роки позбавлення волі, звільненого на підставі ст.ст. 75, 104 КК України від призначеного судом покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку 2 роки.
визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 187 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.
Відповідно до ч.1 ст. 71 КК України частково приєднано невідбуте покарання, призначене 14.12.2015 Київським районним судом м. Полтава, зміненого 30.03.2016 Апеляційним судом Полтавської області у виді 1 місяця позбавлення волі та остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді 4 років 1 місяця позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Полтава, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого
визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 187 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі без застосування додаткового покарання в силу ст.ст. 98, 77 КК України.
На підставі ст.ст. 104, ст.75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного покарання у вигляді позбавлення волі, якщо він протягом 2 років не вчинить нового злочину з покладенням обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_14 в частині відшкодування матеріальної шкоди задоволено у повному обсязі, в частині відшкодування завданої злочином моральної шкоди частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на користь ОСОБА_14 матеріальну шкоду в сумі 20 900 грн, та моральну шкоду в сумі 3000 грн, а всього 23 900 грн.

Вирішено питання про речові докази.

ВСТАНОВИЛА:
Згідно вироку суду ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнані винуватими та засуджені за те, що ОСОБА_8 за попередньою змовою з ОСОБА_7 16.01.2017 приблизно 05.00 год., знаходячись поблизу супермаркету «АТБ», розташованого по вул. Гожулівській в м. Полтава, зустрівши раніше знайомого ОСОБА_14 та скориставшись відсутністю на вулиці сторонніх осіб, з корисливих спонукань з метою заволодіння майном ОСОБА_14 , з прямим умислом підійшли до ОСОБА_14 , та з метою відвернути його увагу, ОСОБА_8 розпочав розмову з останнім.
У ході розмови ОСОБА_8 почав ображати ОСОБА_14 , та завдав один удар кулаком правої руки в область обличчя зправа, після чого від отриманого удару останній нахилився обличчям до землі, але продовжував стояти на ногах.
В подальшому, потерпілому ОСОБА_14 , було нанесено удар ногою по нижнім кінцівкам, від якого останній упав на землю обличчям до низу. У цей час, ОСОБА_8 , за попередньою змовою з ОСОБА_7 , почали наносити удари ногами по тулубу ОСОБА_14 , спричинивши останньому, легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я у виді: гематоми тулубу зліва та легкі тілесні ушкодження у виді синців обличчя та тулубу зліва.
Після цього, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 відкрито заволоділи майном потерпілого ОСОБА_14 , а саме: з правої зовнішньої кишені куртки мобільним телефоном марки «HTC One E 8» ІМЕІ 1: НОМЕР_1 та ІМЕІ 2: НОМЕР_2 ., вартість 3 472 грн. 41 коп., із картою пам`яті об`ємом 8 ГБ., вартістю 150 грн., сім-картка оператора мобільного зв`язку «МТС» вартістю 20 грн., на рахунку якої було 48 коп., сім-картка оператора мобільного зв`язку «Київстар» вартістю 20 грн., на рахунку якої було 10 грн. 25 коп., та з лівої руки зірвали годинник марки «Tissot» серійний номер UXWU882XS, вартістю 23.000 грн.
У подальшому ОСОБА_8 та ОСОБА_7 з місця вчинення злочину зникли та розпорядилися вказаним майном на власний розсуд.
На вирок суду подав апеляційну скаргу прокурор, який не оскаржуючи доведеність вини, кваліфікацію дій обвинувачених, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону, який не підлягає застосуванню, що потягло невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину і особам обвинувачених, просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити покарання:
ОСОБА_8 за ч.2 ст. 187 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна;
ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 187 КК України у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного майна, на підставі ст. 71 КК України приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком та остаточно призначити покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього належного майна.
Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд безпідставно застосував ст. 69 КК України при призначенні покарання ОСОБА_7 , а ОСОБА_8 безпідставно звільнив від відбування призначеного покарання, на підставі ст.ст. 75, 104 КК України, оскільки останні вчинили тяжкий злочин, свою вину визнали частково, шкоду не відшкодували. ОСОБА_7 неодноразово судимий, на шлях виправлення не став і знову вчинив тяжкий злочин; ОСОБА_8 поводив себе зухвало під час судового розгляду.
У апеляційній скарзі зі змінами обвинувачений ОСОБА_7 , просить вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження в зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 в суді і вичерпані можливості їх отримати. У першочерговій апеляційній скарзі обвинувачений просив вирок суду скасувати у частині задоволення цивільного позову.

