КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_5 ,
представника потерпілого - адвоката ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження №0007667 відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за апеляційною скаргою прокурора у провадженні на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 листопада 2018 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 листопада 2018 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді 1 року обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування основного та додаткового покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 рік, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів та витрат, _________________________________________________________________
Справа №11-кп/824/283/2019 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_8
Категорія: ч. 1 ст. 286 КК України Доповідач ОСОБА_1
пов`язаних із залученням експерта.

Суд визнав доведеним, що 10 грудня 2017 року близько 17 год. (більш точного часу не встановлено) ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «Mitsubishi Pajero-Sport», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався автодорогою «Київ - Бишів» в межах Києво-Святошинського району Київської області в напрямку від с. Гнатівка.
Рухаючись у вказаному напрямку, на 15 км автодороги «Київ - Бишів», поблизу с. Горбовичі, ОСОБА_7 проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою та її змінами, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не врахував дорожню обстановку і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, в результаті чого втратив керованість автомобілем та виїхав на смугу зустрічного руху, де здійснив зіткнення із автомобілем «Ford-Mondeo», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_9 , який рухався назустріч.
В результаті ДТП тілесні ушкодження отримали водій автомобіля «Ford-Mondeo» ОСОБА_9 та його пасажири - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Згідно висновку експерта №57/Д від 20.04.2018 року, у ОСОБА_13 малися: закритий уламковий перелом лівої вертлюгової западини з незначним зміщенням відломків, рвана рана правої кисті, множинні садна, які в своїй сукупності відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, за ознакою тривалого розладу здоров`я терміном понад 21 день.
Згідно висновку експерта №15/Д від 27.02.2018 року, у водія ОСОБА_9 діагноз щодо отримання тілесних ушкоджень в результаті ДТП 10.12.2017 року, не підтверджується об`єктивними даними.
Згідно висновку експерта №16/Д від 27.02.2018 року, у ОСОБА_10 малася забита рана лоба, що відноситься до легких тілесних ушкоджень.
Згідно висновку експерта 17/Д від 21.02.2018 року, у ОСОБА_12 малися: садна виличної ділянки зліва, лобної ділянки справа, підшкірна гематома лобної ділянки справа, які в своїй сукупності відносяться до легких тілесних ушкоджень.
В даній дорожній обстановці ОСОБА_7 грубо порушив вимоги п.п.: 1.5 (дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків); 2.3 «б» (для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний - бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом на дорозі); 10.1 (перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху); 12.1 (під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року №1306.
Порушення ОСОБА_7 вимог п.п. 1.5, 2.3 «б», 10.1, 12.1 Правил дорожнього руху України стало умовою та причиною виникнення і настання даної дорожньо-транспортної пригоди і знаходиться в прямому причинному зв`язку з наслідками, які наступили в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

В апеляційній скарзі прокурор у провадженні, не оспорюючи кваліфікацію дій та доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 , посилаючись на неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок суду в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді обмеження волі строком 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді 1 року обмеження волі з іспитовим строком 1 рік,з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, а саме: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації. У решті вирок залишити без змін.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що частиною 1 статті 75 КК України передбачено звільнення від відбування покарання з випробуванням тільки тих осіб, які засуджуються до виправних робіт, службового обмеження (для військовослужбовців), обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, тобто лише щодо основного покарання, що має бути належним чином вмотивовано у вироку, при цьому, звільнення від відбування призначеного судом додаткового покарання за цією нормою закону не допускається.
Крім того, при звільненні з випробуванням від відбування основного покарання суд, відповідно до ст. 77 КК України, може призначити додаткові покарання: штраф (за умови, що він передбачений санкцією закону, за яким засуджується особа); позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю; позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу. Додаткові покарання підлягають реальному виконанню, про що суд зазначає в резолютивній частині вироку.
Разом з тим, у порушення наведених вище вимог щодо призначення покарання, суд при призначенні покарання ОСОБА_7 , на підставі ст. 75 КК України, звільнив його від відбування як основного, так і додаткового покарання.
Таким чином, суд першої інстанції, при призначенні ОСОБА_7 покарання, неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме - застосував закон, який не підлягає застосуванню, що тягне за собою скасування судового рішення.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку доводів поданої апеляційної скарги, а також представника потерпілого - адвоката ОСОБА_6 , який підтримав подану апеляційну скаргу, та заперечення обвинуваченого проти її задоволення, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За приписами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 394 КПК України, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину за обставин, викладених у вироку, колегія суддів не перевіряє, оскільки фактичні обставини кримінального провадження учасниками судового провадження в суді першої інстанції не оспорювалися і докази щодо них, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, не досліджувались, як не заперечуються вони прокурором і в апеляційній скарзі.

