АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2018 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
при секретарі судового засідання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
ОСОБА_6
з участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_7
представника потерпілого ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_9
захисника ОСОБА_10
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000546 від 15 жовтня 2016 року за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Новоселицького районного суду Чернівецької області від 14.12.2017 року відносно ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця і мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, не працюючого, освіта вища, раніше не судимого,-

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Новоселицького районного суду Чернівецької області від 14.12.2017 року ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді шести років та шести місяців позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки.

Строк покарання визначено рахувати з 15 жовтня 2016 року.

Строк тримання в слідчому ізолятору з 15 жовтня 2016 року по 20 червня 2017 року відповідно до ч.5 ст.72 КК України визначено рахувати з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дня позбавлення волі.

Міру запобіжного заходу відносно ОСОБА_9 до набрання вироку законної сили залишено тримання під вартою.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_11 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 260 880 (двісті шістдесят тисяч вісімсот вісімдесят вісім) грн. 47 коп. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 200 000 (двісті тисяч) гривень.

Єдиний унікальний № 720/369/17 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_12
Провадження № 11-кп/794/53/18 Доповідач: ОСОБА_1

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_13 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 260880 (двісті шістдесят тисяч вісімсот вісімдесят вісім) грн. 47 коп. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 200 000 (двісті тисяч) гривень.

Стягнуто з ОСОБА_9 в дохід держави витрати на проведення експертиз в сумі 16 521 (шістнадцять тисяч п`ятсот двадцять одна) грн. 90 коп.

Вирішено питання пов`язані з речовими доказами та судовими витратами.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_9 визнано винуватим у тому, що він 14.10.2016, приблизно о 19 годині 30 хвилин, керуючи технічно несправним автомобілем марки BMW-520, номерний знак НОМЕР_1 Республіки Польща, по автодорозі Н-03 сполученням «Житомир - Чернівці», зі сторони м. Чернівці в напрямку м. Хотин, на швидкості більше 90 км/год, проїжджаючи 342 км.+ 750 м. вищевказаної автодороги, грубо порушуючи вимоги п.1.1 розділу 34 «Дорожня розмітка» та п.п.1.5, 2.3 (б,д), 10.1, 12. 6 (г) встановлених «Правилами дорожнього руху» затверджених постановою Кабінету Міністрів України за №1306 від 10.10.2001 року та введених в дію з 01.01.2002 року, не врахував дорожню обстановку, неправильно застосувавши прийоми керування транспортним засобом, безпідставно змінив напрямок руху вліво, при цьому перетнув вузьку суцільну лінію дорожньої розмітки, виїхав на зустрічну смугу де допустив зіткнення із зустрічним автомобілем марки Mazda 626 номерний знак НОМЕР_2 , республіки Молдова, під керуванням водія ОСОБА_14 , який рухався в межах своєї смуги руху, в салоні якого в якості пасажирів перебували: дружина ОСОБА_13 , 1976 року народження, донька ОСОБА_15 , 2012 року народження та мати ОСОБА_11 , 1957 року народження.

В результаті чого пасажирам автомобіля марки Mazda 626 номерний знак НОМЕР_2 , Республіки Молдова: ОСОБА_14 та ОСОБА_15 спричинена смерть; ОСОБА_13 спричинені тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, як такі що призвели до тривалого розладу здоров`я.

На вказаний вирок суду надійшла апеляційна скарга від адвоката ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , який просить призначити по справі судово-автотехнічну та судово-медичну експертизу, вирок районного суду змінити, перекваліфікувати дії його підзахисного із зміною виду та міри покарання із врахуванням висновків експертиз, відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди в частині, що не доведена належними доказами та зменшити суму моральної шкоди із врахуванням встановлення вини потерпілих в порушенні ПДР України, які призвели до більш тяжких тілесних ушкоджень.

