У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 183/1296/18

№ 1-кс/183/1098/18

28 серпня 2018 року м. Новомосковськ

Слідчий суддя Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 , секретар судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши клопотання слідчого Новомосковського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_4 , про продовження у кримінальному провадженні, внесеному 01.08.2017 року до ЄРДР за № 0000955, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 28 ч. 1 ст. 146, ч. 3 ст. 146, ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 289 КК України, запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Новомосковська Дніпропетровської області, громадянину України, з середньою спеціальною освітою, розлученому, не працюючому, зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючому за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимому,

підозрюваному у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146, ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 289 КК України,

за участі: прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

підозрюваного ОСОБА_8 , -

ВСТАНОВИЛА:

Згідно до вимог ст. ст. 176-178 КПК України слідчий Новомосковського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 звернулася до слідчого судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з клопотанням про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підозрюваному ОСОБА_8 .

В обґрунтування клопотання слідчий зазначив, що 24 липня 2017 року приблизно о 18.00 годині, знаходячись на вул. Паланочній поблизу ресторану «Самара» та спортивного клуба «Адреналін» в м. Новомосковську Дніпропетровської області у ОСОБА_8 виник злочинний умисел, направлений на заволодіння у малознайомого йому ОСОБА_9 автомобілем «Lexus GS 300» державний номер НОМЕР_1 , 2006 року випуску, що перебуває у власності ОСОБА_10 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, 24 липня 2017 року о 18.00 годині ОСОБА_8 , знаходячись за вищевказаною адресою, діючи умисно, став вимагати у ОСОБА_9 передати ключ від автомобіля «Lexus GS 300» державний номер НОМЕР_1 , який знаходився поруч, під приводом того, що автомобіль буде знаходитись на вул. Паланочна поблизу ресторану «Самара», як залог того, що ОСОБА_9 до 22.00 години того ж дня привезе автомобіль «Nissan», який раніше належав його знайомому ОСОБА_11 , та який ОСОБА_9 забрав у останнього тиждень тому.

ОСОБА_9 , в свою чергу, прийняв пропозицію ОСОБА_8 та добровільно передав ОСОБА_8 ключі від автомобіля «Lexus GS 300» державний номер НОМЕР_1 та вказане місце покинув.

У подальшому ОСОБА_8 24 липня 2017 року приблизно о 23.30 годині, перебуваючи на вул. Паланочній поблизу ресторану «Самара» та спортивного клуба «Адреналін» в м. Новомосковську Дніпропетровської області, діючи умисно, розуміючи, що за його діями ніхто не спостерігає, маючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, маючи при собі ключі від автомобіля «Lexus GS 300», у невстановлений досудовим розслідуванням спосіб заволодів автомобілем «Lexus GS 300» державний номер НОМЕР_1 , після чого місце вчинення злочину покинув.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч. 1 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом.

12 лютого 2018 року приблизно о 04.20 годині ОСОБА_8 , діючи умисно, за попередньою змовою з ОСОБА_12 , знаходячись на подвір`ї будинку АДРЕСА_3 , наздогнали ОСОБА_13 та почали завдавати йому удари руками та ногами по голові та тулубу, чим спричинили йому тілесні ушкодження у вигляді набряку та здавлення головного мозку, крововиливу під м`які мозкові оболонки та у шлуночки головного мозку, закритої внутрішньочерепної травми, небезпечні для життя в момент заподіяння, що призвело до його смерті.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч. 2 ст. 121 КК України, як спричинення тяжких тілесних ушкоджень групою осіб, що призвело до смерті потерпілого.

Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_8 , діючи умисно, за попередньою змовою з ОСОБА_12 , усвідомлюючи настання суспільно небезпечних наслідків, 12 лютого 2018 року приблизно о 04.25 годині, знаходячись у дворі будинку АДРЕСА_3 , після спричинення ОСОБА_13 тяжких тілесних ушкоджень, за допомогою фізичної сили поклали останнього до багажнику автомобіля марки «HONDA ACCORD» білого кольору, державний номер НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_12 , кришку багажника зачинили, таким чином протиправно відкрито захопили останнього, та відвезли на територію домоволодіння АДРЕСА_4 , де, зв`язавши ОСОБА_13 , почали протиправно утримувати його проти його волі у сараї вказаного домоволодіння приблизно до 11.00 години 12 лютого 2018 року з метою покарання за вчинений ним раніше замах на викрадення автомобіля, що належить ОСОБА_12

ІНФОРМАЦІЯ_2 приблизно об 11.00 годині внаслідок протиправних дій ОСОБА_8 та ОСОБА_12 потерпілий ОСОБА_13 помер, що спричинило тяжкі наслідки.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч. 3 ст. 146 КК України, як викрадення людини за попередньою змовою групою осіб способом, небезпечним для здоров`я та життя потерпілого, що спричинило тяжкі наслідки.

13.06.2018 року у порядку ст. 290 КПК України матеріали кримінального провадження № 0000955 відкрито для ознайомлення.

Слідчий, згідно клопотання, вважає, що наявні ризики, передбачені п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, підтверджується тим, що підозрюваний ОСОБА_8 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України віднесені до категорії тяжких, санкція яких передбачає лише позбавлення волі на строк від 5 до 10 років, а тому, усвідомлюючи можливість застосування до нього у випадку визнання судом винним міри покарання у виді позбавлення волі, перебуваючи на волі, матиме реальну можливість переховуватися від органів досудового розслідування та суду з метою уникнення покарання за вчинення злочину.

Про наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, свідчить те, що підозрюваний ОСОБА_8 , усвідомлюючи, що підозра, яка йому була повідомлена, ґрунтується на показаннях свідків, з якими останній знайомий, а саме ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , підозрюваного ОСОБА_17 , перебуваючи на волі, з метою уникнення від покарання за вчинення тяжкого злочину, може вмовлянням, погрозами чи іншим способом незаконно впливати на вказаних свідків. Про існування вказаного ризику свідчить й спосіб вчинення злочинів, який пов`язаний із застосуванням насильства.

На думку слідчого, на теперішній час вказані ризики, заявлені під час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не зменшилися та виправдовують тримання ОСОБА_8 під вартою.

Строк тримання під вартою підозрюваного ОСОБА_8 закінчуються 29.08.2018 року, але направити до суду обвинувальний акт у межах вказаних строків з об`єктивних причин неможливо, так як на теперішній час матеріали кримінального провадження відкриті для ознайомлення сторонам провадження, але враховуючи їх обсяги та кількість сторін кримінального провадження, ознайомлення із вказаними матеріалами триває.
Крім того, враховуючи те, що 13.06.2018 року слідчим виконано вимоги ст. 290 КПК України, тобто строки досудового розслідування у кримінальному провадженні фактично зупинені, слідчий просить строк дії запобіжного заходу продовжити на 30 днів.

Прокурор в судовому засіданні підтримав заявлене слідчим клопотання та просив задовольнити його, оскільки, на його думку, наявні ризики, передбачені п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України. Вважає, що, враховуючи особу підозрюваного, неможливо застосувати інший запобіжний захід, ніж тримання під вартою, тому просив задовольнити клопотання слідчого та продовжити застосування до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Підозрюваний ОСОБА_8 заперечував проти продовження застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки від органів досудового розслідування та суду він не збирається скриватися та не буде впливати на свідків та потерпілих. Крім того, вважає, що ні в клопотанні слідчого, ні прокурором в судовому засіданні не наведено конкретних підстав вважати, що відносно нього існують ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Захисник ОСОБА_7 вважає, що в задоволенні клопотання слідчого необхідно відмовити, оскільки прокурором не доведено, що взагалі існують будь-які ризики відносно її підзахисного, а також прокурор навіть не ставив питання про те, що запобігти ризикам, про наявність яких зазначив слідчий та прокурор більш м`яким запобіжним заходам неможливо. Крім того вважає, що прокурором не наведено переконливих доказів того, що її підзахисний буде переховуватися від органів досудового розслідування та суду. Крім того вважає, що її підзахисний не впливав та не впливає на свідків, та прокурором не надані факти, що підтверджували б це твердження.

