АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/16/18 Справа № 182/1921/16-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000099, за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 , обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на вирок Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2016 року щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася у м. Верхівцеве Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, та
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився у с. Вґязівок Павлоградського району Дніпропетровської області, проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, -
ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі прокурор просить оскаржуваний вирок суду змінити у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та зазначити в резолютивній частині обвинувального вироку наступне «Строк покарання ОСОБА_9 відраховувати з моменту її затримання, а саме з 18.02.2016 року по 30.09.2016 року та продовжити рахувати з 04.10.2016 року. Строк покарання ОСОБА_10 відраховувати з моменту його затримання, а саме з 18.02.2016 року по 30.09.2016 року та продовжити рахувати з 04.10.2016 року».

В іншій частині вирок - залишити без змін.

В апеляційній скарзі, з урахуванням її доповнення, обвинувачений ОСОБА_10 просить оскаржуваний вирок суду скасувати.

В апеляційній скарзі, з урахуванням її доповнення, обвинувачена ОСОБА_9 просить оскаржуваний вирок суду скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_9 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, та призначено їй покарання у виді 7 років позбавлення волі, з конфіскацією особисто належного їй майна.
Строк відбування покарання ОСОБА_9 вирішено відраховувати з моменту її затримання, а саме з 18.02.2016 року.
Запобіжний захід у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_9 залишено без змін до набрання вироком законної сили;
ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, та призначено йому покарання у виді 7 років 3 місяців позбавлення волі, з конфіскацією особисто належного йому майна.
Строк покарання ОСОБА_10 вирішено відраховувати з моменту його затримання, а саме з 18.02.2016 року.
Запобіжний захід у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_10 залишено без змін до набрання вироком законної сили.
Стягнуто з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в солідарному порядку на користь ОСОБА_12 1500 грн. у відшкодування завданої моральної шкоди.
Вирішено питання про речові докази.

ОСОБА_9 та ОСОБА_10 визнано винуватими та засуджено за те, що останні за обставин, встановлених судом першої інстанції та детально викладених у мотивувальній частині оскаржуваного вироку, будучи раніше знайомими між собою, близько 15 години 20 хвилин 16 лютого 2016 року через незачинені вхідні двері незаконно проникли до приміщення житлового будинку по АДРЕСА_3 , де ОСОБА_10 з метою подолання опору господарки домоволодіння ОСОБА_12 , яка в той момент знаходилась всередині будинку, застосував до останньої фізичну силу, що виразилася у поштовху руками у район тулубу потерпілої, від чого вона впала на підлогу.

Маючи намір довести свій злочинний намір до кінця, обвинувачені почергово нанесли потерпілій не менше 10 ударів кожний кулаками обох рук в область голови та тулубу, після чого ОСОБА_9 нанесла потерпілій декілька ударів по обличчю знайденим там же кухонним ножем, тобто застосувала до потерпілої фізичне насильство, яке є небезпечним для життя чи здоров`я особи в момент заподіяння. Після цього ОСОБА_9 разом з ОСОБА_10 заволоділи майном ОСОБА_12 , а саме грошовими коштами в сумі 131 грн., одною пенсійною карткою ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та пенсійним посвідченням останньої, спричинивши тим самим потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 131.00 грн.

Після цього, з метою запобігання втечі ОСОБА_12 , за допомогою мотузки, знайденої там же всередині домоволодіння, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 зв`язали руки та ноги потерпілої, тим самим позбавивши останню змоги самостійно пересуватися, та покинули місце вчинення злочину і розпорядилися викраденим майном на власний розсуд.

Вищезазначені злочинні дії обвинувачених були кваліфіковані в оскаржуваному вироку за ч. 3 ст. 187 КК України за ознаками нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із застосуванням насильства, яке є небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчиненого за попередньою змовою групою осіб, поєднаного із проникненням у житло.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, прокурор, не оспорюючи правильності встановлення судом фактичних обставин скоєння кримінального правопорушення, кваліфікації дій обвинувачених, доведеності їх вини, законності та справедливості за видом і розміром призначеного їм покарання, у той же час вказує, що вирок суду підлягає зміні у зв`язку з порушення судом вимог кримінального процесуального закону.

