АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/805/18 Справа № 204/4613/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2018 року, про продовження застосування примусових заходів медичного характеру відносно:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з середньою спеціальною освітою,
Учасника судового провадження:
прокурор ОСОБА_8 ,,
особа, відносно якої застосовано примусові заходи медичного характеру ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_6 ,
представників ДЗ «Українська психіатрична лікарня» - ОСОБА_9 ,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2018 року продовжено застосування примусових заходів медичного характеру, призначених ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 01 лютого 2013 року, відносно ОСОБА_7 в умовах психіатричної лікарні з суворим наглядом.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції послався на висновок комісії лікарів-психіатрів ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» №763 від 25 липня 2017 року, відповідно до якого ОСОБА_7 страждає на хронічне психічне захворювання, та останній потребує продовження застосування примусових заходів медичного характеру в умовах психіатричної лікарні з суворим наглядом.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою захисником ОСОБА_6 подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нову, якою відмовити в розгляді заяви представника ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» ОСОБА_10 про продовження примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_7 , як таку, що подана до суду не уповноваженою Законом особою. Постановити ухвалу про негайне звільнення ОСОБА_7 з ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України», як особу яка позбавлена свободи після закінчення строку дії ухвали про продовження примусових заходів медичного характеру.

В обґрунтування своїх доводів, захисник посилається на те, що рішення суду першої інстанції є поспішним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права. Так захисник, зазначає, що згідно ч. 1 ст. 95 КК України та ст. 19 Закону України «Про психіатричну допомогу» продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється судом за заявою представника психіатричного закладу (лікаря-психіатра), який надає особі психіатричну допомогу.

Захисник вважає, що в порушення вказаних норм закону заява до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська про продовження примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_7 надана не лікарем-психіатром ОСОБА_11 , яка згідно до вказаних норм Закону надає йому психіатричну допомогу, а представником ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» ОСОБА_10 , який не надає ОСОБА_7 ніякої психіатричної допомоги, тому не є належною особою. Таким чином, на думку захисника суд першої інстанції прийняв до розгляду заяву від особи, яка не уповноважена на подання вищевказаного клопотання.

Крім того, захисник зазначив, що суд першої інстанції порушуючи вимоги ст. ст. 370, 371, 372 КПК України, дав роз`яснення положенням ст. 95 КК України, що не передбачено ні однією нормою діючого законодавства.

Мотивуючи свою апеляційну скаргу захисник також зазначив, що суд першої інстанції порушив строки встановлені законом та призначив справи до розгляду лише 18.10.2017 року, тобто лише через 49 днів з дня отримання заяви, що на думку захисника є порушенням вимог закону.

Також, захисник звернув увагу на те, що відповідно до ч. 4 ст. 19 Закону України «про психіатричну допомогу», ч. 2 ст. 95 КК України в подальшому продовження примусових заходів медичного характеру проводиться на строк, який не може перевищувати шість місяців. У зв`язку з тим, що строк примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_7 закінчився 29.09.2017 року, останній повинен бути звільнений із ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України», оскільки не законно утримується у медичному закладі.

В запереченнях ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України», просить відмовити в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_6 та залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, думки захисника та ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу захисника, просили скасувати ухвалу суду першої інстанції; думку представників лікувального закладу, які вважали, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника та просив залишити ухвалу суду без змін, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто, ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом; ухваленим судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України; в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Дані вимоги закону судом першої інстанції були виконані в повному обсязі.

Відповідно до ст. 95 КК України продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється судом за заявою представника психіатрично; о закладу (лікаря-психіатра), який надає особі таку психіатричну допомогу, до якої додасться висновок комісії лікарів-психіатрів, який обґрунтовує необхідність продовження, зміни або припинення застосування таких примусових заходів.

Крім того, у відповідності до ч. 3 ст. 314 КПК України, розгляд питання про продовження застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється за письмовою заявою представника медичного закладу (лікаря-психіатра). де тримається дана особа.

Доводи захисника в частині того що заяву було подано неналежною особою, калегія суддів вважає необгрунтованими виходячи з наступного.

З матеріалів судового провадження вбачається те, що заяву було подано та підписано лікарем ОСОБА_10 , інтереси лікарні представляє, зокрема, лікар-психіатр ОСОБА_10 якому надано таке право відповідно до довіреності (а.с.68). яка підтверджує його повноваження як представника ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України», тобто, психіатричного закладу, який надає особі психіатричну допомогу, про який йдеться у ст.95 КК України та ст. 314 К11К України. Враховуючи той факт, що ОСОБА_7 знаходиться па лікуванні в ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України», а ОСОБА_10 є лікарем-психіатром та представником психіатричного закладу, який надає особі психіатричну допомогу, суд приходить до висновку, що заяву подано належною особою.

В судове засідання в суд першої інстанції відповідно до звукозапису судового засідання було викликано лікуючого лікаря ОСОБА_11 , яка пояснила суду, що психічний стан ОСОБА_7 залишається нестійким, позитивних змін не має. Зазначила, що пацієнт характеризується активним типом суспільної небезпеки, у нього емоційно-вольові порушення, які виражаються у дратівливості, грубості, схильністю порушувати розпорядок. Також у ОСОБА_7 наявний психопатологічний стан, який супроводжується проявами агресивності, роздратованості, відмовою від лікування, що зафіксовано документально. Хворий грубо поводиться з персоналом. Завдяки настановам рідних та адвоката хворий відмовляється від лікування. Також у нього відсутнє розуміння хворобливості свого стану, він вважає себе повністю здоровим, не виказує жалю з приводу скоєного.

Доводи захисника щодо незаконного утримання його підзахисного в лікарні та необхідності звільнення, колегія суддів також вважає необгрунтованими.

Вирішуючи питання щодо необхідность звільнення ОСОБА_7 від подальшого лікування на підставі ст. ст. 19 ЗУ «Про психіатричну допомогу». 95 КК України. 12 КПК України колегія суддів вважає, що такі доводи захисника є необгрунтованими, оскільки заяву про вирішення питання про можливість продовження примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_7 заявником було подано до суду 31.07.2017 року тобто, у встановлені законом строки, заява розглядалась судом першої інстанції, судом апеляційної інстанції ухвалу скасовано.

Також в данному випадку не йде мова про тримання зазначеної особи під вартою чи позбавлення її волі іншим чином в розумінні ст. 256 КПК України, оскільки особа звільнена від кримінальної відповідальності та наразі проходить лікування в умовах психіатричної лікарні з суворим наглядом на підставі ухвали Деснянського районного суду м.Чернігів від 01.02.2013 року про застосування щодо неї примусових заходів медичного характеру.

Доводи захисника стосовно того, що відповідно до експертного дослідження судово-психіатричного експерта ОСОБА_12 до ОСОБА_7 повинні бути застосовані примусові заходи медичного характера у виді госпіталізації до психіатричного закладу с посиленим наглядом, суд відкидає, оскільки вони вже підлягали оцінці та їм було надано належну оцінку в ухвалі Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16.01.2017 року. Суд апеляційної інстанції погодився з висновками Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська. Зазначена ухвала набрала законної сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 532 КПК України вирок або ухвали суду першої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 КПК України вирок або ухвала суду, які набрали законної сили, обов`язкові для осіб, які беруть участь в кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконання на всій території України.

А отже доводи захисника ОСОБА_13 вже розглядалося в суді першої інстанції, набрало законної сили, а тому відповідно до ст. 533 КПК України підлягає обов`язковому виконанню позиції захисника та ОСОБА_7 стосовно симуляції хвороби, суд першої інстанції прийшов до наступного.

Позиція ОСОБА_14 та його захисника полягає в тому, що ОСОБА_7 під час проходження психіатричної екиертизи симулював захворювання. Аналізуючи фактичні обставини справи, що наразі є предметом розгляду в суді, з`ясувавши думку учасників процесу, зокрема, вислухавши пояснення лікарів-психіагрів. дослідивши письмові матеріали справи, зокрема. Акт стаціонарної комісійної судово-психіатричної експертизи №415 (аркуші особової справи 128-133). встановлено наявність у ОСОБА_7 психічної хвороби. Відповідно до висновку комісії лікарів-психіагрів щодо особи, до якої застосовуються примусові заходи медичного характеру №763 (а.е.3-5). ОСОБА_7 страждає на психічне захворювання - шизофренію, простої форми, безперервного типу перебігу, «simplex» синдром, помірно вираженій"! психопатоподібним тип дефекту. З пояснень представників лікарні ОСОБА_15 та лікуючого лікаря ОСОБА_11 , діагноз психічної хвороби, зазначений в висновку, повністю підтверджений. Крім того, з ухвали Кцасної вардійської о районного суду М.Дніпропетровська від 16.01.2017 вбачається, що при дослідженні експертного дослідження судово-психіатричного експерта ОСОБА_12 , на який посилається захисник, судом було встановлено, що ОСОБА_12 у свої.му висновку, також прийшов до висновку про наявність у ОСОБА_7 психічного захворювання, таку позицію він висловив і при допиті у судах. У зв`язку з чим. посилання ОСОБА_7 та його захисника щодо симуляції хвороби повністю спростовуються. Незгода захисника та особи, відносно якої вирішується питання про можливість продовження примусових заходів медичного характеру, які не є фахівцями в області психіатрії, з наявністю психічної хвороби у ОСОБА_7 є необгрунтованою та розцінюється судом як намагання припинити лікування ОСОБА_7 . Крім того, суд черговий раз звертає увагу на той факт, що доводи захисника в цій частині були предметом оцінки як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, викладеної відповідних ухвалах суду від 16.01.2017 та 27.03.2017. які набрали законної сили, та свідчать про помилковість позиції сторони захисту в цій частіші.

