Дата документу Справа № 330/2455/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №330/2455/16-к Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/778/201/18 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 травня 2018 року місто Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Давидівка Якимівського району Запорізької області, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 в режимі відеоконференції з Якимівським районним судом Запорізької області,

ВСТАНОВИЛА:
обвинувачений ОСОБА_6 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Якимівського районного суду Запорізької області від 13 червня 2017 року, яким його засуджено за ч.1 ст.164 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 100 годин.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить вищевказаний вирок суду першої інстанції скасувати та закрити кримінальне провадження. В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст.291 КПК України, оскільки в ньому органом досудового розслідування не вказано, які його дії свідчать про його злісне ухилення від сплати аліментів. Жодна з ознак об`єктивної сторони правопорушення не знайшла свого підтвердження при розгляді справи в суді і не є доведеною та вмотивованою у вироку суду. Крім того апелянт вказує на те, що в матеріалах провадження відсутні будь-які докази того, що державний виконавець неодноразово попереджував його про кримінальну відповідальність за невиконання рішення суду про стягнення аліментів, а також докази на підтвердження неодноразових звернень потерпілої до обвинуваченого щодо сплати аліментів. Також зазначає, що судом не надано належної оцінки показанням потерпілої, які фактично спростовують факт злісного ухилення від сплати аліментів; наявності усної угоди між ним та потерпілою щодо черговості виплати аліментів, та не перевірено наявність у нього можливості надавати допомогу на утримання дитини щомісячно. Окрім цього вказує, що суд безпідставно відхилив докази, які надані ним, на підтвердження сплати аліментів за період з липня 2015 року по липень 2016 року одноразовим платежем, безпідставно визнав висновок експертного дослідження недопустимим доказом.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за те, що він, офіційно не працевлаштований, але маючи щорічний сезонний заробіток, який він отримує внаслідок вирощування сільськогосподарських культур, достовірно знаючи про те, що згідно з виконавчим листом Якимівського районного суду Запорізької області №2/330/373/2014, виданого 27 червня 2014 року, він повинен сплачувати аліменти на користь ОСОБА_9 , на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_10 , 2008 року народження, у розмірі 516 гривень, щомісячно, починаючи з 11 червня 2014 року та до досягнення дитиною повноліття, будучи попередженим про кримінальну відповідальність за ст.164 КК України, діючи умисно, маючи кошти від заробітку за наймом, які він витрачав на власні потреби, злісно ухилився від сплати аліментів на користь ОСОБА_9 в період часу з 01 січня 2016 року по 01 грудня 2016 року, маючи заборгованість зі сплати аліментів у сумі 5676 гривень, що сукупно перевищує суму відповідних платежів за шість місяців.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу; прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого і вважала вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Чинне кримінальне процесуальне законодавство зобов`язує суд дослідити усі докази у провадженні (які відповідають вимогам ст.84 КПК України) та надати ним відповідну оцінку у вироку, за винятком процесуальної процедури, передбаченої ч.3 ст.349 КПК України.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції цих вимог закону дотримався при розгляді даного провадження і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні вищевказаного правопорушення при викладених у вироку обставинах, правильно встановив фактичні обставини справи і правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч.1 ст.164 КК України, а саме: злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей.

В судовому засіданні першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні не визнав, пояснив що він сплачував аліменти потерпілій ОСОБА_9 на утримання неповнолітньої доньки - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , але однією сумою на рік вперед. Зазначена оплата була в усній формі за домовленістю з потерпілою. Так він сплатив 6192 гривні у липні 2014 року включно до червня 2015 року, про що потерпіла написала розписку та надала до державної виконавчої служби. Також він сплатив у 2015 році гроші в сумі 6500 гривень в рахунок аліментів на рік вперед, але потерпіла отримала гроші, а розписку не написала та до виконавчої служби не надала. Те, що він віддавав потерпілій гроші у 2015 році підтверджується поясненнями свідків та висновком поліграфа, який він пройшов за власною ініціативою, щоб довести свою правоту.

Разом з цим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вина ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення підтверджується дослідженими в установленому порядку доказами, які наведені в оскаржуваному вироку.

Так, потерпіла ОСОБА_9 суду пояснила, що в неї була усна домовленість з обвинуваченим, що він буде надавати кошти для доньки перед школою один раз на рік, але на рік вперед. Після збору врожаю, на початку серпня місяця вона домовилась з ним про сплату аліментів. В 2014 році в серпні він заплатив наперед за 2015 рік по серпень місяць. Після розірвання шлюбу він сплатив частину аліментів лише один раз у червні 2014 року, про що нею було написано розписку і надано до виконавчої служби. Ніякі письмові угоди з обвинуваченим вони не укладали. В 2016 році в грудні сплатив аліменти 6500 гривень. В серпні 2015 року він не сплатив їй аліменти, і в серпні 2016 року він також не сплатив аліменти. У вересні 2016 року він почав вимагати від неї банківську картку для перерахунку грошей, на що вона йому зазначила, що гроші можна перерахувати через відділення Укрпошти, але гроші вона не отримала і наприкінці вересня 2016 року звернулася до ВДВС із заявою про порушення у відношенні нього кримінальної справи.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснила, що обвинувачений є її зятем з січня 2016 року. Їй відомо, що кожного року перед школою її зять дає кошти потерпілій на дитину за рік, а не кожного місяця. Також їй відомо, що і в 2015 році він віддавав їй гроші, коли дитина йшла в перший клас, це їй відомо зі слів самої потерпілої.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснила, що вона є дружиною обвинуваченого, але у неї окрім свідоцтва про народження відсутні документи, що підтверджували її особу, але у них є спільна дитина. Їй відомо зі слів потерпілої, що ОСОБА_13 платить їй аліменти один раз на рік перед школою, і зі слів ОСОБА_9 він передавав їй гроші в сумі 6500 гривень у 2015 році за весь рік наперед, хоча вони не так близько спілкуються та особисто при передачі грошей вона присутня не була. І за 2016 рік він також заплатив аліменти на рік, їй це відомо, так як вони вже разом живуть. На підтвердження сплати коштів є квитанція.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні пояснила, що вона працює державним виконавцем у ВДВС Якимівського РУЮ. Так 03 липня 2014 року нею було прийнято до виконання за заявою ОСОБА_9 виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_6 аліментів на утримання неповнолітньої дитини у твердій грошовій сумі 516 гривень. 14 липня 2014 року ОСОБА_6 було письмово попереджено про кримінальну відповідальність за ухилення від сплати аліментів щомісячно у відповідному розмірі. 17 липня 2014 року від ОСОБА_15 надійшла письмова заява про отримання від ОСОБА_6 аліментів в розмірі 6192 гривні включно до 11 червня 2015 року. 26 березня 2016 року нею в телефонному режимі було попереджено боржника ОСОБА_6 , а 28 березня 2016 року направлено виклик та запропоновано погасити заборгованість по сплаті аліментів, на що останній пояснив, що аліменти ним сплачені, але розписки він з колишньої дружини не брав, і вона надала йому строк для усунення незрозумілої ситуації, для надання ним або розписки, або квитанції про сплату суми боргу. 12 квітня 2016 року ОСОБА_6 направлено розрахунок заборгованості боржника по аліментам станом на 01 травня 2016 року та письмово попереджено про кримінальну відповідальність за ст.164 КК України за ухилення від сплати аліментів. 27 вересня 2016 року від ОСОБА_9 надійшла письмова заява про порушення кримінальної справи за ст.164 КК України проти ОСОБА_6 за систематичне ухилення від сплати аліментів. 28 вересня 2016 року нею було направлено йому виклик, ОСОБА_6 з`явився, але підтвердження про сплату заборгованості по аліментам не надав, і 21 жовтня 2016 року нею було направлено до Якимівського ВП подання про розгляд питання щодо порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_6 за ознаками злочину, передбаченого ст.164 КК України, так як загальна заборгованість станом на 01 листопада 2016 року складала 8600,00 гривень. ОСОБА_6 повинен був сплачувати аліменти щомісячно у твердій грошовій сумі 516,00 гривень, рішення суду щодо зміни порядку виплати або зміни розміру аліментів не було. І лише 20 грудня 2016 року їй, як державному виконавцю було надано квитанцію про сплату аліментів за 2016 рік у сумі 6500 гривень на ім`я ОСОБА_9 . Станом на 03 травня 2017 року заборгованість боржника ОСОБА_6 по аліментам складає 5196,00 гривень.

Показання потерпілої та свідка ОСОБА_14 узгоджуються з письмовими доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження та дослідженими судом під час розгляду провадження, а саме:

- відомостями з розрахунку заборгованості боржника по аліментам, яка станом на 01 листопада 2016 року складає 8600 гривень (т.2 а.п.8);

- відомостями з копії попередження, відповідно до якого ОСОБА_6 був попереджений про кримінальну відповідальність за ст.164 КК України, в якому власноруч розписався (т.1 а.п.12);

- рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 27 червня 2014 року, згідно з яким з ОСОБА_6 стягнуто на користь ОСОБА_15 аліменти в розмірі 516 гривень щомісячно (т.2 а.п.104);

- відомостями з виконавчого листа від 27 червня 2014 року (т.1 а.п.13);

Проаналізувавши досліджені докази, суд дав цим доказам правильну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про те, що надані стороною обвинувачення докази є достатніми та у своїй сукупності підтверджують вину ОСОБА_6 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні. Тому доводи обвинуваченого про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження є необґрунтованими.