Зазначає, що судом першої інстанції неправильно здійснено зарахування обвинуваченим строку їх попереднього ув`язнення у строк відбування покарання з огляду на те, що згідно матеріалам провадження в період часу з 01.10.2016 р. по 04.10.2016 р. до останніх не було застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, втім судом було зазначено про зарахування їм строку попереднього ув`язнення з 18.02.2016 року безперервно.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, з урахуванням доповнень, обвинувачений ОСОБА_10 зазначає, що його дії в оскаржуваному вироку кваліфіковані невірно, а матеріали кримінального провадження є сфабрикованими.

Вказує, що на стадії досудового розслідування він був допитаний без участі захисника, при цьому на нього було вчинено тиск, внаслідок чого він надав неправдиві показання щодо своєї винуватості. При цьому в його діях не було змови з ОСОБА_9 , а характеристика була сфальсифікована органом досудового розслідування.

У своїй заяві від 03.07.2017 р. (т. 1 а.с. 234) додатково просить зарахувати йому до строку відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 18.02.2016 р. за правилами ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону від 26.11.2015 р. з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, з урахуванням доповнень, обвинувачена ОСОБА_9 зазначає, що вирок суду є незаконним і несправедливим.

Вказує, що при ухваленні вказаного вироку не було враховано, що вона свою вину визнала, є раніше не судимою особою, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, має на утриманні чотирьох малолітніх дітей.

Зазначає, що досудове розслідування здійснювалося із суттєвими порушеннями кримінального процесуального законодавства. При затриманні у Марганецькому районному відділі тримали її три доби, допитували без участі захисника незважаючи на те, що участь останнього з урахуванням тяжкості інкримінованого злочину була обов`язковою, надавали на підпис папери, втім не дозволяли їх читати.

Вказує, що її дії кваліфіковані невірно, оскільки згідно експертному висновку потерпілій не заподіяні тілесні ушкодження, що загрожували б життю останньої, а також фактично вона була свідком, але не співучасницею скоєння злочину, оскільки знаходилася в іншій кімнаті і не мала можливості вплинути на те, що відбувається, ножа не бачила і довідалася про нього лише з вироку. Показання свідка ОСОБА_13 , матері ОСОБА_10 , вважає неправдивими, оскільки у період часу, якого вони стосуються, остання перебувала в м. Дніпрі по своїм особистим справам.

У доповненні до апеляційної скарги додатково вказує, що її первісні показання були отримані під фізичним та психологічним впливом співробітників поліції, які її били та залякували, внаслідок чого вона написала все, що їй продиктували. Зазначає, що вона не брала участі у скоєнні злочину та під час його вчинення перебувала в іншій кімнаті, що підтверджується показаннями потерпілої ОСОБА_12 , які не відображені у вироку. На думку обвинуваченої, її вина у скоєнні інкримінованого їй злочину не є доведеною.

У своєму клопотанні від 09.10.2017 р. (т. 3 а.с. 4) просить застосувати до неї амністію 2017 року з огляду на те, що вона щиро розкаюється у скоєному та має на утриманні неповнолітніх дітей.

У своїх клопотаннях від 29.11.2017 р. (т. 3 а.с. 21) та від 20.12.2017 р. (т. 3 а.с. 33) додатково просить зарахувати їй до строку відбування покарання строк попереднього ув`язнення за правилами ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону від 26.11.2015 р. з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

У своєму клопотанні від 29.11.2017 р. (т. 3 а.с. 22) додатково просить застосувати при призначенні їй покарання положення ст. 69 КК України зважаючи на те, що вона щиро розкаюється у скоєному та має на утриманні неповнолітніх дітей.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який на задоволенні апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні наполягав, проти задоволення апеляційних скарг обвинувачених заперечував; обвинувачених та захисників, які апеляційні скарги обвинувачених підтримали, проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечували;перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційних скаргах доводи, колегія суддів, з урахуванням положень ст. 404 КПК України, згідно яким суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, приходить до наступного.

