Дата документу Справа № 323/2313/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №323/2313/17 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/778/472/18 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2018 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новоданилівка, Оріхівського району, Запорізької області, громадянина України, не працюючого, не одруженого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 13 липня 2004 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч.2 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст.71 КК України остаточно визначено 4 роки позбавлення волі; 23 березня 2009 року Оріхівським районним судом за ч.1 ст.296 КК України до 4 років обмеження волі з випробуванням на 3 роки; 20 жовтня 2009 року Оріхівським районним судом за ч.2 ст.186 КК України до 4 років та 1 місяця позбавлення волі,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.125, ч.1 ст.162 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 в режимі відеоконференції з Оріхівським районним судом Запорізької області,

ВСТАНОВИЛА:

заступник прокурора Запорізької області ОСОБА_8 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 24 жовтня 2017 року, яким ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за ч.2 ст.125 КК України до 1 року обмеження волі, за ч.1 ст.162 КК України до 2 років обмеження волі, на підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом повного складання призначених покарань призначено 3 роки обмеження волі, на підставі ст.75 КК України звільнено від відбування основного покарання з випробуванням на 2 роки.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_6 , кваліфікацію його дій, просить вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити покарання ОСОБА_6 за ч.2 ст.125 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік, за ч.1 ст.162 КК України - у виді обмеження волі на строк 3 роки.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що звільняючи обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції істотно порушив вимоги закону, належним чином не врахував особу обвинуваченого, який офіційно ніде не працює, раніше був неодноразово судимий за вчинення злочинів, в тому числі поєднаних з насильством, але належних висновків не зробив, знову скоїв кримінальні правопорушення, що свідчить про його небажання ставати на шлях виправлення, і можливість скоєння ним нових правопорушень. Судом необґрунтовано не враховано в якості обставини, що обтяжує покарання - рецидив злочину, оскільки нові злочини не є тотожними злочинам, за які ОСОБА_6 було засуджено раніше.

Крім того, в судовому засіданні допитана потерпіла ОСОБА_9 , яка наполягала на суворому покаранні для обвинуваченого. Зазначене дає підстави зробити висновок про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність та про невідповідність призначеного покарання тяжкості скоєних кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_6 засуджено за те, що він 21 червня 2017 року близько 02-00 годині, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись біля буд. АДРЕСА_2 , шляхом пошкодження замку вхідних дверей, проник до приміщення вказаного будинку, де під час раптово виниклої сварки з ОСОБА_9 , що виникла на ґрунті ревнощів, усвідомлюючи, що потерпіла не може чинити будь-якого опору, у зв`язку з нерівномірним співвідношенням сил, наніс останній два удари кулаком правої руки в область обличчя, а саме: лівого ока, в результаті чого від отриманих ударів потерпіла впала на підлогу, а ОСОБА_6 , продовжуючи свій злочинний умисел, діючи без розриву в часі, наніс два удари ногою в область живота останньої, після чого схвативши її за передпліччя правої руки, почав тягти по підлозі, тим самим своїми умисними діями спричинив ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді множинних синців обличчя, передньої стінки животу, а також верхніх кінцівок, множинних синців та саден правої нижньої кінцівки, струсу головного мозку, що у сукупності, згідно з висновком експерта № 79 від 26 липня 2017 року, кваліфікуються, як легкі тілесні ушкодження, що призвели до короткочасного розладу здоров`я.

Крім цього, 21 червня 2017 року близько 02-00 годин ОСОБА_6 , маючи умисел на незаконне проникнення до житла, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись біля буд. АДРЕСА_2 , діючи всупереч волі ОСОБА_10 , який має право власності на вказане житло, шляхом застосування фізичної сили, а саме ударом кулаком правої руки, пошкодив віконне скло вказаного будинку, після чого, продовжуючи свій злочинний умисел, діючи без розриву в часі, шляхом нанесення аналогічних ударів руками та ногами по вхідним дверям, пошкодив замок вхідних дверей будинку, після чого проник до вказаного приміщення, тим самим своїми умисними діями порушив права ОСОБА_10 на недоторканість житла.