Посилання сторони захисту на те, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст.291 КПК України, оскільки органом досудового розслідування не вказано які саме дії вчинив ОСОБА_6 та в чому злісне ухилення останнього, спростовуються матеріалами справи.

Під ухиленням від сплати аліментів слід розуміти не тільки пряму відмову від сплати присуджених судом аліментів на дітей, а і приховуванням винним свого дійсного заробітку, зміну роботи або місця проживання з метою уникнути утримань за виконавчим листом, а також інші дії, які свідчать про ухилення від сплати за рішенням суду коштів на утримання дітей. Необхідною умовою притягнення до кримінальної відповідальності за злісну несплату аліментів є наявність рішення суду, що набрало чинності і зобов`язує особу сплачувати аліменти.

Про злісний характер ухилення від сплати аліментів можуть свідчити тривалість ухилення (Приміткою до статті 164 КК України передбачено виникнення заборгованості із сплати таких коштів у розмірі, що сукупно складають суму виплат за три місяці відповідних платежів), продовження ухилення після попередження про необхідність виконання свого обов`язку та можливість кримінальної відповідальності з боку державного виконавця, неодноразове звернення потерпілого чи інших осіб до винної особи з цього приводу тощо.

В обвинувальному акті та вироку суду належним чином сформульоване обвинувачення та вказані всі ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України, зокрема зазначено, що обвинувачений, маючи обов`язок сплачувати аліменти на утримання своєї неповнолітньої доньки, та маючи щорічний сезонний заробіток, який він витрачав на власні потреби, будучи попередженим про кримінальну відповідальність за ст.164 КК України, в період часу з 01 січня 2016 року по 01 грудня 2016 року допустив заборгованість по сплаті аліментів в сумі 5676 грн.

З наданих суду матеріалів встановлено, що рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 27 червня 2014 року з ОСОБА_6 стягнуто на користь ОСОБА_15 аліменти в розмірі 516 гривень щомісячно, зазначене рішення набрало чинності. Станом на 01 листопада 2016 року загальна заборгованість ОСОБА_15 по аліментам складала 8600 гривень, яка перевищує розмір сукупних виплат за шість місяців, і лише 20 грудня 2016 року обвинуваченим сплачено аліменти за 2016 рік у сумі 6 500 грн, а тому доводи захисту про відсутність в діях ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ст.164 КК України, є необґрунтованими.

Доводи обвинуваченого про те, що останній сплатив ОСОБА_9 аліменти у 2015 році в розмірі 6500 гривень, є неслушними, оскільки в матеріалах провадження відсутні будь-які об`єктивні данні на підтвердження цього, не надав такі докази обвинувачений і під час апеляційного розгляду справи.

А показання свідків, на які посилається сторона захисту, які, до того ж, не були очевидцями передачі ОСОБА_6 грошових коштів потерпілій, не можуть бути підтвердження належного виконання обвинуваченим вищевказаних зобов`язань.

Також є безпідставними доводи ОСОБА_6 про те, що він сплатив борг по аліментам 20 грудня 2016 року в розмірі 6500 гривень ще до направлення обвинувального акту до суду, що, на його думку, є підставою для звільнення його від кримінальної відповідальності, оскільки зазначена сума була сплачена безпосередньо перед закінченням досудового розслідування та передачею матеріалів до суду, проте раніше він неодноразово був попереджений державним виконавцем про кримінальну відповідальність за несплату аліментів, що підтверджується матеріалами провадження, та в свою чергу, спростовує доводи обвинуваченого.

Крім того, доказів про наявність поважних причин, які заважали сплатити заборгованість по аліментам, стороною захисту не надано.

Сам обвинувачений не заперечував того факту, що мав щорічний дохід внаслідок вирощування сільськогосподарських культур, тобто мав можливість сплачувати аліменти на утримання своєї дитини.

Потерпіла підтвердила, що між нею та обвинуваченим була домовленість про те, що він буде сплачувати аліменти раз на рік, однак останній не виконував умов цієї домовленості.

Стосовно доводів обвинуваченого про неврахування судом результатів психофізіологічного обстеження з використанням поліграфа, то колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що зазначений висновок є недопустимим доказом.

Свої висновки суд належним чином вмотивував.

Крім того, результати вказаного дослідження, як і показання самого обвинуваченого, суперечать іншим доказам, які є належними, допустимими та достатніми та у своїй сукупності підтверджують вину ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Що стосується фактично призначеного судом покарання ОСОБА_6 , то воно відповідає вимогам ст.ст.50,65 КК України, та на думку колегії суддів є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових правопорушень.

Порушень кримінального процесуального закону, які тягнуть скасування або зміну оскаржуваного вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді не встановлено.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Якимівського районного суду Запорізької області від 13 червня 2017 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч.1 ст.164 КК України, - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4