Ухвала
Іменем України
11 травня 2018 року

м. Київ
справа № 761/7291/17

провадження № 51-5614 ск 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 18 грудня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 06 березня 2018 року щодо ОСОБА_4 ,
встановив:
Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 18 грудня 2017 року
ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт. Крижопіль Вінницької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Бородянського районного суду Київської області за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді 7 років позбавлення волі,
засуджено за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді 6 років позбавлення волі без конфіскації майна.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06 березня 2018 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 08 січня 2017 року, близько 21:20 год., перебуваючи біля буд. № 3/15-Б по вул. Багговутівській у м. Києві, повторно, заволодів транспортним засобом «Рено Кліо Сімбол» д.н.з. НОМЕР_1 , що належить потерпілим ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
У касаційній скарзі прокурор порушує питання про зміну вказаних судових рішень у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. При цьому посилається на ту обставину, що місцевим судом не враховано у повній мірі, що засуджений вчинив злочин з корисливим умислом, будучи раніше також засудженим за вчинення корисливого злочину. Таким чином, на переконання прокурора, оскільки засуджений не бажає стати на шлях виправлення та вчиняє новий злочин з метою наживи, то покарання слід призначити із обов`язковим застосуванням додаткового покарання у виді конфіскації майна. Зазначає, що у порушення вимог ст. 419 КК України, апеляційний суд вказаних порушень не усунув та безпідставно вирок суду залишив без зміни.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Доводи касаційної скарги прокурора про неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність, а саме необґрунтованого не застосування додаткового покарання у виді конфіскації майна, на думку колегії суддів, є непереконливими.
Так, зі змісту касаційної скарги вбачається, що прокурором фактично порушується питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання та пов`язані з суддівським розсудом.
Поняття суддівського розсуду, або судової дискреції у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативними, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства конкретних обставин кримінального провадження, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції, принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оцінюючі поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст. 66, ст. 67 КК України), визначення «інші обставини справи», або ж «інші обставини кримінального провадження», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Відповідно до ст. 50, ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обставини.
Як убачається з наданих суду касаційної інстанції копій судових рішень, суд обґрунтовуючи висновок щодо виду та розміру покарання ОСОБА_4 , виходив з того, що засуджений вчинив злочин, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким, раніше судимий, на обліку лікарів нарколога та психіатра не перебуває, одружений, має на утриманні малолітню дитину.
Обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання засудженому, в ході судового розгляду не встановлено.
Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд обґрунтовано дійшов висновку, що перевиховання засудженого можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства, та правильно призначив покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 289 КК України, без застосуванням додаткового покарання у виді конфіскації майна.
При цьому апеляційний суд правильно зазначив, що встановлені у кримінальному провадженні обставини, які характеризують особу засудженого, були враховані місцевим судом при застосуванні покарання, а тому не є безумовною підставою для застосування додаткового виду покарання, виходячи із принципу судової дискреції.
А тому, на переконання колегії суддів, призначене засудженому покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_4 і попередження нових злочинів, справедливим, та відповідає вимогам ст. 65 КК України.
Таким чином, не вбачається підстав вважати призначене засудженому ОСОБА_4 покарання явно несправедливим, як і не вбачається підстав для застосування додаткового виду покарання, про що прокурор зазначає у своїй касаційній скарзі.
При розгляді апеляції прокурора, у якій ставилось питання про постановлення вироку апеляційним судом та застосування додаткового покарання у виді конфіскації майна засудженого, суд апеляційної інстанції ретельно перевірив доводи скарги, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 18 грудня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 06 березня 2018 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3