УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 жовтня 2018 року cлідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , слідчого ОСОБА_3 , власників майна ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , представника останнього - адвоката ОСОБА_6 , представника власників майна ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ТОВ «Інтелекшуал Констракшин», ТОВ «Емоушн Ту Гоу Україна», ГО «Фонд розвитку міст», ТОВ «Персі Інкорпорейт» ОСОБА_9 , ТОВ «НПО Інфотех» адвоката ОСОБА_10 , представника власників майна ОСОБА_11 , ОСОБА_12 адвоката ОСОБА_13 , представника власника майна ОСОБА_14 адвоката ОСОБА_15 , представника власників майна ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ТОВ «Даха Груп», ТОВ «Надійні системи», ТОВ «Світ камер», ТОВ «Відеомережа», ТОВ «Бест Віжин», ТОВ «Відеогрупа», ТОВ «Відеоперспектива», ТОВ «Хіксайт», ТОВ «Інженіринг Аналітика», ТОВ «Спартабокс» адвоката ОСОБА_18 , представника власників майна ТОВ «Віатек», ТОВ «Марсоф», ТОВ «Торговий дім систем ведеонагляду», ТОВ «Торговий дім систем відео нагляду «ССТВ Трейд» адвоката ОСОБА_19 , представника власників майна ОСОБА_20 , ОСОБА_21 адвоката ОСОБА_22 , представника власника майна КП «Інформатика» - адвоката ОСОБА_23 ,

у с т а н о в и в:
До Шевченківського районного суду м.Києва надійшло клопотання начальника 4-го відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань ОВПП ДФС ОСОБА_24 про накладення у кримінальному провадженні за № 320 181 001 100 000 69 за ч. 2 ст. 212 КК України арешту на тимчасово вилучене майно.
На обґрунтування клопотання зазначено, що службові особи КП «Інформатика» - виконувач обов`язків генерального директора ОСОБА_25 та перший заступник директора ОСОБА_26 , за сприяння керівника Департаменту інформаційно-комунікаційних технологій виконавчого органу Київської міської ради ОСОБА_27 у період 2016-2018 років з метою ухилення від сплати податків провели за завищеними цінами публічні закупівлі послуг, переможцями яких стали ТОВ «Інтелекшуал Констракшн, ТОВ «Каргон» та ТОВ «Протипожежні Інновації».
У подальшому директор ТОВ «Інтелекшуал Констракшн» ОСОБА_28 , директор ТОВ «Каргон» ОСОБА_29 та головний бухгалтер вказаного товариства ОСОБА_8 , директор ТОВ «Протипожежні Інновації» ОСОБА_30 у період 2016-2018 років з метою виконання робіт для КП «Інформатика» залучили підприємства з ознаками фіктивності, а саме: ТОВ «Хупер Лтд», ТОВ «Арса Компані», ТОВ «Пром-Аспект», ТОВ «Стар ТК Бізнес», ТОВ «Молер ЛТД», ТОВ «Укр Буд Інвест», ТОВ «ТПК «Вест» та ТОВ «Альфа Холдинг», перерахувавши грошові кошти на рахунки зазначених підприємств, з метою подальшого обготівкування. Вказані дії призвели до завищення податкового кредиту з ПДВ КП «Інформатика» на загальну суму 5 648 388 грн.
Розслідуванням встановлено, що КП «Інформатика» стало переможцем публічних закупівель, а саме: «закупівля інтелектуально-аналітичного комплексу, необхідного для розгортання та доповнення робочого функціоналу комплексної системи відео спостереження з модернізацією програмно-апаратного комплексу, створеного у рамках першої черги ситуаційного центру із протидії загрозам у місті Києві, 2-го черга» на загальну суму 86,6 млн. грн. з ПДВ.
З грудня 2017 року по липень 2018 року КП «Інформатика» отримало від ТОВ «Інтелекшуал Констракшн» роботи та обладнання на зазначену вище суму.
У свою чергу ТОВ «Інтелекшуал Констракшн» придбало обладнання у ТОВ «Віатек» на загальну суму 39 млн. грн. Останнє імпортувало зазначений вид товару від нерезидента «Hangzhou Hikvision Technology Co., LTD Китай» на загальну суму 21,52 млн. грн. з ПДВ.
Крім того, у ході розслідування з`ясовано, що ТОВ «Інтелекшуал Констракшн» перерахувало грошові кошти на адресу «Hangzhou Hikvision Technology Co., LTD Китай» на загальну суму 30,33 млн. грн., про що свідчить платіжне доручення від 12.02.2018 №2. Водночас інформація щодо імпорту товару ТОВ «Інтелекшуал Констракшн» у період 2017-2018 років згідно АІС «Податковий Блок» відсутня.
Також встановлено, що КП «Інформатика» з метою виконання умов договорів, укладених за результатами публічних закупівель, залучило ТОВ «Інтелекшуал Констракшн», ТОВ «Каргон» та ТОВ «Протипожежні Інновації», які в свою чергу перерахували отримані грошові кошти на рахунки ТОВ «Хупер Лтд», ТОВ «Арса Компані», ТОВ «Пром-Аспект», ТОВ «Стар ТК Бізнес», ТОВ «Молер ЛТД», ТОВ «Укр Буд Інвест», ТОВ «ТПК «Вест» та ТОВ «Альфа Холдинг», які створені з метою прикриття незаконної діяльності.
Під час проведення 10.09.2018 низки обшуків за адресами товариств та місцем мешкання фізичних осіб, які, на думку сторони обвинувачення, причетні до незаконної діяльності, виявлені та вилучені речі, грошові кошти та документи, які рішенням слідчого визнані речовими доказами.