Дослідивши клопотання та надані письмові докази, вислухавши обґрунтування прокурора, пояснення підозрюваного, думку захисника, слідчий суддя прийшла до висновків.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_8 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146, ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 289 КК України, які віднесено законом до категорії тяжких, виходячи з наявних доказів, а саме: витягу з ЄРДР у кримінальному провадженні № 0000955; протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується від 31.07.2017 року; протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується від 13.02.2018 року; протоколу допиту потерпілої ОСОБА_10 від 01.08.2017 року; протоколу допиту потерпілого ОСОБА_9 від 01.08.2017 року; протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 02.08.2017 року за участю потерпілого ОСОБА_9 ; протоколу додаткового огляду автомобіля марки «Хонда Аккорд» від 23.02.2018 року; протоколів допиту свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_17 , ОСОБА_14 , ОСОБА_23 ; протоколу огляду трупа від 23.02.2018 року; протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 27.03.2018 року за участі свідка ОСОБА_24 ; висновку експерта № 100/Е від 19.03.2018 року про причини смерті ОСОБА_13 ; протоколу допиту підозрюваного ОСОБА_8 , протоколу допиту підозрюваного ОСОБА_12 , протоколом проведення слідчого експерименту від 27.03.2018 року за участі свідка ОСОБА_24 , протоколом допиту підозрюваного ОСОБА_17 від 24.05.2018 року.

При розгляді письмових доказів, наданих прокурором в підтвердження клопотання, зазначених вище, слідчий суддя вважає на підставі ст. 178 КПК України їх вагомими та обґрунтованими. У відповідності до рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Фокс, Камбел і Харлі проти Сполученого Королівства», вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином, і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення. Слідчий суддя вважає, що прокурором під час судового розгляду було доведено наявність у відношенні ОСОБА_8 обґрунтованої підозри у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146, ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 289 КК України.

У відповідності до клопотання слідчого, підтриманого прокурором під час судового розгляду, існує ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме те, що ОСОБА_8 , усвідомлюючи можливість застосування до нього у випадку визнання судом винним міри покарання у виді позбавлення волі, перебуваючи на волі, матиме реальну можливість переховуватися від органів досудового розслідування та суду з метою уникнення покарання за вчинення злочину.

В судовому засіданні прокурор стверджував, що наявність цього ризику підтверджується тим, що ОСОБА_8 після скоєнні злочинів не повідомив ніякі органи, в тому числі правоохоронні, про злочин. Крім того, лише знаходження ОСОБА_8 під вартою запобігло спробам останнього переховуватися від органів досудового розслідування та суду.

Розглядаючи клопотання в цій частині, слідчий суддя вважає наступне.

В своєму рішенні по справі «Єлоєв проти України» від 06 листопада 2008 року ЄСПЛ зазначає, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 5 Конвенції, після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому слідчому судді, суду у разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Крім того, Суд часто констатує порушення пункту 3 статті 5 Конвенції у зв`язку з тим, що, навіть коли йдеться про тривалі строки тримання під вартою, національні суди часто обґрунтовують продовження строку тримання під вартою однаковими підставами протягом всього періоду ув`язнення, якщо взагалі роблять це, тоді як згідно з пунктом 3 статті 5 після спливу певного часу подальше існування обґрунтованої підозри перестає само по собі бути підставою для позбавлення свободи, а суди зобов`язані обґрунтовувати рішення про продовження тримання під вартою іншими підставами, які мають бути чітко вказані (рішення у справі «Свершов проти України» (Svershov v. Ukraine), № 35231/02, пп. 63-65, від 27 листопада 2008 року). Суд не може рекомендувати, які конкретні заходи слід вжити у зв`язку з цим, але зазначає, що національні органи влади повинні розв`язати цю проблему, щоб не допустити подальшого надходження аналогічних скарг за цим пунктом статті.

Крім того, принципи конвенційного прецедентного права, застосований у всіх рішеннях ЄСПЛ, визначає, що ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового вироку; це слід робити з урахуванням низки інших відповідних фактів, які можуть або підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення. У цьому контексті має враховуватися, зокрема, особистість обвинуваченого, його моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій він зазнає судового переслідування, а також міжнародні контакти (Рішення у справі «W. проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року, серія А, №254-А, п. 33).

Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав в своїх рішеннях про те, що тримання під вартою осіб без належного обґрунтування є прямим порушенням Україною зобов`язань, взятих на себе на підставі ратифікації Конвенції про захист прав та основоположних свобод. Так, рішенням ЄСПЛ визнано порушення вимог п.п. «с» п. 1 ст. 5 Конвенції у справі «Третьяков проти України» констатовано з огляду на те, що рішення суду, яким продовжувалось застосування до заявника запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не містили належного обґрунтування та визначення строків; при цьому ці рішення містили посилання на первісні підстави для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою; можливість застосування до заявника будь-яких альтернативних запобіжних заходів замість тримання під вартою не розглядалась.

Слідчий суддя вважає, що національне законодавство України, а також міжнародні норми виключають можливість наявності абстрактної, тобто нічим не підтвердженої підозри про вчинення особою тих чи інших дій. Про це в своїх рішення неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини, зокрема, рішення по справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року.

Тому слідчий суддя вважає, що наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України не найшло свого підтвердження під час судового розгляду.

Розглядаючи клопотання в частині наявності ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, слідчий суддя вважає наступне.

В клопотанні слідчого зазначено, а прокурором під час судового розгляду підтримано твердження про те, що наявність вказаного ризику підтверджується тим, що підозрюваний ОСОБА_8 , усвідомлюючи, що підозра, яка йому була повідомлена, ґрунтується на показаннях свідків, з якими останній знайомий, а саме ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , підозрюваного ОСОБА_17 , перебуваючи на волі, з метою уникнення від покарання за вчинення тяжкого злочину, може вмовлянням, погрозами чи іншим способом незаконно впливати на вказаних свідків.

Аналізуючи національне та міжнародне законодавство в цій частині, слід зазначити, що Конвенції може суперечити не лише затримання всупереч випадкам, передбаченим у п. 1 ст. 5, але й подальше тримання під вартою. Наприклад, у справі «Луценко проти України» ЄСПЛ, виклавши свою попередню практику, розглядав відповідність Конвенції подальше досудове тримання.

Так, в п. 70 вказаного рішення зазначено, що наступною підставою для взяття заявника під варту був здійснюваний тиск на свідків через надання заявником інтерв`ю засобам масової інформації. Уряд стверджував, що захист свідків був найважливішим фактором при обранні заявнику запобіжного заходу у вигляді взяття під варту. Проте Суд зазначає, що ані національні органи, ані сам Уряд не пояснили, як саме загрожували свідкам публічні твердження заявника і чому взяття під варту можна вважати адекватною реакцією на такі твердження. Як видається, ця підстава була наведена слідчими органами в більш широкому контексті їхнього незадоволення викладенням заявником засобам масової інформації його точки зору стосовно порушеної щодо нього кримінальної справи. Суд вважає, що від заявника, який був відомим політичним діячем, можна було очікувати висловлення його точки зору щодо цього та що це зацікавило як його прихильників, так і його опонентів.

Про випадки будь-якого впливу на свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_25 , ОСОБА_14 ні слідчий, ні прокурор ні в клопотанні, ні під час судового розгляду слідчого суддю не повідомили. Не відомо про існування таких фактів слідчому судді ні з матеріалів, доданих до клопотання, ні з повідомлень інших учасників судового розгляду.

Таким чином слідчий суддя вважає, що прокурором в судовому засіданні не було доведено наявність відносно ОСОБА_8 ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

П. 35 рішення ЄСПЛ у справі «Корнєв і Карпенко проти України» від 21.10.2010 року зазначено, що «Суд повторює: пункт 1 статті 5 Конвенції вимагає, щоб позбавлення свободи було «законним», що включає умову дотримання «процедури, встановленої законом». У цьому Конвенція в більшій мірі відсилає до національного законодавства та встановлює зобов`язання забезпечувати дотримання матеріально-правових і процесуальних норм законодавства, але, на додаток до цього, вона також вимагає, аби при будь-якому позбавленні свободи забезпечувалася мета статті 5 Конвенції, а саме захист осіб від свавілля. Більше того, саме національні органи, передовсім суди, повинні тлумачити і застосовувати національний закон (див. рішення у справі «Бенхем проти Сполученого Королівства» (Benham v. the United Kingdom) від 10 червня 1996 року, Reports of Judgments and Decisions 1996?III, с. 752753, пп. 4041).

