Справа № 133/656/14-к
Провадження №11-кп/772/497/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 травня 2018 року м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:
Головуючого судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі: ОСОБА_5
за участю прокурора: ОСОБА_6
обвинуваченого: ОСОБА_7
захисника: ОСОБА_8
потерпілого: ОСОБА_9

розглянув 21 травня 2018 року у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці кримінальне провадження зареєстроване в ЄРДР за №0000721 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора на вирок Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 31 січня 2018 року, яким
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, не працюючого, уродженця м. Козятин Вінницької області, українця, громадянина України, освіта середня, проживаючого АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

засуджено за ч.2 ст.286 КК України до 4 років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами на 2 роки.
На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 , від відбування призначеного основного покарання, якщо він протягом 2 років іспитового строку не вчинить нового злочину і відповідно до ч.1 ст.76 КК України буде періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Процесуальні витрати на залучення експертів в сумі 2 189,76грн, стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави.
Цивільний позов заявлений потерпілим ОСОБА_9 , задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 15 586,55грн завданої матеріальної шкоди та 300 000грн, завданої моральної шкоди.
Цивільний позов заступника Козятинського міжрайонного прокурора задоволено в повному обсязі.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь Вінницької обласної клінічної лікарні ім. І.Пирогова 3 744,76грн витрат на лікування потерпілого.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 1 409 гривень 60 копійок судового збору, зарахувавши кошти до спеціального фонду Державного бюджету України
Вирішено питання з речовими доказами.

в с т а н о в и в :

Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_7 був визнаний винним та засуджений за те, що 06 вересня 2013 року близько 01.00 години, починаючи рух на технічно справному автомобілі ВАЗ-21099 д.н.з. НОМЕР_1 , по вулиці 8-ма Гвардійська, що в м. Козятин Вінницької області, під час маневру розвороту не переконався в безпечності маневру, в порушення вимог Правил дорожнього руху України, а саме: п.10.1 ПДР України, почав виконувати маневр розвороту. В той час по смузі руху в напрямку центра м. Козятин на скутері «Ямаха» д.н.з. НОМЕР_2 , рухався ОСОБА_9 , який не встиг загальмувати та зупинити керований ним скутер на смузі його руху, внаслідок чого відбулось зіткнення транспортних засобів. В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_9 , отримав тілесні ушкодження у вигляді відкритого перелому обох кісток правої гомілки зі зміщенням, які за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.
Апеляційна скарга прокурора із доповненнями містить прохання про скасування вироку через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, а тому просить постановити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України з призначенням покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки без застосування ст.75 КК України з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки. Крім того, прокурор просив виключити з мотивувальної та резолютивної частини вироку вказівку про стягнення із обвинуваченого на користь держави 1 409,60грн несплаченого потерпілим судового збору за подання позовної заяви майнового характеру.
В апеляційній скарзі ОСОБА_7 ставиться питання про скасування вироку місцевого суду та постановлення нового, яким просив закрити провадження по справі у зв`язку із істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та недоведеністю його вини у скоєнні кримінального правопорушення за ч.2 ст.286 КК України.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду; обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги обвинуваченого та просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора; міркування прокурора та потерпілого, які просили задовільнити апеляційну скаргу прокурора; виступи всіх в судових дебатах в підтримання висловлених позицій, а обвинуваченого ще й в останньому слові; дослідивши доводи апеляційних скарг та перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги ОСОБА_7 та задоволення апеляційної скарги прокурора, скасувавши вирок суду в частині призначеного покарання.
Суд обґрунтував свій вирок сукупністю належних, допустимих і достовірних доказів.
Твердження в апеляції обвинуваченого, що докази в матеріалах кримінального провадження не мають жодного доказового значення його винуватості, є безпідставними.
Так, посилання ОСОБА_7 на свідчення ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які ніби-то підтверджують, що потерпілий рухався в темну пору доби на скутері без увімкненого освітлення, спростовуються, як самими показами ОСОБА_10 , які він давав безпосередньо під час судового розгляду в суді першої інстанції так і протоколом огляду скутера потерпілого від 01.11.2013 (а.с.152 т.1), відповідно до якого прилади освітлення були в справному стані, освітлення на ньому включалося разом із запуском двигуна (а.с.67 т.2). Фотографії з місця пригоди, надані потерпілим в судовому засіданні, свідчать, що ліхтарі вуличного освітлення також горіли і освітлювали дорогу (а.с.241 т.1).
Тому, не беруться до уваги посилання обвинуваченого на висновки експертизи №1005а від 15.03.2017, яка проводилась, в ситуації, яка склалася, при умові, що скутер рухався без ввімкненого світла фар, оскільки, як було встановлено судом першої інстанції, світло фар вмикається автоматично разом із запуском двигуна, а тому було увімкнене під час руху потерпілого по дорозі.
Суд першої інстанції дав належну оцінку зробленим висновкам автотехнічних експертиз №466 від 27.11.2013 і №307 від 01.06.2016 та дійшов вірного висновку, що в ситуації, яка виникла на дорозі за участю автомобіля під керуванням водія ОСОБА_7 , та водія ОСОБА_9 , перший, створивши небезпеку для другого, мав більше можливостей уникнути зіткнення. Обвинувачений розпочав і продовжував маневр, не переконавшись у безпечності руху як на початку руху, так і під час руху. Внаслідок того, що водій ОСОБА_7 , допустив порушення пункту 10.1 ПДР України, тобто перед початком руху не переконався, що це буде безпечно і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, внаслідок чого сталося зіткнення транспортних засобів. У цій дорожній ситуації ОСОБА_9 , не міг передбачити і прорахувати дій водія, який порушив Правила дорожнього руху та не передбачав, що той пришвидшить рух, зупиниться, чи змінить рух маневруючим автомобілем.
Обвинувачений при дачі пояснень не заперечував, що після скоєного ДТП мав бажання відшкодувати потерпілому матеріальну шкоду, проте не в тій сумі, яку просив потерпілий. За таких обставин суд вірно визнав винним ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України, підстав до скасування зазначеного рішення в цій частині немає.
Доводи ОСОБА_7 про допущені порушення при зміні прокурорів не беруться судом до уваги, оскільки є наказ про створення групи прокурорів, які здійснювали повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, а отже кожен прокурор, який входив до складу створеної групи мав право підтримувати державне обвинувачення у суді.
Таким чином, апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає до задоволення.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за який його засуджено, та кваліфікація його дій в апеляційній скарзі прокурора не оскаржуються.
Проте доводи апеляційної скарги прокурора щодо м`якості призначеного покарання знайшли своє підтвердження.
Відповідно до ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів.
Згідно зі ст.75 КК України та роз`ясненнями, що містяться в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. При цьому суд має належним чином дослідити і оцінити всі обставини, що мають значення для справи, та враховувати, що ст.75 КК України застосовується лише в тому разі, коли для цього є умови і підстави.
Кримінальним процесуальним законом передбачено, що в своїй ухвалі суд першої інстанції зобов`язаний навести докладні мотиви прийнятого рішення.
Проте, суд першої інстанції цих вимог закону не дотримався, про що правильно вказав прокурор.
Так, місцевий суд, звільнив ОСОБА_7 від призначеного основного покарання на підставі ст.75 КК України, та послався на те, що обвинувачений вперше притягується до кримінальної відповідальності, його характеристику та те, що він брав участь у АТО.
Разом з тим, суд першої інстанції в достатній мірі не врахував, що внаслідок злочинних дій ОСОБА_7 настали наслідки у виді спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 , що обвинувачений не визнав вину та не розкаявся у вчиненому, не відшкодував завдану шкоду, думку потерпілого, який просив призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі. Це призвело до безпідставного застосування ст.75 КК України та призначення ОСОБА_7 покарання, яке, на думку колегії суддів, є м`яким.
Невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального провадження та особі обвинуваченого внаслідок м`якості є обов`язковою підставою до скасування вироку суду та постановлення нового вироку.
Крім того, підлягають до задоволення апеляційні вимоги прокурора про виключення із вироку вказівки про стягнення із обвинуваченого на користь держави суми судового збору.
Ухвалюючи оскаржуваний вирок стосовно ОСОБА_7 , Козятинський міськрайонний суд при вирішенні цивільного позову у провадженні мав керуватись положеннями Цивільного процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017), яким розподіл судових витрат між сторонами визначено ст.141 ЦПК України.
При цьому, ч.6 ст.141 ЦПК України (в редакції Закону України від 03.10.2017) визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Тобто, стягнення судового збору з відповідача на користь держави у разі, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору чинним цивільним процесуальним законом не передбачено.
Крім цього, відповідно до ст.3 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством, справляється судовий збір.
На підставі п.п.6 ст.5 зазначеного Закону від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, з поміж інших, звільняються позивачі у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, та у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
З аналізу зазначених вище вимог Закону України «Про судовий збір» та Цивільного процесуального кодексу України слідує, що у разі звільнення позивача від сплати судового збору (тобто ні він, ні інша особа не понесли у цьому випадку судових витрат), такий збір не може бути стягнутий з відповідача на користь держави, а компенсується за 11 рахунок.
Вироком місцевого суду з ОСОБА_7 на користь держави стягнуто судовий збір у розмірі 1 409,60грн несплаченого потерпілим судового збору за подання позовної заяви.
Таким чином, оскільки потерпілий судовий збір за подання позовної заяви майнового характеру не сплачував (як то і зазначено у вироку), а кримінальним процесуальним законодавством не врегульовано питання щодо стягнення судового збору при розгляді цивільного позову у кримінальному провадженні, питання щодо справлення такого збору підлягає вирішенню на підставах, визначених ст.141 ЦПК України (в редакції Закону України від 03.10.2017). Тобто, судовий збір у даному кримінальному провадженні не міг бути стягнутий з обвинуваченого на користь держави при ухваленні вироку, що безпідставно зроблено Козятинським міськрайонним судом.
Отже, судом в цій частині допущено порушення вимог статей 128, 374 КПК України, які перешкодили ухвалити законний та обґрунтований вирок, а тому вони є істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 414, 420 КПК України апеляційний суд,-

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу із доповненнями прокурора задовільнити.
Вирок Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 31 січня 2018 року в частині призначеного основного покарання щодо ОСОБА_7 через невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого і особі обвинуваченого внаслідок м`якості скасувати.
Постановити новий вирок, яким вважати ОСОБА_7 засудженим за ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 років із позбавленням права керувати транспортними засобами протягом 2 років.
Початок строку відбуття покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту звернення вироку до виконання.
Виключити із мотивувальної і резолютивної частини вироку вказівку про стягнення з ОСОБА_7 на користь держави 1 409,60грн несплаченого потерпілим судового збору за подання позовної заяви майнового характеру.
В решті вирок суду залишити без змін.
Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений безпосередньо до Касаційного Кримінального Суду в складі Верховного Суду протягом 3-х місяців з дня його проголошення.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому і прокурору.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

Згідно з оригіналом:
Суддя: