Постанова

Іменем України

04 жовтня 2018 р.

м. Київ

справа № 548/148/16-к
провадження № 51-2488км18

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря
судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_5 ,
захисників ОСОБА_6 і ОСОБА_7 ,
потерпілого ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційними скаргами захисників ОСОБА_6 і ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_9 на вирок Хорольського районного суду Полтавської області від 10 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 31 липня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000340, за обвинуваченням

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Вовчик Лубенського району Полтавської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Хорольського районного суду Полтавської області від 10 березня 2017 рокувизнано винуватими і засуджено ОСОБА_9 за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Постановлено стягнути ОСОБА_9 :
на користь держави 12 446 грн 40 коп. судових витрат за проведення експертиз.
на користь ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 кожному по 2255 грн 60 коп. на відшкодування матеріальної шкоди;
на користь ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 кожному по 80000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 31 липня 2017 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_9 залишено без зміни. На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_9 в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 10 березня 2017 року по 20 червня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

За вироком суду ОСОБА_9 визнано винуватими і засуджено за вчинення злочину за таких обставин.
04 серпня 2014 року близько 20:50 год. ОСОБА_9 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи власним транспортним засобом автомобілем марки «ВАЗ 2114», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по 220 км автодороги КиївХарківДовжанський, поблизу с. Іванці Хорольського району Полтавської області, перед з`їдом зі смуги, яка попереду була закрита та не призначена для руху, тобто поворотом праворуч, в порушення вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху, згідно з яким під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню, обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, знехтував вимогами дорожніх знаків «Напрямок повороту праворуч» і «Об`їзд перешкоди з правого боку», які стояли попереду смуги по якій рухався автомобіль, не впорався з керуванням і виїхав на закриту смугу для руху, рухаючись по якій в подальшому не впорався з керуванням, допустив занос та перекидання автомобіля, в результаті чого пасажир автомобіля ОСОБА_13 отримав тяжкі тілесні ушкодження та помер на місці пригоди.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 висуває вимогу про скасування судових рішень щодо ОСОБА_9 та закриття кримінального провадження на підставі ч. 2 ст. 284 КПК України. На обґрунтування своїх вимог зазначає, що ОСОБА_9 допустив виникнення ДТП, діючи в стані крайньої необхідності, при об`їзді пішохода, що вийшов на смугу руху його автомобіля, що не було належним чином перевірено при здійсненні досудового розслідування та не спростовано при судовому розгляді кримінального провадження. Зазначає про відсутність належних та допустимих доказів перебування ОСОБА_9 в стані алкогольного сп`яніння на час ДТП. Указує на невідповідність обвинувального акту вимогам ч. 2 ст. 291 КПК України.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_9 та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Крім доводів, аналогічних доводам касаційної скарги захисника ОСОБА_6 , окремо зазначає про недопустимість як доказу протоколу огляду автомобіля ОСОБА_9 , проведеного без дозволу слідчого судді. Оскаржує законність рішення про стягнення витрат на проведення судових експертиз. Заперечує правильність вирішення цивільних позовів потерпілих. Звертає увагу на погіршення становища ОСОБА_9 судом апеляційної інстанції при вирішенні питання про зарахування в строк покарання строку попереднього ув`язнення.

Позиції інших учасників судового провадження

Захисники ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , підтримавши свої касаційні скарги, указали, що питання про зарахування ОСОБА_9 в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 10 березня 2017 року по 31 липня 2017 року було вирішено в порядку виконання вироку, а тому в цій частині просили касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 не розглядати.

Прокурор ОСОБА_5 і потерпілий ОСОБА_8 вважали, що касаційні скарги є необґрунтованими та просили залишити її без задоволення.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, доводи сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені у касаційних скаргах, колегія суддів дійшла такого висновку.

Згідно з вимогами ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При вирішенні питання про скасування або зміну вироку, ухвали, відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України, суд касаційної інстанції керується статтями 412-414 цього Кодексу і не переглядає судові рішення з підстав однобічності і неповноти судового розгляду, щодо невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження. Натомість, саме такі підстави є предметом перегляду суду апеляційної інстанції.

Висновок суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, ґрунтується на сукупності зібраних і належно оцінених судом доказів, і є правильним.

При цьому твердження сторони захисту про те, що ОСОБА_9 допустив виникнення ДТП, діючи в стані крайньої необхідності, при об`їзді пішохода, що вийшов на смугу руху його автомобіля були предметом ретельної перевірки судів першої та апеляційної інстанції і свого підтвердження не знайшли.
Суд констатував, що ОСОБА_9 плутався в своїх показаннях при описанні пішохода та напрямку його руху.
Не зважаючи на це, місцевий суд ретельно перевірив показання сторони захисту та, дослідивши докази, дійшов висновку, що навіть з урахуванням неправдивих показань з приводу наявності пішохода на проїзній частині, ОСОБА_9 не перебував в стані крайньої необхідності, так як з моменту з`їзду на закриту смугу руху, він протягом не менше 76,5 метрів рухався безперешкодно, прямолінійно, без додаткового прискорення викликаного наявністю значного схилу, чи станом дорожнього покриття, що унеможливлювало контроль над автомобілем (дані протоколу огляду місця події від 04 серпня 2014 року), без пошкодження як елементів та механізмів керування (дані висновку автотехнічної експертизи № 723 від 16 жовтня 2014 року), так і без пошкодження коліс (дані висновку додаткової комплексної судово-трасологічної та автотехнічної експертизи № 1417/1418 від 27 лютого 2017 року). З урахуванням відсутності транспортних засобів на цій смузі руху, її ширини, однорідності покриття, погодних умов, навиків їзди обвинуваченого та стажу керування транспортним засобом, технічного стану автомобіля, ОСОБА_9 не мав перешкод в безпечному зменшенні швидкості руху та недопущенні перекидання автомобіля.
Порушення ОСОБА_9 вимог п.12.1 Правил дорожнього руху перебуває в прямому причинному зв`язку з перекидання автомобіля та смертю ОСОБА_13 , що встановлено в судовому засіданні.