У судовому засіданні слідчий клопотання підтримав та просив його задовольнити з наведених у ньому підстав.

Власники майна та їх представник заперечували проти накладення арешту на вилучені речі та документи, наполягаючи, що таке майно відношення до кримінального правопорушення не має, є у своїй більшості особистим майном фізичних осіб, тому не може бути визнане речовим доказом, оскільки не відповідає вимогам ст. 98 КПК України.

Слідчий суддя, заслухавши доводи слідчого, заперечення власників грошових коштів та їх представника, вивчивши клопотання та додані до нього матеріали, дійшов висновку про таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР ратифікована Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція).

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано захист права власності.
Згідно з цією нормою кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом.
Наведена засада закріплена у ст. 41 Конституції України, яка зазначає, що право власності є непорушним, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Зазначене положення Конституції покладене в основу однієї з засад кримінального провадження, сутність якої відображена у ст. 16 КПК України та передбачає, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження можливе лише на підставі вмотивованого судового рішення, без наявності якого допускається лише тимчасове вилучення майна.

Наведене гарантує, що позбавлення права власності, невід`ємними складовими якого є можливість безперешкодного володіння, користування та розпорядження об`єктом права власності, допускається виключно у випадках та у спосіб, які передбачені відповідними правовими нормами.

Отже, навіть тимчасове обмеження права власності є фактичне позбавленням власника майна можливості на свій розсуд користуватися та розпоряджатися цим майном, що є тотожним позбавленню права власності.

Практичне застосування встановленої Конституцією України гарантії охорони власності, доводить, що позбавлення будь-якої особи права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй на законних підставах майном у спосіб або через застосування процедури, які не відповідають приписам закону, є протиправним.

Підстави та порядок встановлення тимчасового обмеження прав особи щодо реалізації нею усієї сукупності або ж окремих складових права власності під час досудового розслідування визначені кримінальним процесуальним законодавством.

З вищеназваною конституційною нормою кореспондуються положення ст. 2 КПК, якою до завдань кримінального провадження, з-поміж іншого, віднесена охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, забезпечення того, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу.

У контексті клопотання, що є предметом цього розгляду, першочергово має бути надана оцінка правомірності втручання державного органу у реалізацію особою свого права власності, таке втручання полягає у примусовому, тобто без добровільної згоди власника, обмеженні його права розпорядження майном.

Главою 2 КПК встановлені засади, тобто основоположні принципи кримінального провадження, до яких, серед інших, віднесені верховенство права (ст. 8 КПК), законність (ст. 9 КПК).

Так, кримінальним процесуальним законом наголошено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст. 9 КПК під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Кримінальне процесуальне законодавство України повинно застосовуватися з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У рішеннях ЄСПЛ у справах «Амюр проти Франції», «Малама проти Греції», «Україна-Тюмень проти України» констатовано, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на мирне володіння майном має бути законним.

Сукупність наведених норм кримінального процесуального законодавства, їх внутрішній, змістовний зв`язок доводять, що будь-які процесуальні рішення, дії слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, вчинені під час досудового розслідування, мають відповідати вищевказаним засадам, як за своєю суттю, так і за формою реалізації, тобто процедурою застосування.