Дотримуючись цього твердження Європейського суду з прав людини, слідчий суддя аналізує національне законодавство з питання застосування запобіжних заходів.

Так, ч. 3 ст. 176 КПК України визначає, що слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.

Вказана норма передбачає те, що саме слідчий та прокурор повинні доводити обставини, які б вказували про необхідність, перш за все, застосування будь-якого запобіжного заходу. По-друге, саме ці процесуально визначені особи повинні доводити те, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам.

Частина 1 ст. 177 КПК України визначає, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам, визначеним п.п. 1-5 цієї статті.

Частина 2 ст. 177 КПК України передбачає, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

В частині 1 ст. 183 КПК України зазначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Пункт 5 ч. 1 ст. 184 КПК України містить вимоги до того, що клопотання про застосування запобіжного заходу повинно містити: виклад обставин, на підставі яких слідчий, прокурор дійшов висновку про наявність одного або кількох ризиків, зазначених у його клопотанні, і посилання на матеріали, що підтверджують ці обставини.

Як вбачається з клопотання, що розглядається, ні слідчим у клопотання та доданих до нього матеріалів, ні прокурор в судовому засіданні таких доказів слідчому судді не надав, оскільки клопотання, яке було підтримано прокурором під час судового розгляду містить лише визначення «може» та «матиме можливість».

Таким чином, слідчий суддя вважає, що слідчим у клопотанні та прокурором під час судового розгляду не були дотриманні вимоги чинного національного законодавства щодо подання клопотання та доведеності своїх доводів під час судового розгляду.

Європейський Суд з прав людини в своїх рішеннях щодо України зазначає, що системним порушенням вимог Конвенції є подання органами досудового розслідування та прокурорів клопотань, які мають певні недоліки. Найпоширенішими із них є: підготовка подань за стандартними шаблонами, недостатнє їх вмотивування та обґрунтованість. Досить поширеним є й те, що в них здебільшого звернуто увагу на тяжкість злочину та ризик того, що особа, яка його вчинила, може ухилитися від слідства і суду, продовжити вчиняти кримінальні правопорушення та впливати на свідків, які їм просто знайомі. При цьому на підтвердження зазначеного відповідні доводи та докази не додаються. З такими поданнями погоджуються прокурори, які після відмови суді першої інстанції у задоволенні таких подань звертаються з апеляціями, чим порушують як норми національного законодавства, так і вимоги Конвенції.

Порушенням вимог п. 3 ст. 5 Конвенції констатується в рішеннях ЄСПЛ, в тому числі, у зв`язку з відсутністю в рішеннях щодо продовження тримання особи під вартою аналізу актуальності ризиків, які на початку слідства були підставою для взяття під варту. Підхід ЄСПЛ до розгляду доцільності продовження строків тримання особи під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, кожне наступне рішення про продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз як підстав для подальшого втручання у право на свободу особи.

У відповідності з ч. 1 ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, в тому числі, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого.

Відповідно до п. 219 рішення ЄСПЛ «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року, продовжуване тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважає інтереси забезпечення права на свободу. Така позиція ЄСПЛ міститься й в інших рішеннях, зокрема, у рішенні по справі «Єчюс проти Литви». «Зі спливом певного часу обґрунтована підозра перестає сама по собі бути виправданням для позбавлення особи свободи і судові органи повинні вмотивувати свої рішення про продовження тримання її під вартою іншими підставами» (рішення ЄСПЛ по справі «Яблонський проти Польщі»). «Крім того, такі підстави мають бути чітко зазначені національними судами і аргументи «за» і «проти» звільнення з-під варти не повинні бути «загальними й абстрактними» (рішення ЄСПЛ по справі «Іловецький проти Польщі»).

