Постанова
Іменем України

02 серпня 2018 року

м. Київ
справа № 196/1392/16-к
провадження № 51-2655 км18
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області на вирок Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2017 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000720, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Царичанка Царичанського району Дніпропетровської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2017 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 309 КК України на 3 роки позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України, звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки з покладенням обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України.
Вирішено питання процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2017 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку ОСОБА_6 засуджено за те, що він, в кінці серпня 2016 року близько 19.00 год., біля одного з полів за с. Березівка Царичанського району Дніпропетровської області, зірвав 5 кущів дикорослої коноплі, які приніс до свого домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , де висушивши та подрібнивши, зберігав для власного вживання без мети збуту. 05 грудня 2016 року, в період часу з 20.25 по 20.50 год., під час проведеного працівниками правоохоронного органу обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 було виявлено та вилучено речовину рослинного походження зеленого кольору, яка згідно з висновком експерта № 1/8.6/3222 від 13 грудня 2016 року містить особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено канабіс, масою 698, 046 г в перерахунку на суху речовину, що становить великий розмір.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд в суді першої інстанції з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Вважає, що суд, ухвалюючи вирок у справі мав безпосередньо дослідити всі докази сторони обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КПК України, чого не зробив. Також посилається на невідповідність вироку вимогам ст. 374 КПК України, оскільки на його думку, у ньому не викладено формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним. Вказує, що апеляційний суд, переглядаючи справу за апеляційною скаргою прокурора, всупереч вимогам ст. 419 КПК України, не перевірив належним чином наведених ним доводів та безпідставно залишив їх без задоволення.
Під час касаційного розгляду прокурор підтримала касаційну скаргу сторони обвинувачення та просила її задовольнити.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Винуватість ОСОБА_6 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, доведеність обвинувачення та правильність кваліфікації дій за ч. 2 ст. 309 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.
У скарзі прокурор посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону в зв`язку з тим, що суд, ухвалюючи вирок, не дослідив безпосередньо в судовому засіданні наданих стороною обвинувачення доказів.
Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Як убачається зі справи, вирішуючи питання щодо обсягу доказів, що підлягають дослідженню в судовому засіданні, та порядку їх дослідження, суд, за клопотанням самого ж прокурора, який вважав, що з огляду на визнання ОСОБА_6 вини у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні та в зв`язку з тим, що фактичні обставини кримінального правопорушення ним не оспорюються, недоцільним дослідження доказів обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, розглянув справу в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, обмежившись лише дослідженням даних, що характеризують особу останнього.
При цьому, приймаючи таке рішення, суд з`ясував у учасників судового провадження чи правильно вони розуміють зміст обставин, які ніким не оспорюються та роз`яснив, що вони будуть позбавлені права оскаржити їх в апеляційному порядку.
Тому, доводи касаційної скарги прокурора про те, що ухвалюючи вирок у справі суд мав безпосередньо дослідити всі докази винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КПК України, надані стороною обвинувачення, колегія суддів вважає безпідставними.
Вирок суду є законним, обґрунтованим та відповідає вимогам ст. 374 КПК України. Посилання прокурора на його невідповідність вказаним вимогам кримінального процесуального закону та відсутність у ньому формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, колегія суддів вважає також необґрунтованими та такими, що свого підтвердження не знайшли.
Суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст. 419 КПК України, детально перевірив викладені в апеляційній скарзі прокурора доводи, в тому числі стосовно необхідності безпосереднього дослідження всіх доказів винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КПК України, які є аналогічними, за своїм змістом, доводам касаційної скарги прокурора та, обґрунтовано визнав їх безпідставними, із зазначенням відповідних мотивів прийнятого рішення.
Колегія суддів вважає, що постановлена за результатами розгляду апеляції сторони обвинувачення ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України та погоджується з наведеними у ній висновками про законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції.
Призначене ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України та є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у справі колегією суддів не встановлено, а тому підстав, передбачених ст. 438 КПК України для скасування оскаржуваних судових рішень та задоволення касаційних вимог прокурора немає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, колегія суддів

ухвалила:
Вирок Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3