Свої апеляційні доводи сторона захисту обґрунтовує тим, що ОСОБА_9 п.п. «а» п.2.3. ПДР України не порушував, натомість всіма потерпілими було порушено вимоги п.п. «в» п.2.3. ПДР України. Також захист вказує, що обвинувачений про існування несправностей свого автомобіля, які на думку допитаного в суді експерта, були причиною зміни траєкторії руху автомобіля підзахисного, не міг знати, оскільки вони були прихованими і ОСОБА_9 міг виявити їх лише в процесі експлуатації транспортного засобу. Дані обставини при ухвалені вироку, судом 1 інстанції враховано не було. На думку сторони захисту, районним судом було безпідставно відмовлено у задоволенні його клопотання про призначення по справі додаткової судової-автотехнічної експертизи, оскільки проведенні по справі Львівським НДІСЕ та Чернівецьким НДЕКЦ експертні дослідження, суттєво різняться між собою, а також клопотання про призначення СМЕ, для з`ясування відповіді на питання, чи були б тілесні ушкодження у потерпілих такими ж, як отримані ними за обставин реальної ДТП, у випадку, коли б вони були б пристебнуті ременями безпеки. Вказані питання, на думку апелянта, є вкрай важливими, так як саме вони є кваліфікуючими ознаками за диспозицією ст.286 КК України. Вказує в апеляції, що районний суд у вироку при вирішені цивільного позову, безпідставно послався на положення ст.1177 ЦК України, оскільки, на думку апелянта, дана норма закон регулює інший блок питань відшкодування майнової шкоди особі, що потерпіла від злочину. Крім того апелянт посилається на те, що судом безпідставно було стягнуто з його підзахисного на користь потерпілих матеріальну шкоду у розмірі 270 000 грн., за відсутності в матеріалах справи будь-яких доказів їх матеріальних витрат. Також посилається на необ`єктивність районного суду при визначенні виду і розміру покарання ОСОБА_9 через неповне врахування всіх обставин справи та даних про його особу.

Інших апеляційних скарг та заперечень від учасників судового провадження не надходило.

Заслухавши доповідь судді, який виклав суть вироку та вимоги апеляційної скарги, думку обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу, посилаючись на обставини зазначені в ній, думку прокурора та представника потерпілих, які просили рішення районного суду, як законне залишити без змін, а подану апеляційну скаргу, як необґрунтовану - без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційній скарзі доводи, колегія суддів приходить до наступних висновків.

У відповідності до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених Кодексом.

Висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_9 за описаних у вироку обставин злочину, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України ґрунтуються на сукупності допустимих, достовірних та достатніх для цих висновків доказів, які повно, всебічно, об`єктивно та неупереджено досліджені в судовому засіданні.

Зокрема, крім часткового визнання своєї вини ОСОБА_9 в інкримінованому йому злочині, вона також підтверджується:

- показаннями потерпілої ОСОБА_11 , яка суду 1 інстанції показала, що 14.10.2016 року їхали в гості до своїх родичів, за кермом автомобіля був син, вона знаходились на передньому пасажирському сидінні, невістка та онучка на задньому сидінні. На вулиці було темно, перед ними їхав автомобіль на відстані 10 метрів, зіткнення сталось раптово, зустрічний автомобіль виїхав на їх смугу. Як все відбувалось не пам`ятає. Родичами обвинуваченого частково відшкодовано матеріальна шкода. Поданий цивільний позов просить суд задовольнити.

- показаннями свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які суду 1 інстанції показали, що їхали в сторону м. Чернівці попереду них їхав автомобіль Мазда на молдавських номерах на відстані 70-80 метрів зі швидкістю до 100км/год. Автомобіль марки БМВ їхав по зустрічній смузі та раптово виїхав на їх смугу, зіткнувшись із автомобілем Мазда. Водій автомобіля БМВ не був байдужим до того що сталось, підбіг до автомобіля Мазда, намагався надати допомогу потерпілим.