Крім того, процесуальним законом визначено, що обов`язок здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні покладається на слідчого суддю.

Таким чином, саме слідчий суддя шляхом застосування своїх повноважень покликаний забезпечити дотримання закону усіма учасниками кримінального провадження, а також зобов`язаний вживати передбачених законом заходів для поновлення порушених під час досудового розслідування прав та інтересів осіб.

Отже, слідчий суддя, виконуючи покладені на нього обов`язки, має вжити заходів щодо запобігання зловживанню стороною обвинувачення зазначеними повноваженнями з метою суворого дотримання закону, забезпечення рівності сторін кримінального провадження та збалансованості їх прав.

Статтею 131 КПК арешт майна віднесений до заходів забезпечення кримінального провадження, які у силу ч. 3 ст. 132 КПК застосовуються у разі доведення стороною обвинувачення трьох складових - обґрунтованої підозри вчинення кримінального правопорушення певного ступеню тяжкості; підтвердження того, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий ступінь втручання у права та свободи особи; існування даних, що застосування ініційованого заходу забезпечить виконання поставленого завдання.

Враховуючи, що слідчий суддя має можливість встановити наявність у кримінальному провадженні певних обставин виключно з матеріалів поданого клопотання, на його ініціатора і покладається відповідний обов`язок.

Досліджуючи існування на момент розгляду клопотання про накладення арешту зазначених складових, слідчий суддя відмічає, що долучені до клопотання - витяги з ЄРДР; постанови про визначення групи слідчих та прокурорів; ухвали слідчого судді про надання дозволів на проведення низки обшуків та протоколи, складені внаслідок їх проведення, інші процесуальні документи, є у своїй переважній більшості документами, які покликані доводити законність проведених слідчим та прокурором слідчих дій та прийнятих ними рішень, допустимість зібраних доказів, у той же час не підтверджують наявність події та складу відповідних кримінальних правопорушень та причетність перелічених вище власників майна до вчинення інкримінованого злочину.

Крім того, відповідно до ч.2 ст. 170 КПК арешт майна допускається, серед іншого, з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, забезпечення виконання покарання у виді конфіскації майна та збереження речових доказів.
Відповідно до ч.1 ст. 170 КПК арештом майна є тимчасове позбавлення права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно, зокрема, є доказом вчинення злочину.
Абзацом другим вказаної норми визначено, що завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
У силу ч.2 ст. 170 КПК арешт майна допускається, серед іншого, з метою збереження речових доказів.
Для реалізації встановленої законом мети відповідно до ч. 6 ст. 170 КПК арешт накладається на майно будь-якої фізичної особи, якщо воно відповідає зазначеним у ст. 98 КПК критеріям.
Відповідно до ч.1 ст. 98 КПК речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі сліди його вчинення або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, набуті кримінально протиправним шляхом.
З наведеного витікає, що певне майно підлягає арешту лише у разі, якщо воно відповідає переліченим вище вимогам та свідчить про обставини вчинення відповідного кримінального правопорушення.
Слідчий, обґрунтовуючи клопотання, зазначив, що речі, документи та грошові кошти, вилучені під час обшуку за місцем мешкання низки фізичних осіб та місцем знаходження суб`єктів господарювання, містять відомості про обставини вчинення вказаного кримінального правопорушення, а грошові кошти отримані такими особами внаслідок вчинення таких дій.
Водночас, слідчий суддя звертає увагу, що стороною обвинувачення не підтверджений факт незаконності походження коштів, на які ініціатор просив накласти арешт, а також останнім не доведено, що комп`ютерна техніка та документація підтверджують факт умисного ухилення КП «Інформатика» від сплати податків.
Таким чином, застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження до вилученого майна з метою збереження його як речового доказу є не обґрунтованим.
З наведеного витікає, що стороною обвинувачення не наведені правові підстави застосування ініційованого нею заходу забезпечення кримінального провадження, що у силу ч. 2 ст. 173 КПК є підставою для відмови у задоволенні клопотання.
Керуючись вимогами ст. 170-173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя
у х в а л и в :
У задоволенні клопотання начальника 4-го відділу розслідувань кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань ОВПП ДФС ОСОБА_24 про накладення у кримінальному провадженні № 320 181 001 100 000 69 за ч. 3 ст. 212 КК України арешту на майно відмовити.
На цю ухвалу упродовж п`яти днів з дня її оголошення може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного суду м. Києва.

Слідчий суддя ОСОБА_1