Так, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про винність ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, є ґрунтовним та підтверджується сукупністю досліджених судом доказів, що узгоджуються між собою, в тому числі:

- показаннями потерпілої ОСОБА_12 у судовому засіданні в суді першої інстанції, в яких остання підтвердила викладені в обвинуваченні фактичні обставини вчинення щодо неї злочину ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ;

- протоколом огляду місця події від 16.02.2016 р. з таблицею зображень до нього, яким зафіксована обстановка на місці вчинення злочину на час проведення вказаної процесуальної дії та зазначено про виявлення та вилучення двох слідів пальців рук, жіночої сорочки, мотузки;

- протоколом огляду місця події від 16.02.2016 р., згідно якому з дозволу власника було оглянуто будинок по АДРЕСА_1 , та виявлено і вилучено кредитну картку, пенсійне посвідчення, пластикову картку мережі аптек "Доктор Мом", раніше викрадені з будинку потерпілої;

- протоколами пред`явлення особи для впізнання від 17.02.2016 р., згідно яким потерпіла ОСОБА_12 впізнала ОСОБА_9 та ОСОБА_10 як осіб, що вчинили напад на неї 16.02.2016 р.;

- висновком експерта від 23.03.2016 р. № 309, згідно якому домішок епітеліальних клітин ОСОБА_12 в піднігтьовому вмісті обох рук ОСОБА_10 не виключається;

- висновком експерта від 23.03.2016 р. № 310, згідно якому домішок епітеліальних клітин ОСОБА_12 в піднігтьовому вмісті обох рук ОСОБА_9 не виключається;

- висновком експерта від 21.03.2016 р. № 81-Е, яким встановлені обсяг та характер заподіяних потерпілій ОСОБА_12 тілесних ушкоджень, ступень їх тяжкості, зокрема встановлено наявність різаної рани в області перенісся, що утворилася від дії гострого предмету, що мав ріжучі властивості;

- протоколом слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_12 від 23.03.2016 р., у межах якого остання показала послідовність дій обвинувачених та механізм вчинення злочину щодо неї;

- висновком експерта від 24.03.2016 р. № 96-Е-Д, згідно якому утворення виявлених у ОСОБА_12 тілесних ушкоджень, за виключенням смуги на шиї, механізм утворення якої потерпілою не вказаний, є можливим при механізмі, на який вказує остання при проведенні слідчого експерименту та при допиті у статусі потерпілої;

Крім того, у суді першої інстанції як ОСОБА_9 , так і ОСОБА_10 свою вину визнавали у повному обсязі та надавали показання, що підтверджували фактичні обставини скоєння кримінального правопорушення.

Дослідивши з дотриманням вимог закону та детально проаналізувавши у вироку вищезазначені та інші докази, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність поза розумним сумнівом вини ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, який колегія суддів вважає правильним та з ним погоджується, оскільки суд першої інстанції дав належну оцінку наданим стороною обвинувачення доказам не тільки з точки зору їх належності, допустимості і достовірності, а й з точки зору їх узгодженості, взаємозв`язку та системності, і ці докази в своїй сукупності взаємодоповнюють один одного і є достатніми для обґрунтованого висновку про наявність в діях обвинувачених складу інкримінованого їм кримінального правопорушення та доведеності вини останніх у його вчиненні, а також для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні.

У зв`язку з вищенаведеним не можуть бути прийняті до уваги доводи апеляційних скарг обвинувачених щодо неправильності встановлення судом фактичних обставин справи та недоведеності їх винуватості.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_9 , колегія суддів вважає їх неспроможними, оскільки вони випливають з її власного суб`єктивного аналізу і переоцінки окремих доказів. При цьому оцінка і тлумачення таких доказів здійснюються тенденційно, вибірково, із спотворенням їх дійсного змісту та відокремлено від інших обставин та доказів, ігноруючи всю їх сукупність та системність.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позиція ОСОБА_9 щодо обвинувачення є непослідовною та неодноразово змінювалася, оскільки остання у суді першої інстанції свою вину у скоєному визнала повністю, просила вибачення в потерпілої та просила суворо її не карати, після чого в апеляційній скарзі оспорила свою винуватість, втім у клопотаннях про застосування до неї акту амністії та про призначення їй покарання з урахуванням положень ст. 69 КК України вказувала, що свою вину визнає.

Посилання обвинуваченої на застосування до неї недозволених методів досудового розслідування та порушення її права на захист не можуть бути прийняті до уваги з огляду на те, що за ухвалою суду апеляційної інстанції було внесено до ЄРДР за № 0001121 відомості за повідомленням ОСОБА_9 про вищевказані обставини та в порядку досудового розслідування проведено їх ретельну перевірку, у межах якої доводи останньої об`єктивного підтвердження не знайшли, у зв`язку з чим постановою слідчого в ОВС 2-го СВ СУ прокуратури Дніпропетровської області від 30.01.2017 р. кримінальне провадження було закрите на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України - у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення (т. 1 а.с. 229-231). Згідно матеріалам справи, дана постанова стороною захисту не оскаржувалася.

