Справа № 462/7198/15 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/330/18 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2018 року м. Львів
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 462/7198/15 з участю,
прокурора ОСОБА_6
засудженої ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
за апеляційною скаргою засудженої ОСОБА_7 на ухвалу Залізничного районного суду м.Львова від 23 лютого 2018 року,

встановила:
цією ухвалою у застосуванні до засудженої ОСОБА_7 п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію» від 22 грудня 2016 року відмовлено.
В мотивах ухвали зазначено, що ОСОБА_7 перебуваючи на обліку отримала чотири попередження, притягувалася до адміністративної відповідальності, підозрюється у вчиненні злочину та не надала згоди на застосування щодо неї амністії, а тому клопотання інспектор Залізничного районного сектору Львівського міського відділу з питань пробації підлягає до задоволення.

На дану ухвалу засуджена ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати таку та звільнити її від відбування покарання у виді 44 годин громадських робіт на підставі п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Вважає рішення суду першої інстанції незаконним та винесеним з порушенням норм матеріального права.

Відбуваючи покарання у виді громадських робіт вона справді відмовилась від застосування щодо неї Закону України «Про амністію у 2016 році», про що написала заяву, яка міститься у матеріалах справи, оскільки не розуміла значення закону та не усвідомлювала його юридичних наслідків.

Проте у судовому засіданні 23.02.2018 року змінила свою думку та заявила про необхідність застосування вказаного закону.

Звертає увагу на те, що на її утриманні перебувають неповнолітні діти, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Батьківських прав не позбавлена.

Відмовляючи у застосуванні амністії щодо неї суд виходив із того, що Залізничним ВП ГУ НП у Львівській області внесено відомості до ЄРДР за фактом умисного ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт.

Проте, станом на момент прийняття рішення по справі досудове слідство тривало та жодних процесуальних рішень не приймалось.

Відповідно до ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

З огляду на це оскаржувана ухвала суду є незаконною.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженої ОСОБА_7 та виступ захисника ОСОБА_8 на підтримання доводів апеляційної скарги, думку прокурора ОСОБА_6 про обґрунтованість апеляційної скарги та необхідність задоволення такої, обговоривши наведені доводи та вивчивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до положень п.2 ч.1 ст.409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Як встановлено апеляційним судом, вироком Залізничного районного суду м.Львова від 28 лютого 2017 року ОСОБА_7 засуджено за ч.1 ст.125 КК України та обрано покарання 200 годин громадських робіт.

Інспектор Залізничного районного сектору Львівського міського відділу з питань пробації звернувся до суду першої інстанції із клопотанням, у якому покликається на те, що ОСОБА_7 з 03 травня 2017 року перебуває на обліку Залізничного районного сектору Львівського міського відділу з питань пробації. В період перебування на обліку засуджена отримала чотири попередження оскільки не з`явилась на відпрацювання громадських робіт в Львівське комунальне підприємство «Левандівка», характеризується посередньо, не працює, підозрюється у злочині середньої тяжкості, просив не застосовувати до засудженої ОСОБА_7 ст.1 п «в» Закону України «Про амністію».

При цьому суд першої інстанції приймаючи рішення про задоволення клопотання та відмову у застосуванні до ОСОБА_7 положень Закону України «Про амністію у 2016 році», виходив з того, що засуджена не надала згоди на застосування амністії.

Однак такий висновок суперечить фактичним обставинам справи. В судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_7 просила застосувати до неї амністію, що зафіксовано в журналі судового засідання. Суд не дав жодної оцінки такій заяві, при цьому всупереч встановленим фактичним обставинам зазначив, що засуджена заперечує проти застосування амністії.

Виходячи з наведеного, ухвала суду є незаконною та підлягає скасуванню.

По справі слід постановити нову ухвалу, якою відмовити в клопотанні Залізничного районного сектору Львівського міського відділу з питань пробації західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції про незастосування до засудженої ОСОБА_7 п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року та звільнити її на підставі п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року від частини невідбутого за вироком Залізничного районного суду м.Львова від 28 лютого 2017 року покарання у виді громадських робіт, виходячи з наступного.
Відповідно до п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію в 2016 році» від 22.12.2016 року, підлягають звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі особи, визнані винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким абро особливо тяжким відповідно до ст.12 КК України, не позбавлені батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років.
ОСОБА_7 вироком Залізничного районного суду м.Львова від 28 лютого 2017 року була засуджена за ч.1 ст.125 КК України до покарання 200 годин громадських робіт.

Даний злочин за ступенем тяжкості відноситься до злочину невеликої тяжкості. Вона не позбавлена батьківських прав та має двох неповнолітніх дітей 2008 та 2013 років народження. При цьому ОСОБА_7 не заперечувала щодо застосування до неї положень зазначеного вище Закону.

У суду першої інстанції, виходячи з вимог законодавства, не було жодних перешкод для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання невідбутого за вироком Залізничного районного суду м.Львова від 28 лютого 2017 року.
З врахуванням наведеного, апеляційний суд вважає за необхідне застосувати до ОСОБА_7 п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року та звільнити її від частини невідбутого за вироком Залізничного районного суду м.Львова від 28 лютого 2017 року покарання у виді громадських робіт, задоволивши апеляційну скаргу.
Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

постановила:
Апеляційну скаргу засудженої ОСОБА_7 задоволити.

Ухвалу Залізничного районного суду м.Львова від 23 лютого 2018 року, якою відмовлено у застосуванні до засудженої ОСОБА_7 п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року скасувати.
В клопотанні Залізничного районного сектору Львівського міського відділу з питань пробації західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції про незастосування до засудженої ОСОБА_7 п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року відмовити.
Звільнити ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на підставі п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року від частини невідбутого за вироком Залізничного районного суду м.Львова від 28 лютого 2017 року покарання у виді громадських робіт.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4