Також слідчий суддя оцінила й те, що підозрюваний ОСОБА_8 має постійне місце мешкання, має родину, а саме: батька та мати; позитивно характеризується за місцем мешкання; слідчому судді не надано доказів про наявність у підозрюваного негативної репутації, а тому відсутність таких даних слідчий суддя рахує на користь підозрюваного; ОСОБА_8 раніше не судимий, відомостей про притягнення його до адміністративної відповідальності також слідчому судді не надавалися; відсутні у слідчого судді й відомості про те, що у відношенні ОСОБА_8 наявна будь-яка інша обґрунтована підозра.

Крім того, в період з часу скоєння злочинів, у вчиненні яких підозрюється ОСОБА_8 , до часу його затримання (з 12.02.2018 року по 22.02.2018 року), а також в період, коли до ОСОБА_8 був застосований запобіжний захід у вигляді домашнього арешту (з 04.04.2018 року по 15.04.2018 року) та не був застосований будь-який запобіжний захід (з 16.04.2018 року по 26.04.2018 року), у органів досудового розслідування відсутні дані про спробу останнього як ухилитися від органів досудового розслідування, так і впливати на свідків у даному кримінальному провадженні. Навпаки, в цей час ОСОБА_8 з`являвся до слідчого за першим викликом та до апеляційного суду Дніпропетровської області для розгляду апеляційних скарг на ухвали слідчого судді щодо відмови в продовження строку тримання його під вартою. Вказаний факт може бути тлумачний лише на користь підозрюваного ОСОБА_8 .

Слідчий суддя оцінила ці обставини та вважає, що наявність тяжкості покарання, що загрожує ОСОБА_8 у разі визнання його винуватим у кримінальних правопорушеннях, а саме позбавлення волі на строк до 10 років, при відсутності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, не може бути достатнім для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

У відповідності до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Розглядаючи клопотання, слідчий суддя встановив, що у відношенні ОСОБА_8 наявна обґрунтована підозра, про що вже було детально зазначено. Однак слідчий суддя під час судового розгляду встановив, що у відношенні ОСОБА_8 відсутні підстави вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

У відповідності з ч. 2 ст. 194 КПК України слідчий суддя зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України.

Як вже зазначалося раніше, під час судового розгляду прокурором не було доведено наявність у відношенні ОСОБА_8 будь-якого ризику, передбаченого ч. 1 ст. 177 КПК України, на які вказує слідчий та прокурор.

Крім того, прокурор під час судового розгляду не довів недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні, оскільки обмежився лише посиланням на особу підозрюваного та на тяжкість покарання, яке може загрожувати останньому.

Тому слідчий суддя вважає, що в задоволенні клопотання слідчого, підтриманого прокурором під час судового розгляду, про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у відношенні ОСОБА_8 слід відмовити.

У відповідності до ч. 3 ст. 194 КПК України слідчий суддя має право зобов`язати підозрюваного прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого органу державної влади, визначеного слідчим суддею, якщо прокурор доведе обставини, передбачені пунктом 1 ч. 1 ст. 194 КПК України, але не доведе обставини, передбачені пунктами 2 та 3 ч. 1 ст. 194 КПК України.

Слідчий суддя вважає, що підозрюваний ОСОБА_8 повинний бути зобов`язаний прибувати за першою вимогою до Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області, Новомосковського ВП ГУНП в Дніпропетровській області, Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області та апеляційного суду Дніпропетровської області.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 177, 178, 194 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИЛА:

В задоволенні клопотання слідчого Новомосковського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_4 , про продовження у кримінальному провадженні, внесеному 01.08.2017 року до ЄРДР за № 0000955, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 28 ч. 1 ст. 146, ч. 3 ст. 146, ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 289 КК України, запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Новомосковська Дніпропетровської області, громадянину України, - відмовити.

Зобов`язати ОСОБА_26 прибувати за першою вимогою до Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області, Новомосковського ВП ГУНП в Дніпропетровській області, Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області та апеляційного суду Дніпропетровської області.

Копію ухвали направити для виконання начальникові Новомосковського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, прокуророві Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області.

На ухвалу може бути подано апеляційну скаргу безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1