Крім того, зміст будь-яких показань, наданих обвинуваченою на етапі досудового розслідування, не має істотного значення для оцінки обґрунтованості оскаржуваного вироку зважаючи на те, що за правилами ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них. Таким чином, показання цієї обвинуваченої, надані на етапі досудового розслідування, при ухваленні оскаржуваного вироку до уваги не приймалися, в той час як її показаннями в суді першої інстанції, наданими у присутності захисників та без будь-якого тиску, фактичні обставини кримінального правопорушення в обсязі пред`явленого обвинувачення були підтверджені.
Посилання обвинуваченої на невірну кваліфікацію її дій зважаючи на те, що згідно експертному висновку потерпілій не заподіяні тілесні ушкодження, що загрожували б життю останньої, колегія суддів вважає неспроможними. Так, дії обвинувачених були кваліфіковані в оскаржуваному за ч. 3 ст. 187 КК України за ознаками нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із застосуванням насильства, яке є небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчиненого за попередньою змовою групою осіб, поєднаного із проникненням у житло, із тих міркувань, що насильство, застосоване ОСОБА_9 до потерпілої, а саме декілька ударів кухонним ножем в обличчя, тобто в життєво важливий орган, - голову, - хоча і не потягло безпосереднього заподіяння ОСОБА_12 тілесних ушкоджень, які ставили б під загрозу її життя, втім було небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої в момент заподіяння, що є достатньою підставою для кваліфікації дій обвинувачених саме як розбою.

Доводи обвинуваченої щодо невірного викладення у вироку змісту показань потерпілої ОСОБА_12 які, на її думку, спростовують її винуватість, спростовуються технічним записом судового провадження в суді першої інстанції, згідно якому потерпіла, будучи допитаною у судовому засіданні 08.12.2016 р., повністю підтвердила фактичні обставини, викладені в обвинуваченні.

Посилання обвинуваченої на неправдивість показань свідка ОСОБА_13 , матері ОСОБА_10 , колегія суддів вважає неспроможним зважаючи на те, що суд у вироку на згадані показання не посилається та свої висновки ними не обґрунтовує.

Колегія суддів не може погодитись і з обґрунтованістю доводів обвинуваченої щодо недостатнього врахування судом першої інстанції при призначенні їй покарання відомостей про її особу - позитивної характеристики за місцем проживання, наявності на утриманні малолітніх дітей, того, що вона не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, повного визнання нею вини, - які, на її думку, дають підстави для призначення їй покарання за правилами ст. 69 КК України.

Так, при призначенні цій обвинуваченій покарання суд першої інстанції виконав вимоги ст. ст. 50, 65 КК України та надав належну оцінку обставинам, що підлягають врахуванню, в тому числі і відомостям про особу ОСОБА_9 , на які остання посилається в апеляційній скарзі, і прийшов до правильного висновку про необхідність призначення їй покарання відповідно до нижчої межі, передбаченої санкцією ч. 3 ст. 187 КК України, - у виді позбавлення волі строком на 7 років, з конфіскацією належного їй майна, - та про відсутність підстав для призначення їй більш м`якого покарання, ніж передбачене законом.

Колегія суддів з цим висновком погоджується, оскільки таке покарання ґрунтується на належному врахуванні всіх обставин, що мають значення, в тому числі фактичних обставин скоєння злочину та характеру дій ОСОБА_9 при його вчиненні, є законним і справедливим за видом та розміром, достатнім для виправлення обвинуваченої і попередження нових злочинів, а наявності щодо ОСОБА_9 кількох обставин, що пом`якшують її покарання і знижують ступень тяжкості вчиненого злочину достатньою мірою для застосування до неї положень ст. 69 КК України, не вбачається.

Так, щодо цієї обвинуваченої судом першої інстанції було встановлено наявність обставини, що обтяжує покарання, - вчинення злочину щодо особи похилого віку, - та лише двох обставин, що пом`якшують покарання, - щирого каяття та перебування на її утриманні малолітньої дитини. В той же час зміна позиції обвинуваченої під час апеляційного провадження ставить під сумнів її каяття, оскільки свідчить про те, що воно не було щирим, мало декларативний характер і було викликане бажанням пом`якшити покарання.