Свої вимоги обвинувачений обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не врахував показання свідка ОСОБА_15 , про те, що ОСОБА_7 не приймав участі в сварці з потерпілим та не бачив як у потерпілого випав мобільний телефон з карману та свідка ОСОБА_16 , про те, що здати в ломбард мобільний телефон прохав обвинувачений ОСОБА_8 , який наголосив, що це телефон його матері і кошти були віддані саме ОСОБА_8 та його ОСОБА_7 показання, що він не бив потерпілого.

Крім того, обвинувачений зазначає, що до цивільного позову не додано квитанції про сплату судового збору, а від судового збору звільняється позивач у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення злочину, тоді як позивач -потерпілий просить стягти моральну шкоду, а матеріальна шкода в сумі 20 900 грн. не підтверджена доказами, окрім показань потерпілого.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу зі змінами подану ОСОБА_7 та відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника, які просили вирок суду залишити без змін, прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу прокурора та заперечила проти задоволення апеляційної скарги зі змінами обвинуваченого ОСОБА_7 , представника потерпілого - адвоката ОСОБА_11 , яка просила апеляційну скаргу зі змінами обвинуваченого залишити без задоволення, а щодо апеляційної скарги прокурора покладалася на розсуд суду, представника органу опіки та піклування ОСОБА_12 , який просив вирок щодо ОСОБА_8 залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені у апеляційних скаргах, суд апеляційної інстанції дійшов до наступного висновку.
Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у злочині, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України ґрунтується на сукупності зібраних по справі доказів, які є взаємоузгодженими між собою, відповідають фактичним обставинам справи, та які суд першої інстанції дослідив в повному обсязі і дав правильну та об`єктивну оцінку.

