Категорія:ч.1 ст.190, ч. 2 ст. 186 КК України Доповідач: ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2018 року м. Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 квітня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

Даним вироком суду ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з повною загальною середньою освітою, неодруженого, непрацює, раніше судимого:

- вироком Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 16 грудня 2014 року за ч. 2 ст. 407 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн.;

- вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 жовтня 2016 року за ч. 3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку 2 роки;

засуджено:

- за ч. 1 ст. 190 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки;

- за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно до відбування ОСОБА_8 визначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного за новим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 жовтня 2016 року та остаточно до відбування ОСОБА_8 визначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 постановлено обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

Зараховано в строк відбування покарання ОСОБА_8 термін перебування під вартою з 06 липня 2017 року по 08 лютого 2018 року включно.

Застосовано щодо обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком на два місяці до 24 червня 2018 року включно з покладенням процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК.

Вироком вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат.

Згідно з вироком суду ОСОБА_8 визнано винним та засуджено за те, що він 10 вересня 2015 року близько 20 год. 00 хв., знаходячись в приміщенні будинку, що в АДРЕСА_2 з корисливих мотивів, шляхом обману, який виразився у повідомленні завідомо неправдивої інформації ОСОБА_9 щодо наміру вирішити питання про звільнення з-під варти засудженого співмешканця останньої, заволодів грошовими коштами в сумі 7500 грн. чим спричинив потерпілій ОСОБА_9 майнову шкоду на вищевказану суму.

Крім того, він же, 27 травня 2017 року близько 11 год. 30 хв., проходячи по вул. Ветеранів, що в с. Оздів Луцького району, повторно, переслідуючи корисливу зацікавленість та мету відкритого викрадення чужого майна, підійшовши до малолітнього ОСОБА_10 , 2004 р.н., шляхом ривка рукою, умисно відкрито викрав у нього планшет марки "Lenovo JT3-850M" вартість якого згідно висновку експерта № 400 від 26 червня 2017 року складає 4522 грн. 25 коп. чим спричинив потерпілій ОСОБА_11 майнову шкоду на вищевказану суму.

В поданій на вирок апеляційній скарзі обвинувачений вказує на незаконність вироку суду через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального правопорушення та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, заперечуючи свою причетність до вчинення інкримінованих йому злочинів. По епізоду шахрайства зазначає, що таке обвинувачення ґрунтується виключно на показаннях потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_12 , який є потерпілим в кримінальному провадженні про засудження обвинуваченого за ч.3 ст. 185 КК України. Будь-інші беззаперечні докази в підтвердження його винуватості відсутні, що свідчить про надуманість вчинення даного злочину. Щодо вчинення грабежу вказує, що показання потерпілої ОСОБА_11 , її співмешканця ОСОБА_13 та малолітнього ОСОБА_10 не відповідають фактичним обставинам справи, є надуманими. Натомість, описує свою версію зазначених подій, згідно якої потерпіла ОСОБА_11 добровільно передала йому планшет з зарядкою, як умову позики їй 4000 грн., які не були повернуті, у зв`язку із чим, обвинувачений разом із зарядкою продав планшет невідомій йому особі.
Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції, основні доводи апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, прокурора, яка її заперечила та просила залишити вирок суду першої інстанції без змін, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні умисних дій, які виразились у заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайство) та умисних дій, які виразились у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчинених повторно, за обставин, вказаних у вироку, стверджуються зібраними по справі та перевіреними в судовому засіданні доказами, яким суд дав правильну юридичну оцінку, вірно кваліфікувавши його дії за ч.1 ст. 190, ч. 2 ст. 186 КК України.

Незважаючи на невизнання ОСОБА_8 своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України, його винуватість у даному кримінальному правопорушенні повністю стверджується зібраними і перевіреними у суді першої інстанції доказами, яким суд дав правильну юридичну оцінку.

Так, на обґрунтування свого висновку щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 у вчиненні даного злочину, суд підставно послався на показання потерпілої ОСОБА_9 , яка в судовому засіданні показала, що ОСОБА_8 повідомив про можливість вирішення питання про звільнення з-під варти співмешканця останньої за 10000 грн. За місцем проживання ОСОБА_14 передала обвинуваченому 6000 грн., а на наступний день 1500 грн., які зняла з банкомату. ОСОБА_8 повідомив, що переказав зазначені кошти судді на картку, і через два тижні її співмешканця звільнять. Проте, останнього звільнили лише в грудні 2015 року, після призначення покарання за вироком суду. Зазначені кошти обвинуваченим їй повернуто не було.

Показання потерпілої є чіткими, послідовними та незмінними впродовж всього судового розгляду і повністю узгоджуються із показаннями свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_12 , які в судовому засіданні показали, що були присутні під час вищеописаної розмови потерпілої та обвинуваченого. Грошові кошти в розмірі 6000 грн. передавались в присутності ОСОБА_12 , а на наступний день останній їздив разом із потерпілою до банкомату, де вона мала передати решту коштів обвинуваченому ОСОБА_8 .

Вищевказані показання потерпілої та свідків, в своїй сукупності, повно відтворюють картину перебігу події та доводять винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

Те, що свідок ОСОБА_12 є потерпілим в іншому кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_8 за ст. 185 КК України не свідчить про неправдивість його показань, які узгоджуються із показаннями іншого свідка та потерпілої, а тому не спростовує правильних висновків суду в цій частині.

Незважаючи на невизнання ОСОБА_8 своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, його винуватість у даному кримінальному правопорушенні повністю стверджується зібраними і перевіреними у суді першої інстанції доказами, яким суд дав правильну юридичну оцінку.

Так, на обґрунтування свого висновку щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 у вчиненні даного злочину, суд підставно послався на показання потерпілої ОСОБА_11 , яка в судовому засіданні показала, що її малолітній син - ОСОБА_10 повернувся додому переляканий та повідомив, що ОСОБА_8 біг вулицею та вихопив із його рук планшет. Обіцяв його повернути, а потім повідомив, що планшет в нього вкрали. Підстав недовіряти своєму синові немає, боргів перед обвинуваченим немає.

Показання потерпілої повністю узгоджуються із показаннями малолітнього свідка ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_13 , який суду показав, що неодноразово зустрічався із обвинуваченим з приводу вищеописаної події, проте обвинувачений планшет не повернув, при цьому, факт незаконного заволодіння таким, не заперечував, із даними, що містяться в протоколі огляду місця події, протоколі огляду предмету, висновку судової товарознавчої експертизи, яким встановлено ринкову вартість планшета.

Доводи обвинуваченого про неприязні стосунки із сім`єю потерпілої та наявність боргових зобов`язань ґрунтуються виключно на його показаннях, були предметом перевірки судом першої інстанції, і свого підтвердження не знайшли.
Вищезазначені докази у їх сукупності доводять правильність висновків суду про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, і з чим погоджується і апеляційний суд.
Призначаючи ОСОБА_8 покарання, у відповідності із ст. 65 КК України, суд з достатньою повнотою врахував тяжкість вчиненого ним злочину, особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, із урахуванням усіх зазначених вище обставин на підставі ст.ст. 70 та 71 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим та за сукупністю вироків, шляхом частково приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком, визначив остаточно обвинуваченому до відбування покарання у виді позбавлення волі, яке слід відбувати в умовах ізоляції від суспільства, із чим погоджується апеляційний суд.

Порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 квітня 2018 року без змін.

Ухвала може бути оскаржена, шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом.

Головуючий

Судді