За встановлених судом фактичних обставин, дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, що також прокурором не заперечується.
При цьому колегія суддів не встановила істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти правильних висновків в цій частині.
При призначенні ОСОБА_7 покарання, як це слідує з мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який є злочином невеликої тяжкості, дані про особу обвинуваченого, який не перебуває на обліках у лікарів нарколога та психіатра, посередньо характеризується за місцем проживання, раніше не судимий, обставину, яка пом`якшує покарання, - щире каяття у вчиненому, і відсутність обставин, які його обтяжують, а отже, обґрунтовано призначив обвинуваченому покарання у виді обмеження волі, із застосуванням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України.

До того ж, проаналізувавши усі обставини, які повинні враховуватися судом при призначенні покарання в їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до вірних висновків як щодо виду та розміру покарання, так і щодо можливості виправлення, перевиховання обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів без його ізоляції від суспільства, тому на підставі ст. 75 КК України звільнив ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.
Разом з тим, суд першої інстанції, звільняючи ОСОБА_14 від відбування покарання з випробуванням, неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, на що обґрунтовано послався в апеляційній скарзі прокурор.
За змістом п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання є підставою для ухвалення вироку судом апеляційної інстанції.

Аналіз положень п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України у поєднанні із положеннями п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 413 КПК України дає підстави стверджувати, що неправильним звільненням обвинуваченого від відбування покарання є незастосування судом закону України про кримінальну відповідальність, який регламентує звільнення від відбування покарання, або застосування закону, який не підлягав застосуванню при вирішенні питання про звільнення від відбування покарання.

Відповідно до положень ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, зі змісту норми цього Закону вбачається, що звільнення від відбування покарання може застосовуватись лише щодо тих покарань, які перелічені в ст. 75 КК України, тобто таке рішення може бути ухвалено лише щодо основного покарання.

За змістом ст. 77 КК України додаткове покарання, в тому числі і у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю призначається у разі звільнення від відбування покарання із випробуванням. Аналіз указаної норми закону дає підстави стверджувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням не поширюється на додаткові покарання, перелік яких наведений у ст. 77 КК України.

Між тим, призначивши ОСОБА_7 основне покарання у виді обмеження волі та додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, суд на підставі ст. 75 КК України звільнив обвинуваченого від відбування як основного, так і додаткового покарання, що вказує на порушення судом ч. 1 ст. 75 та ст. 77 КК України.

Таким чином, суд першої інстанції, звільнивши обвинуваченого від відбування основного та додаткового покарання допустив неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, що, відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 420 КПК України, є підставою для скасування вироку в цій частині та ухвалення судом апеляційної інстанції нового вироку.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора з наведених у ній мотивів підлягає задоволенню.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів,

з а с у д и л а:

апеляційну скаргу прокурора у провадженні задовольнити.
Вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 листопада 2018 року відносно ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання.
ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України призначити покарання у виді обмеження волі на строк один рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнити від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 (один) рік.

На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти орган з питань пробації про зміну місця проживання.

В решті вирок суду залишити без змін.
Вирок Київського апеляційного суду може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту його проголошення.

Судді:

____________________ ____________________ ___________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3