Так, в суді першої та апеляційної інстанцій обвинувачений ОСОБА_7 вину в інкримінованому злочині не визнав, у той же час не заперечував того, що він та ОСОБА_8 і їхній спільний товариш ОСОБА_15 16.01.2017 приблизно 5 год., знаходячись поблизу супермаркету «АТБ», розташованого по вул. Гожулівській в м. Полтава, зустріли раніше знайомого ОСОБА_14 .. ОСОБА_8 підійшов до потерпілого ОСОБА_14 , сказав, що він його сусід. Через деякий час потерпілий ОСОБА_14 розпочав сварку з ОСОБА_8 , проте потерпілого ніхто не бив, просто поштовхалися. Телефон та годинник у потерпілого не забирали.
Обвинувачений ОСОБА_8 в суді першої і апеляційної інстанцій вину визнав частково, не заперечував той факт, що він та ОСОБА_7 16.01.2017 приблизно 5 год., знаходячись поблизу супермаркету «АТБ», розташованого по вул. Гожулівській в м. Полтава зустріли потерпілого. Саме він ОСОБА_8 наніс удар кулаком в обличчя потерпілому ОСОБА_14 , однак заперечує факт заволодіння майном потерпілого. Телефон вони дійсно здали в ломбард, але гроші не отримували, а їх забрав товариш, якого вони попросили здати телефон.
Потерпілий ОСОБА_14 , у судовому засіданні першої інстанції стверджував, що 16.01.2017 приблизно о 4.00 год. він повертався з ТРЦ «Екватор» та зайшов до супермаркету «АТБ» по вул. Гожулівській в м. Полтава. Біля супермаркету «АТБ» до нього підійшли обвинувачені і перегородили дорогу. ОСОБА_8 наніс йому удар в обличчя, хто наніс удар по ногах від якого він впав не знає. Били ногами по тулубу з обох сторін. В подальшому з правої кишені витягли мобільний телефон, а з лівої руки зняли годинник вартістю 23000 грн. Хто саме і куди бив, а також хто витяг телефон і зняв годинник вказати не може, оскільки лежав обличчям до землі. Раніше конфліктів між ним та ОСОБА_8 не було.
Такі показання потерпілого ОСОБА_14 підтвердив у суді першої інстанції свідок ОСОБА_17 , пояснивши, що 16.01.2017 приблизно 6 год. ранку його син ОСОБА_14 прийшов додому побитий та без мобільного телефону і годинника. Потерпілий пояснив, що його побив сусід, що проживає навпроти на ім`я ОСОБА_18 . Після цього син звернувся за медичною допомогою в лікарню та у поліцію.
Показання наведені вище потерпілого та свідка підтверджується даними протоколу пред`явлення особи для впізнання від 17.012017, відповідно до яких потерпілий впізнав ОСОБА_7 як особу, що здійснила на нього напад 16.01.2017 приблизно 5 год., поблизу супермаркету «АТБ», розташованого по вул. Гожулівській в м. Полтава.
Показання обвинувачених і потерпілого проте, що крім обвинуваченого був товариш останнього, узгоджуються із даними протоколу пред`явлення особи для впізнання від 20.01.2017, згідно яких потерпілий впізнав ОСОБА_15 , як особу, що була присутня при нападі обвинувачених на нього16.01.2017 приблизно 5 год., поблизу супермаркету «АТБ», розташованого по вул. Гожулівській в м. Полтава.
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 78 від 30.01.2017, потерпілому ОСОБА_14 завдано тілесні ушкодження, які можна розділити на дві групи. До першої групи відноситься: гематома тулубу зліва, яка кваліфікується як легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. До другої групи відносяться: синці обличчя та тулубу зліва, які кваліфікуються як у своїй сукупності, так і кожне окремо як легкі тілесні ушкодження.
Згідно висновку додаткової судово-медичної експертизи №314 тілесні ушкодження спричинені потерпілому ОСОБА_14 могли утворитися не менше ніж від 3-х кратної дії тупих обмежених предметів, якими могли бути пальці рук людини, стиснуті в кулак, нога людини у взутті або інші предмети з подібними характеристиками. Показаний потерпілим під час слідчого експерименту механізм нанесення йому тілесних ушкоджень не протирічать механізму утворення тілесних ушкоджень у останнього.
Доводи апеляційної скарги зі змінами обвинуваченого ОСОБА_7 щодо того, що суд не врахував показання свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Свідок ОСОБА_15 , в суді першої інстанції підтвердив, що 16.01.2017 біля магазину АТБ по вул. Гожулівській м. Полтава з ОСОБА_7 пили пиво. Коли обернувся побачив сварку між ОСОБА_8 та потерпілим. Потерпілий кинув у них пляшку і замахнувся на ОСОБА_19 .. У відповідь ОСОБА_8 наніс удар кулаком в обличчя потерпілому. ОСОБА_7 удари потерпілому не наносив. Підняли потерпілого і посадили на паркан біля магазину. Біля потерпілого на землі він побачив мобільний телефон, який він підняв і передав ОСОБА_8 , повідомивши, що це телефон потерпілого і щоб він віддав йому.
ОСОБА_16 , як свідок в судовому засіданні суду першої інстанції підтвердив, що 17.01.2017 йому в мережі «В Контакте» від друга ОСОБА_20 надійшло повідомлення, що потрібен паспорт, щоб здати в ломбард мобільний телефон. Домовились зустрітись, вийшовши на вулицю стояло таксі в якому були ОСОБА_7 та ОСОБА_8 і вони разом поїхали в ломбард. Там він на свій паспорт здав мобільний телефон за 900 грн., які віддав ОСОБА_8 .. За дану послугу йому заплатили 100 грн. ОСОБА_7 сказав, що мобільний телефон належить матері ОСОБА_21 . В ломбард запропонував їхати ОСОБА_7 ..
Такі показання свідків були враховані судом і вони не спростовують винуватість як ОСОБА_8 , так і ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину, оскільки підтверджують перебування останнього на місці вчинення злочину і те, що після вчинення злочину щодо потерпілого у ОСОБА_7 був телефон останнього. Потерпілий, даючи показання у суді зазначав про те, що коли він впав на землю і лежав головою до землі удари ногами по його тулубу саме з двох сторін наносили, тобто саме такі показання потерпілого спростовують показання свідка ОСОБА_15 і обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що останній не бив потерпілого.