Заслухавши доповідь судді; прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу частково, просила вирок суду скасувати та призначити ОСОБА_6 таке саме покарання, як призначив суд першої інстанції, але без застосування положень ст.75 КК України; обвинуваченого ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги із запереченнями стосовно доводів та вимог апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні вищевказаних кримінальних правопорушень при обставинах, зазначених у вироку, засновані на доказах, досліджених у судовому засіданні, є обґрунтованими та ніким з учасників провадження не оспорюються.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 у судовому засіданні повністю визнав себе винним, дав показання по суті пред`явленого йому обвинувачення, у зв`язку з чим, на підставі ч.3 ст.349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження інших доказів відносно фактичних обставин справи, оскільки вони учасниками судового провадження не оспорювались.

Суд дав правильну оцінку дослідженим доказам, належним чином мотивував у вироку свої висновки та вірно кваліфікував дії ОСОБА_6 за ч.2 ст.125, ч.1 ст.162 КК України.

Доведеність вини й кваліфікація дій обвинуваченого ніким з учасників провадження не оспорюється.

Разом з цим, колегія суддів приходить до переконання, що при призначенні ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції не в повній мірі врахував вимоги ст.65 КК України, та положення п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року №7, де зазначено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Так, вирішуючи питання про вид та розмір покарання, яке необхідно призначити ОСОБА_6 , суд врахував те, що останній вчинив кримінальні правопорушення, які за ступенем тяжкості віднесено до злочинів невеликої тяжкості, свою вину у вчиненому визнав в повному обсязі, щиросердо розкаявся, а також думку потерпілої. Обставиною, що пом`якшує покарання, суд визнав щире каяття обвинуваченого. Обставиною, що обтяжує покарання, суд визнав вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

На підставі цього, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання в межах санкції статей ч.2 ст.125, ч.1 ст.162 КК України у виді обмеження волі.

Однак, мотивуючи свої висновки про можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання на підставі ст.ст.75, 76 КК України, суд не навів достатніх підстав для такого звільнення, та не врахував те, що ОСОБА_6 офіційно не працює, вчинив злочин в стані алкогольного сп`яніння, раніше неодноразово судимий, у тому числі за вчинення умисних злочинів, судимість не знята та не погашена, через невеличкий проміжок часу після звільнення з місць позбавлення волі знову вчинив злочин, що свідчить про його небажання стати на шлях виправлення, та про те, що призначені раніше покарання не досягли такої мети кримінального судочинства, як виправлення особи, що вчинила злочин.

За таких обставин висновки суду про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 без відбування покарання та звільнення його від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, колегія суддів вважає непереконливими.

Разом з цим, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Прокурор в апеляційній скарзі просить призначити покарання за окремими злочинами, проте не просить призначити остаточне покарання на підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів.

Протягом строку на апеляційне оскарження вказана апеляційна скарга прокурором не змінювалась та не доповнювалась.

З урахуванням вимог апеляційної скарги прокурора, а також вимог ч.2 ст.404 КПК України, апеляційний суд позбавлений можливості вийти за межі апеляційних вимог та ухвалити новий вирок, оскільки це потягне погіршення становища обвинуваченого, що, враховуючи вимоги ч.2 ст.404 КПК України, є недопустимим.

Прийняти рішення, яке просить прокурор, який бере участь у апеляційному розгляді, на думку колегії суддів неможливо, з огляду на положення вищевказаної статті.

Підстав, передбачених ст.415 КПК України, для призначення нового розгляду в суді першої інстанції теж не вбачається.

З врахуванням викладеного, апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 24 жовтня 2017 року яким ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за ч.2 ст.125, ч.1 ст.162, ст.75 КК України, - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4