Підстав для застосування до обвинуваченої ОСОБА_9 акту амністії - Закону України "Про амністію у 2016 році" зважаючи на наявність на її утриманні малолітніх дітей, про що остання порушує питання у своєму клопотанні, колегія суддів не вбачає, оскільки ОСОБА_9 обвинувачується у скоєнні умисного тяжкого злочину, що у свою чергу виключає можливість звільнення її від відбування покарання за правилами ст. 1 Закону України "Про амністію у 2016 році" як особу, не позбавлену батьківських прав, яка на день набрання чинності вказаним Законом має дітей, яким не виповнилося 18 років.
Питання зарахування обвинуваченій ОСОБА_9 до строку відбування покарання строку її попереднього ув`язнення за правилами ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону від 26.11.2015 р. з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, - підлягають вирішенню під час виконання вироку місцевим судом за місцем відбування покарання в порядку ст. ст. 537, 539 КПК України.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_10 , колегія суддів приходить до наступного.

Так, посилання цього обвинуваченого на застосування до нього недозволених методів досудового розслідування та порушення його права на захист не можуть бути прийняті до уваги з огляду на те, що за ухвалою суду апеляційної інстанції було внесено до ЄРДР за № 0000660 відомості за повідомленням ОСОБА_10 про вищевказані обставини та в порядку досудового розслідування проведено їх ретельну перевірку, у межах якої доводи останнього об`єктивного підтвердження не знайшли, у зв`язку з чим постановою слідчого в ОВС 2-го СВ СУ прокуратури Дніпропетровської області від 31.07.2017 р. кримінальне провадження було закрите на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України - у зв`язку з відсутністю в діях співробітників Марганецького ВП Нікопольського ВП ГУНП України у Дніпропетровській області складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України (т. 1 а.с. 237-240). Згідно матеріалам справи, дана постанова стороною захисту не оскаржувалася.

Доводи цього обвинуваченого щодо недоведеності його вини та відсутності в нього змови з ОСОБА_9 не можуть бути прийняті до уваги з вищенаведених міркувань щодо правильності встановлення судом першої інстанції фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення та кваліфікації дій обвинувачених. Крім того колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що характер дій обвинувачених їх одночасність, спільність, узгодженість, спрямованість на досягнення єдиної злочинної мети, - поза розумним сумнівом підтверджують те, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 діяли за попередньою змовою.

Питання зарахування обвинуваченому ОСОБА_10 до строку відбування покарання строку його попереднього ув`язнення за правилами ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону від 26.11.2015 р. з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, - підлягають вирішенню під час виконання вироку місцевим судом за місцем відбування покарання в порядку ст. ст. 537, 539 КПК України.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів вважає їх такими, що заслуговують на увагу, зважаючи на те, що у вироку строк відбування покарання обвинуваченими ОСОБА_9 та ОСОБА_10 вирішено рахувати з моменту їх затримання, - з 18.02.2016 р., - в той час як з матеріалів справи вбачається, що останні після їх затримання у вказаний день перебували під вартою до 30.09.2016 р., коли збіг строк дії ухвали суду від 02.08.2016 р. про продовження вказаного запобіжного заходу (т. 1 а.с. 67), після чого аналогічні запобіжні заходи були застосовані до них ухвалою Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 04.10.2016 р. (т. 1 а.с. 99, 100).

Разом з тим, колегія суддів позбавлена процесуальної можливості виправити вказане порушення, оскільки при цьому зменшується тривалість строку, що підлягає зарахуванню обвинуваченим до строку відбування покарання, і тим самим погіршується їй становище, що за змістом ст. ст. 408, 420 КПК України підлягає здійсненню шляхом скасування оскаржуваного вироку у відповідній частині, з ухваленням нового вироку, втім прокурор в апеляційній скарзі питання про це не порушує, а суд апеляційної інстанції позбавлений можливості прийняти таке рішення за власною ініціативою з огляду на межі апеляційного розгляду, передбачені ст. 404 КПК України.

З урахуванням вищенаведеного, підстав для задоволення апеляційних скарг не вбачається.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 , обвинуваченого ОСОБА_10 та обвинуваченої ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2016 року щодо ОСОБА_10 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, та ОСОБА_9 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвалу може бути оскаржено і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженими, що тримаються під вартою. - у той самий строк з дня отримання її копії.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4