Дослідивши та проаналізувавши зібрані наведені вище докази, які є належними, допустимими, достовірними та достатніми для ухвалення обвинувального вироку, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 винуватими у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, а саме, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з насильством, небезпечним для життя і здоровя особи, яка зазнала напада (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб.

Через це прохання обвинуваченого ОСОБА_7 про закриття кримінального провадження щодо нього так як не встановлені достатні докази для доведення винуватості ОСОБА_7 в суді і вичерпані можливості їх отримати,є необґрунтованим.

Доводи прокурора, що суд безпідставно застосував ст. 69 КК України при призначенні покарання ОСОБА_7 є безпідставними.

Згідно з ч.1 ст.69 КК України та приписів п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», зокрема, призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу обвинуваченого він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання.
Визначаючи ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, що настали.

Так, згідно з положеннями ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При призначенні покарання необхідно враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 із застосуванням ст. 69 КК України суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, особу ОСОБА_7 , який характеризується позитивно, його роль у вчиненні злочину та конкретні обставини справи.
На виконання вимог ч.2 ст. 66 КК України судом враховано те, що обвинувачений є особою молодого віку, має малолітню дитину, які визнано пом`якшуючими обставинами.
Також суд врахував, що ОСОБА_7 не розкаюється у вчиненому злочині, думку потерпілого, про призначення суворого покарання, конкретні обставини справи, зухвалість та відсутність критики у обвинуваченого до вчиненого і те, що шкода потерпілому не відшкодована, ОСОБА_7 раніше судимий, належних висновків не зробив, вчинив злочин в період іспитового строку.
Окрім, врахованого судом, колегія суддів, обговорюючи правильність призначення покарання ОСОБА_7 враховує, що потерпілий через представника не наполягав на задоволенні апеляційної скарги прокурора про призначення ОСОБА_7 більш суворого покарання.

З врахуванням цього, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наведені пом`якшуючі обставини та дані про особу ОСОБА_7 істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а тому правильно застосовано положення ст.69 КК України та призначено покарання нижче від найнижчої межі встановленої в санкції ч.2 ст. 187 КК України.

Підстав вважати, що призначене ОСОБА_7 покарання, із застосуванням ст.69 КК України не відповідає ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого через м`якість про, що порушується питання в апеляційній скарзі, немає. Тому апеляційна скарга прокурора щодо призначення ОСОБА_7 несправедливого покарання, через м'якість не підлягає до задоволення.
Щодо доводів в апеляційній скарзі прокурора про призначення несправедливого покарання, через м'якість та безпідставного застосування ст.ст.75,104 КК України при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , колегія суддів вважає їх необґрунтованими, виходячи з такого.
Призначаючи неповнолітньому обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції, діючи у відповідності до вимог ст.65 КК Украни, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який згідно ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину, особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який раніше не судимий, в суді першої інстанції вів себе зухвало, вину у вчиненому злочині не визнав та не розкаявся, завдану шкоду потерпілому не відшкодував, обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_8 суд, згідно ст. 66 КК України, визнав вчинення злочину неповнолітнім, позитивні характеристики, та відсутність обтяжуючих обставин.

Окрім, врахованого судом, колегія суддів, обговорюючи правильність призначення покарання ОСОБА_8 , враховує конкретні обставини справи, те, що останній за місцем навчання характеризується позитивно, під час апеляційного перегляду вибачився перед потерпілим, через представника останнього і потерпілий через свого представника не наполягав на призначенні покарання ОСОБА_8 пов`язаного з позбавленням волі.