Клопотання захисника щодо необхідності призначення стаціонарної судово-психіатричної експертизи було вирішено судом, у зв`язку з чим судом першої інстанції було винесено ухвалу від 19.02.2018 року (а.с.85-87).

Надаючи оцінку доцільності продовження примусових заходів медичного характеру саме у лікарні з суворим наглядом щодо ОСОБА_7 суд першої інстнації прийшов до наступного.

З аналізу ст. 94 КК України вбачається, що вид примусового заходу медичного характеру залежить від характеру та тяжкості психічного захворювання в особи, тяжкості вчинення нею діяння з урахуванням її ступеня суспільної небезпечності. Виділяють активний та пасивний тип суспільної небезпечності.

Відповідно до висновку комісії лікарів-психіагрів ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» № 763 від 25 липня 2017 року (а.с.3-6) ОСОБА_7 страждає на хронічне психічне захворювання. Наявна протягом між комісійного періоду емоційно-вольових порушень з афективною нестійкістю, нестриманістю, роздратованістю, грубістю, схильністю порушувати вимоги розпорядк відділення, ігноруючи зауваження медперсоналу свідчить про збереження клінічного чинника суспільної небезпеки. Зниження критичності мислення, негативна налаштованість до лікування і рекомендацій лікаря з настановно-демопстративною поведінкою з метою ухилитися від медикаментозної терапії, підбурюванням інших хворих проти лікування, низька мотивація до реабілітації, брехливість, відсутність розуміння хворобливості свого стану, жалю з приводу скоєного, здатності до емпатії, трактування свого вчинку і позицій помсти, зниження рівня морально-етичних уявлень, вірогідність асоціальних проявів (за даними психопатологічного дослідження) свідчить про актуальність особистісного криміногенного чинника. До того ж присутній негативний вплив соціального оточення на настанови пацієнта (впевненість матері пацієнта в необхідності відміни медикаментозного лікування, яку вона вселяє своєму синові, нерозуміння з її боку хворобливого стану пацієнта, що заважає лікувальному процесу, намагання негативно налаштувати сина проти реабілітаційних заходів, що проводяться у лікарні), тобто соціальний чинник суспільної небезпеки. Таким чином, збереження криміногенності факторів, що приймали участь у генезі скоєною .

Комісія дійшла до висновку, що ОСОБА_7 потребує продовження застосування примусових заходів медичного характеру в умовах психіатричної лікарні з суворим наглядом.

Зазначений висновок повністю підтверджується поясненнями лікуючого лікаря ОСОБА_16 , наданими нею судовому засіданні у суді першої інстанції, з яких вбачається, що ОСОБА_7 потребує на продовження застосування примусових заходів медичного характеру саме у лікарні з суворим наглядом, оскільки вій відноситься до активного типу суспільної небезпеки, його психічний стан є нестійким, залишається за міжкомісійний період без змін, хворий не має позитивних настанов, відмовляється від лікування, виявляє агресію, роздратованість. При обґрунтуванні своїх доводів, лікар ОСОБА_11 у судовому засіданні наводила відповідні посилання на медичну карту стаціонарно хворого, досліджену судом, а саме, на записи від 12.04.2017 року 19.04.2017 року 02.06.2017 року 23.06.2017 року 03.07.2017 року 08.08.2017 року 10.08.2017 року які відносяться до міжкомісійного періоду та, є доказами висновків, які викладені комісією в висновку №763 від 25 липня 2017 року та підтверджують пояснення представників лікарні, надані у судовому засіданні у суді першої інстнації та в суді апеляційної інстанції.

Так активний тип суспільної небезпеки характеризується наявністю у ОСОБА_7 психопатологічного стану, який виражається в проявах агресивності, роздратованості, негативним ставленням до лікування, що підтверджується письмовими поясненнями ОСОБА_7 про відмову від вживання ліків (а.с.74-77). Психопатологічний стан у ОСОБА_7 повністю підтверджується висновком, поясненнями лікарів, наданими ними безпосередньо у судовому засіданні, та дослідженою у судовому засіданні медичною картою стаціонарного хворого. При цьому, суд зауважує, що наявність хоча б одного з критерію (зокрема, психопатологічного стану) за умови його обгрунтованості, свідчить про активний тип суспільної небезпечності хворого. При цьому, у суд першої інстанції обгрунтовано не знайшов підстав ставити під сумнів як висновок комісії, так і пояснения лікарів-психіатрів, дані ними у судовому засіданні.

Таким чинов виходячи з наведеного колегія суддів вважає, що ОСОБА_7 досі виявляє особливу небезпеку для оточуючих та потребує на продовження застосування примусових заходів медичного характеру у лікарні з суворим наглядом, а тому апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2018 року, про продовження застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Повний текст ухвали буде оголошено о 14 годині 15 хвилин 25 травня 2018 року.

Судді: