ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 жовтня 2018 року
м. Київ
справа № 158/1870/16к

провадження № 51-1278км18

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянула в судовому засіданні касаційні скарги: потерпілого ОСОБА_6 , на вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 1 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 1 лютого 2017 року, а також прокурора, який брав участь у суді апеляційної інстанції, на зазначену ухвалу у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000400, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.
Короткий зміст оскаржених судових рішень та встановлені обставини
За вироком Ківерцівського районного суду Волинської області від 1 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 1 лютого 2017 року, ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь Ківерцівської районної ради Волинської області у рахунок відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого 13 081,81 грн.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
Судом ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він за обставин, викладених у вироку, керуючи транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.
Як установив суд, 2 травня 2016 року близько 10:00 ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння, не маючи прав на керування транспортними засобами, керуючи автомобілем ВАЗ-2102 (державний номерний знак НОМЕР_1 ), рухаючись на вул. Мирній у с. Пальчі порушив вимоги пунктів 2.3б, 12.1, 12.3 Правил дорожнього руху, внаслідок чого поблизу мосту через річку Конопельку допустив наїзд на ОСОБА_6 , який на велосипеді рухався в зустрічному напрямку, заподіявши цим потерпілому тяжких тілесних ушкоджень.
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_6 просить на підставі, передбаченій п. 3 ч. 1 ст. 438 КПК, змінити постановлені щодо ОСОБА_7 судові рішення, пом`якшити останньому покарання, обравши його таким, що не пов`язане з позбавленням волі. Свою позицію потерпілий мотивує тим, що засуджений вибачився перед ним і відшкодував завдані злочином збитки.
Крім того, у скарзі ОСОБА_6 повідомляє про те, що він не бажає брати участь у касаційному розгляді.
У касаційній скарзі прокурор просить на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК, скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. На думку сторони обвинувачення, суд апеляційної інстанції у своєму рішеннівсупереч вимогам ст. 370 КПК не навів належних обґрунтувань щодо достатності обраного ОСОБА_7 покарання в мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 286 КК, залишивши поза увагоюпорушення приписів статей 50, 65 КК, що потягло за собоюм`якість заходу примусу. Вважає істотним порушенням ст. 374 КПК, якого не було усунуто за наслідками апеляційного провадження, незазначення у резолютивній частині вироку рішення щодо додаткового покарання.
На вказану скаргу засуджений ОСОБА_7 та потерпілий ОСОБА_6 подали заперечення, в яких із наведенням аргументів стверджують про необґрунтованість заявлених прокурором касаційних вимог та про можливість застосування до засудженого інституту умовного звільнення.

Засуджений ОСОБА_7 також оскаржив постановлені щодо нього судові рішення в частині призначеного покарання, проте до початку перегляду провадження в порядку касаційної процедури надіслав до Верховного Суду (далі Суд) заяву про відмову від своєї касаційної скарги.
ОСОБА_7 поінформував Суд про можливість здійснення касаційного розгляду без його участі.

Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду. Клопотань про його відкладення не надходило.
Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції прокурор не підтримав касаційну скаргу сторони обвинувачення й заперечив обґрунтованість касаційних вимог потерпілого.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційних скаргах й у поданих запереченнях, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги слід залишити без задоволення з огляду на таке.
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає оспорювані рішення в межах касаційних скарг, у яких не оспорюється висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність юридичної оцінки діяння за ч. 2 ст. 286 КК.
Як випливає із законодавчих приписів, значення заходу примусу для досягнення його мети (ст. 50 КК) визначається не лише його суворістю, а й справедливістю. Домірність покарання за злочин є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 75 КК її положення застосовуються лише в тому випадку, коли суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, має обґрунтовані підстави для висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

У цьому кримінальному провадженні при виборі ОСОБА_7 заходу примусу та порядку його відбуваннясуд не порушивнаведених законодавчих приписів.
Так, призначаючи засудженому покарання, місцевий суд, із висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, врахував, що вчинений ОСОБА_7 злочин за класифікацією тяжкий, а за формою вини необережний. Крім того, суд узяв до уваги всі дані про особу винного та обставини, які мають правове значення. Зокрема, не залишилося без оцінки суду те, що ОСОБА_7 вчинив злочин у стані алкогольного сп`яніння, і цю обставину було визнано обтяжуючою покарання. З огляду на зазначене у поєднанні з характером конкретних дій засудженого, котрий керував транспортним засобом, не маючи на це права, суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість досягти мети попередження нових злочинів та виправлення ОСОБА_7 без ізоляції його від суспільства.
Разом із тим, суд зважив на те, що ОСОБА_7 уперше притягається до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується, а його щире каяття й активне сприяння розкриттю злочину є пом`якшуючими обставинами.
Врахувавши наведені дані та обставини, суд із додержанням принципу індивідуалізації відповідальності та з огляду на особливості кримінального правопорушення визначив ОСОБА_7 розмір основного покарання у мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 286 КК.
Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, заходу примусу відноситься до дискреційних повноважень суду, які було реалізовано при постановленні вироку в цьому провадженні. Правових підстав вважати призначене засудженому покарання явно несправедливим через суворість або м`якість і недостатнім для досягнення його мети колегія суддів не вбачає. Саме по собі відшкодування засудженим завданої злочином шкоди з огляду на встановлені конкретні обставини кримінального правопорушення автоматично не тягне за собою пом`якшення заходу примусу.
Крім того, аналогічні за змістом доводи щодо порушення загальних засад призначення покарання як щодо його надмірної суворості, так і невиправданої м`якості були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який належно розглянув подані апеляційні скарги засудженого та прокурора і вмотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши докладне обґрунтування прийнятого рішення. Ухвала апеляційного суду не суперечить положенням статей 370, 419 КПК.
Таким чином, посилання в касаційних скаргах на несправедливість призначеного ОСОБА_7 заходу примусу є неспроможними.
Як убачається з вироку, зокрема з його мотивувальної частини, суд першої інстанції навів обґрунтування своєї позиції щодо неможливості призначення засудженому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами і в резолютивній частині не призначив його. Заперечень щодо мотивів суду, а також доводів щодо необхідності такого покарання в касаційній скарзі прокурора не міститься. Невідображення у резолютивній частині вироку рішення про незастосування до ОСОБА_7 згаданого додаткового покарання не є істотним порушенням закону в аспекті статей 412, 413 КПК, на що правильно вказав апеляційний суд. Отже, наведена прокурором обставина не може слугувати підставою для скасування оспорюваної ухвали.
Істотних порушень норм права, які тягнуть за собою скасування або зміну постановлених щодо ОСОБА_7 судових рішень при розгляді кримінального провадження в суді касаційної інстанції, не встановлено.
Тому подані касаційні скарги слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК (у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII), колегія суддів

у х в а л и л а:
Вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 1 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 1 лютого 2017 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги потерпілого та прокурора без задоволення.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_3