Також суд ретельно перевірив посилання сторони захисту про те, що на час вчинення злочину ОСОБА_9 не перебував в стані алкогольного сп`яніння, які свого підтвердження не знайшли. При цьому суд правильно оцінив показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які вказували, що при проведенні клінічного обстеження було виявлено, що ОСОБА_9 перебував в стані алкогольного сп`яніння, що останнім при проведенні обстеження не заперечувалося і що було зазначено в медичній документації. При цьому ОСОБА_9 відмовився від проведення дослідження на встановлення стану сп`яніння. Свідки ОСОБА_16 і ОСОБА_10 також підтвердили, що ОСОБА_9 перебував в стані алкогольного сп`яніння.
Одночасно суд правильно критично оцінив висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції № 191 від 05 серпня 2014 року, як такий що проведений через 11 годин після ДТП.

За встановлених судом фактичних обставин, дії ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 286 КК України кваліфіковано правильно.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 зазначив вимогу про закриття кримінальної справи щодо ОСОБА_9 на підставі ч. 2 ст. 284 КПК України.
Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом:
1) у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності;
2) якщо прокурор відмовився від підтримання державного обвинувачення, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом;
3) досягнуто податковий компроміс у справах про кримінальні правопорушення, передбачені статтею 212 КК України , відповідно до підрозділу 9-2 розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України.

Передбачених ч. 2 ст. 284 КПК України підстав для закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_9 судом касаційної інстанції не встановлено, а у касаційній скарзі захисника не наведено мотивів, які б ставили під сумнів цей висновок.

У касаційних скаргах не наведено доводів щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
Твердження сторони захисту про невідповідність обвинувального висновку вимогам ч. 2 ст. 291 КПК України безпідставні.
Обвинувальний акт щодо ОСОБА_9 відповідно до положень ст. 291 КПК України містить формулювання обвинувачення, яке складається з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, обставини, які впливають на ступінь тяжкості кримінального правопорушення, тощо. Також у ньому вказано правову кваліфікацію дій ОСОБА_9 , яка містить посилання на окрему статтю і частину цієї статті кримінального закону, яка є бланкетною, та точне формулювання, у тому числі об`єктивної сторони, та кваліфікуючих ознак конкретного кримінального правопорушення.

Одночасно доводи, наведені у касаційних скаргах, про недопустимість доказів у провадженні аналогічні тим, які перевірялися судами першої та апеляційної інстанцій і свого підтвердження не знайшли.

Посилання сторони захисту на неправильність вирішення цивільного позову в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди на користь потерпілих і невмотивованість рішення місцевого суду в цій частині безпідставні.

Суд частково задовольнив позов потерпілих у частині відшкодування матеріальної шкоди, підтвердженої документально, відмовивши у відшкодуванні коштів, затрачених на поминальний обід.

Одночасно є необґрунтованими твердження про те, що суд при визначенні розміру відшкодування матеріальної шкоди безпідставно не врахував 12000 грн, переданих засудженим потерпілим, оскільки в суді не було доведено, що ОСОБА_9 передав особисті кошти в рахунок відшкодування завданої шкоди.

Вирішуючи цивільний позов в частині відшкодування моральної шкоди, суд виходив з засад розумності і справедливості, враховуючи характер і обсяг душевних і психічних страждань потерпілих, невідворотності завданої шкоди, спричиненої смертю близької людини. Дійшовши висновку про те, що не весь розмір заявлених потерпілими позовних вимог про відшкодування моральної шкоди підлягає відшкодуванню, суд у вироку правильно вказав про часткове задоволення позову і зазначив ту частину, яка підлягала задоволенню, а також правильно визначив, що моральна шкода, завдана ОСОБА_8 не підлягає відшкодуванню, оскільки останній, будучи братом ОСОБА_13 не проживав з ним однією сім`єю.

При цьому також є безпідставними доводи, наведені в касаційній скарзі, щодо неправильності рішення суду про стягнення судових витрат на залучення експертів, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта, що і було правильно зроблено судом.

За таких обставин касаційні скарги захисників ОСОБА_7 і ОСОБА_6 задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, п. 15 «Перехідні положення» КПК (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII), Суд

у х в а л и в:

вирок Хорольського районного суду Полтавської області від 10 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 31 липня 2017 року залишити без зміни, а касаційні скарги захисників ОСОБА_6 і ОСОБА_7 - без задоволення.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3