АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-cc/796/1841/2018 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 квітня 2018 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу прокурора військової прокуратури Київського гарнізону Центрального регіону України ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 02 березня 2018 року,
за участю:

прокурора ОСОБА_6

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 02.03.2018 року відмовлено в задоволені клопотання слідчого військової прокуратури Київського гарнізону ОСОБА_7 , погоджене прокурором військової прокуратури Київського гарнізону ОСОБА_8 про накладення арешту на майно, вилучене в ході затримання ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: мобільний телефон марки Xiomi Redmi A4 сірого кольору з карткою мобільного оператора ПрАТ " Київстар" НОМЕР_1 та зв`язка ключів у кількості 5 штук, пластмасовий ключ від магнітного замка та брелок від сигналізації.

Не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді, прокурор ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про поновлення строку апеляційного оскарження, просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою клопотання слідчого про накладення арешту задовольнити.

В обґрунтування пропущення строку на апеляційне оскарження, посилається на те, що повний текст оскаржуваної ухвали надійшов до військової прокуратури Київського гарнізону лише 12.03.2018 року.

Мотивуючи апеляційні вимоги прокурор зазначає, що ухвала слідчого судді про відмову в накладенні арешту на майно є необґрунтованою та невмотивованою,
Арештоване майно, як вказує прокурор в апеляційній скарзі має значення для подальшого досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000255, крім того ОСОБА_9 повідомлено про підозру та 03.03.2018 року на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
В судове засідання у справі представник власника майна не з`явився, причини своєї неявки суду не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце апеляційного розгляду. Тому колегія суддів вирішила за можливе розглянути дану справу за відсутністю представника власника майна, що не суперечить положенням ч. 1 ст. 172 та ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 395 КПК України ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення. Згідно частини 3 зазначеної статті, якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, клопотання слідчого про арешт майна було розглянуто слідчим суддею без участі прокурора, який подав заяву про розгляд справи без його участі. Проте копію оскаржуваної ухвали сторона обвинувачення отримала лише 12.03.2018 року, апеляційну скаргу прокурор подав 15.03.2018 року в межах визначеного законом п`ятиденного строку, таким чином строк на апеляційне оскарження не пропущено, у зв`язку з чим він поновленню не підлягає.

Що стосується безпосередньо апеляційної скарги, то слід звернути увагу на такі обставини.

Як вбачається з матеріалів провадження, що Військової прокуратурою Київського гарнізону здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000255 від 19.11.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КПК України.
Орган досудового розслідування зазначає, що у першій декаді листопада 2017 року, у невстановлений досудовим розслідуванням час, ОСОБА_10 звернувся до Поліської районної державної адміністрації Київської області з метою отримання в оренду земельних ділянок в указаному районі. У зв`язку з цим, у ОСОБА_11 виник злочинний умисел, направлений на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_10 в особливо великому розмірі, залучивши ОСОБА_12 та ОСОБА_9 .

01.03.2018 року слідчий військової прокуратури Київського гарнізону ОСОБА_7 за погодженням з прокурором військової прокуратури Київського гарнізону ОСОБА_8 звернувся з клопотання до Печерського районного суду м. Києва про накладення арешту на майно, вилучене в ході затримання ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: мобільний телефон марки Xiomi Redmi A4 сірого кольору з карткою мобільного оператора ПрАТ " Київстар" НОМЕР_1 та зв`язка ключів у кількості 5 штук, пластмасовий ключ від магнітного замка та брелок від сигналізації.

02.03.2018 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва у задоволенні клопотання було відмовлено.

Відмовляючи в задоволені вищевказаного клопотання, внесеного в межах кримінального провадження № 0000255 слідчий суддя, як вбачається з журналу судового засідання, дослідив матеріали, додані до клопотання та прийшов до висновку про відсутність достатніх підстав для накладення арешту на майно, вилучене підчас затримання ОСОБА_9 , з огляду на те, що слідчим не було доведено необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням слідчого судді з огляду на такі обставини.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Так, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Однак зазначених вимог закону слідчий, який вніс клопотання про арешт майна, не дотримався.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Однак слідчий, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 171 КПК України, не зазначив конкретні підстави і мету відповідно до положень ст. 170 КПК України, з якими пов`язує необхідність у накладенні такого арешту. Також у своєму клопотанні зазначив, що майно є предметом вчинення кримінального правопорушення та може бути використано як доказ факту чи обставини, що встановлюються під час кримінального провадження, проте вказав не вірну адресу, за якою проводився обшук.

Крім того, речовими доказами згідно наявної в матеріалах провадження постанови слідчого першого відділу військової прокуратури Київського гарнізону ОСОБА_13 від 01.03.2018 року визнано вилучене в ході затримання ОСОБА_11 майно, а саме: мобільний телефон марки Iphone 6 чорного кольору, ІМЕІ: НОМЕР_2 з сім - карткою оператора мобільного зв`язку ПрАТ " Київстар"№ НОМЕР_3 , яке взагалі не має жодного відношення до даного кримінального провадження.

Вказане свідчить, що всупереч доводам прокурора, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, оскільки за викладених у клопотанні та доданих до нього матеріалах обставинах не наведено конкретну мету, яка має бути досягнута у зв`язку із застосуванням такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.
Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 167, 170 - 173 КПК України, відмовив у задоволенні клопотання органу досудового розслідування з підстав недоведеності та необґрунтованості необхідності застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження.

Зважаючи на вищевикладене в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя діяв у спосіб та у межах діючого законодавства.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, зі змісту апеляційної скарги колегією суддів не виявлено.

Рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтвердженні достатніми даними, дослідженими судом, а тому апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 02 березня 2018 року, якою відмовлено в задоволені клопотання слідчого військової прокуратури Київського гарнізону ОСОБА_7 , погоджене прокурором військової прокуратури Київського гарнізону ОСОБА_8 про накладення арешту на майно, вилучене в ході затримання ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: мобільний телефон марки Xiomi Redmi A4 сірого кольору з карткою мобільного оператора ПрАТ " Київстар" НОМЕР_1 та зв`язка ключів у кількості 5 штук, пластмасовий ключ від магнітного замка та брелок від сигналізації, - залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора військової прокуратури Київського гарнізону Центрального регіону України ОСОБА_6 , - залишити без задоволення.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення є остаточною і оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

____________________ _______________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3