Отже, суд дійшов правильного висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, в зв'язку з чим на підставі ст.ст. 75, 104 КК України звільнив ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду про звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, з огляду на наступне

Відповідно до ч.1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Вирішуючи питання про застосування ст. 75 КК України, суд повинен належним чином досліджувати та оцінювати всі обставини, які мають значення для справи і застосовувати вказаний кримінальний закон лише в тому разі, коли для цього є умови та підстави, про що в судовому рішенні мають бути викладені докладні мотиви.

Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд при призначені покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину має додержуватись принципу законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Згідно ст.104 КК України звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується до неповнолітніх відповідно достатей 75-78 цього Кодексу, з урахуванням положень, передбачених цією статтею. Звільнення від відбування покарання з випробуванням може бути застосоване до неповнолітнього лише у разі його засудження до арешту або позбавлення волі. Іспитовий строк установлюється тривалістю від одного до двох років. У разі звільнення неповнолітнього від відбування покарання з випробуванням суд може покласти на окрему особу, за її згодою або на її прохання, обов`язок щодо нагляду за засудженим та проведення з ним виховної роботи.
Відповідно до вимог п.17 постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 16.04.2004 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про злочини неповнолітніх» звільнення неповнолітніх від покарання з випробуванням застосовується на тих же підставах, що й дорослих, ст. 75 КК України, з урахуванням особливостей, визначених ст. 104 КК України.
Суд першої інстанції, звільняючи ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, у повній мірі дотримався вимог Закону та належним чином мотивував своє рішення.

Крім того, колегія суддів зазначає, що позиція прокурора щодо невизнання вини обвинуваченими ОСОБА_7 та ОСОБА_8 само по собі не може свідчити про неправильне застосування ст. 69,75,104 КК України .

Посилання прокурора на те, що обвинуваченими ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не відшкодовано шкоду, на переконання колегії суддів, ці обставини не є вирішальними при визначенні ставлення особи до вчиненного.

Більше того, ОСОБА_8 у суді апеляційної інстанції повідомив, що має намір відшкодувати шкоду потерпілому, а до цього часу не відшкодував, через те, що не працював.

Посилання в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_7 , що матеріальна шкода в сумі 20 900 грн. не підтверджується доказами, окрім показань потерпілого, є необґрунтованими, та спростовуються висновком товарознавчої експертизи №2001/2, згідно якого загальна вартість майна, яким заволоділи обвинувачені складає 26 673 грн.14 коп. ( т.1 а.с.151-162) та товарним чеком від 24.11.2016 відповідно до якого за годинник марки «Tissot» серійний номер UXWU882XS потерпілим сплачено 20 000 грн. ( т.1 а.с.23).
Щодо доводів обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що суд безпідставно стягнув на користь потерпілого моральну шкоду при цьому мотивуючим тим, що потерпілий обов`язково повинен був сплатити судовий збір при подачі цивільного позову є безпідставними.

Відповідно до п.2 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

Через це твердження обвинуваченого про те, що до цивільного позову у кримінальній справі потерпілим повинно було надано докази сплати судового збору є неспроможними.

З огляду на викладене вище призначене покарання судом першої інстанції обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є достатнім для виправлення та призначене покарання відповідає вимогам статей 50, 65, 69, 75, 104 КК України через це апеляційна скарга прокурора не підлягає до задоволення.
З огляду на викладене вище безумовних підстав, передбачених ст. 409 КПК України, для скасування та зміни ухваленого по справі судового рішення щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 як про це ставиться питання в апеляційних скаргах, колегія судців не вбачає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги прокурора відділу ювенальної юстиції Прокуратури Полтавської області ОСОБА_13 та з внесеними змінами обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Київського районного суду м. Полтава від 23 листопада 2017 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - без змін.
ОСОБА_7 у зв`язку з набранням вироку законної сили взяти під варту у залі суду негайно.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим ОСОБА_7 , який тримається під вартою, - у той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4