Справа № 201/7617/18
Провадження № 1-кс/206/577/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05.09.2018 слідчий суддя Самарського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , заявника ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро заяву ОСОБА_3 про повернення тимчасово вилученого майна,
ОСОБА_3 у судовому засіданні заяву підтримав, просив задовольнити.
Заступником начальника відділу військової прокуратури Південного регіону України було надано лист, за змістом якого було викладено заперечення проти задоволення заяви ОСОБА_3 , через те, що ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська було накладено арешт на вилучені речі в ході обшуку у заявника.
Стороною обвинувачення, представника для участі у розгляді даної заяви забезпечено не було.
Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Отже, вислухавши думку заявника, дослідивши матеріали справи, слідчий суддя вважає, що заява підлягає задоволенню частково з огляду на таке.
Так, з досліджених матеріалів справи слідчим суддею встановлено таке.
Таким чином, слідчим суддею було встановлено, що на вилучені у ОСОБА_3 речі було накладено арешт, крім тих речей, що не були зазначені у резолютивній частині ухвали слідчого судді, а саме: пістолету ПМ 0553/1973 та 7 набоїв; зв`язки ключів 4 шт., 3 магнітних ключів та ключа від автомобілю Daewoo Lanos; грошових коштів у сумі 334 гривні та 80 копійок, посвідчення старшого оперуповноваженого.
Так, частинами 1, 4 ст. 168 КПК України передбачено, що тимчасово вилучити майно може кожен, хто законно затримав особу в порядку, передбаченому статтями 207, 208 цього Кодексу. Кожна особа, яка здійснила законне затримання, зобов`язана одночасно із доставленням затриманої особи до слідчого, прокурора, іншої уповноваженої службової особи передати їй тимчасово вилучене майно. Факт передання тимчасово вилученого майна засвідчується протоколом. Після тимчасового вилучення майна уповноважена службова особа зобов`язана забезпечити схоронність такого майна в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ст. 169 КПК України тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 171, частиною шостою статті 173 цього Кодексу; у разі скасування арешту.
Таким чином, у разі вилучення майна, КПК передбачає гарантію реалізації права власності, а саме оскарження бездіяльності, яка полягає в неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами ст. 169 КПК, що відповідає ч. 1 ст. 303 КПК України.
Отже, вилучивши предмети та речі які орган досудового розслідування вважає такими, що стосуються предмету вчинення злочину, слідчий/прокурор мав би звернутись до слідчого судді з клопотанням про їх арешт у передбачений законодавством строк.
Між тим, як було встановлено слідчим суддею, на вказане в заяві ОСОБА_3 майно, а саме: пістолет ПМ 0553/1973 та 7 набоїв; зв`язку ключів 4 шт., 3 магнітних ключа та ключа від автомобілю Daewoo Lanos; грошових коштів у сумі 334 гривні та 80 копійок, тобто тимчасово вилучене у ОСОБА_3 ,арешт накладено не було, а тому, воно підлягає негайному поверненню, особі у якої воно було вилучено.
Частиною 1 ст. 9 КПК України встановлено, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Згідно з п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України, до повноважень слідчого судді належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час проведення досудового розслідування в кримінальному провадженні.
Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Відповідно до частини першої ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Саме це положення Конституції України на найвищому рівні гарантує дотримання прав особи під час та в результаті вчинення органами державної влади, відносно неї юридично значущих дій або прийняття рішень. І саме це положення Конституції України фактично забороняє допускати бездіяльність в такий спосіб, як це було допущено у даному випадку, яке полягало у неповерненні частини тимчасово вилученого майна на яке не було накладено арешт.
Окрім того, саме ця конституційна норма втілює засадничу складову принципу законності, відповідно до якої органами державної влади дозволено робити тільки те, на що їх прямо уповноважує закон.
Таким чином, продовження тримання тимчасово вилученого майна заявника, на яке не було накладено арешт, є таким, що направлено на порушення права власності та права на мирне володіння своїм майном останнього, яке гарантоване Конституцією України та Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
За таких обставин, а також враховуючи, що заявник має статус підозрюваного у кримінальному провадженні, в якому до заявника було засновано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя вважає, що заява ОСОБА_3 є такою, що підлягає задоволенню в частині повернення тимчасово вилученого майна, зазначеного заявником у прохальній частині заяви, на яке не було накладено арешт, оскільки слідчий/прокурор своїми діями фактично вийшов за межі можливих варіантів щодо процесуальної долі вилученого майна, визначених ч. 1 ст. 167 КПК України (арешт або повернення), а також, надання дозволу іншій уповноваженій ОСОБА_3 особі отримати таке майно. В іншій частині заява задоволенню не підлягає, через накладення на інше тимчасово вилучене у заявника майно арешту, згідно ухвали слідчого судді.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 131-132, 169-174, 369, 371, 372, 376 КПК України,
Заяву ОСОБА_3 про повернення тимчасово вилученого майна задовольнити частково.
Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора військової прокуратури Південного регіону України ОСОБА_7 .
В задоволенні іншої частини заяви відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Заперечення на ухвалу можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Слідчий суддя ОСОБА_1