- показаннями свідка ОСОБА_18 , який суду 1 інстанції показав, що він пригнав з Польщі автомобіль марки БМВ, який хотів продати. Автомобіль потребував ремонту, відремонтували передню ходову частину, про те, що задні стійки потребували заміни попередив покупця.

- показаннями свідка ОСОБА_19 , який суду 1 інстанції показав, що на прохання ОСОБА_20 віддав автомобіль марки БМВ покупцю, з яким він домовився напередодні. Покупець візуально оглянув автомобіль, проїхав на ньому по брущатці, задні стійки стукали.

- показаннями свідка ОСОБА_21 , який суду 1 інстанції показав, що у вересні 2016 року ремонтував автомобіль марки БМВ на прохання ОСОБА_18 , було замінено передні стійки, задні стійки також потребували заміни. Вони впливають на стійкість автомобіля при їзді.

- показаннями свідка ОСОБА_22 , який суду 1 інстанції показав, що в жовтні 2016 року їхав з м. Чернівці в напрямку м. Кельменці, аварії не бачив, але коли під`їхав надавав медичну допомогу постраждалим, був переполох, ніхто не знав хто водій БМВ.

- показаннями свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , які суду 1 інстанції показали, що вони 14 жовтня 2016 року чергували в бригаді швидкої медичної допомоги в Новоселицькій ЦРЛ. Отримавши повідомлення на пункт швидкої одразу виїхали на місце ДТП, де було встановлено, що два автомобіля зіткнулися. Водій одного з автомобілів був без ознак життя, медичну допомогу надали дитині, та двом жінкам, які були привезені до лікарні. В момент коли приїхали постраждалих з другого автомобіля не було.

- показаннями свідків ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , які суду 1 інстанції показали, що вони в жовтні 2016 року чергували в травмпункті м. Каменець-Подільський та надали медичну допомогу обвинуваченому. Факт допомоги був зафіксований у журналі прийому хворих. Він прийшов разом з батьком та матір`ю, представився під прізвищем ОСОБА_28 . Вів себе спокійно. Пошкоджена була нога. Сказав, що ходив в фортеці та вивихнув ногу, отримавши допомогу він пішов.

- показаннями свідка ОСОБА_29 , який суду 1 інстанції показав, що 14.10.2016 року вечором передзвонив ОСОБА_30 та повідомив, що в районі Рингацького перехрестя за його участю сталося ДТП, про обставини ДТП нічого не повідомив.

- показаннями експерта ОСОБА_31 , який суду 1 інстанції показав, що при проведенні експертизи було знято заднє колесо, воно вільно прокручувалась ним не було встановлено ніяких механічних пошкоджень, які би впливали на рух автомобіля.

- показаннями експерта ОСОБА_32 , який суду 1 інстанції показав, що механічні пошкодження, які були виявленні при знятті тормозного барабану виникли задовго до ДТП та в процесі експлуатації вони впливали на траєкторію руху автомобіля, завжди тягнуло в ліво. Дані пошкодження можливо було виявити візуально, та обізнаний водій міг би встановити одразу під час керування.

Вина обвинуваченого ОСОБА_9 також підтверджується письмовими доказами по справі, зокрема: протоколом огляду місця ДТП від 14.10.2017 року (т.1 а.к.п.34-56) із якого вбачається, що ДТП сталось на автодорозі Н-03 сполученням «Житомир - Чернівці», зі сторони м. Чернівці в напрямку м. Хотин, проїжджаючи 342 км.+ 750 м. зіткнулися автомобіль марки BMW-520, номерний знак НОМЕР_1 Республіки Польща, із зустрічним автомобілем марки Mazda 626 номерний знак НОМЕР_2 , республіки Молдова, під керуванням водія ОСОБА_14 ; протоколом додаткового огляду місця події від 04.11.2017 року (т.1 а.к.п. 60-63), із якого вбачається, що ділянка дороги, де сталося ДТП має три смуги руху в напрямку м. Хотин; ділянка дороги має нерівності від кілометрового знаку 343 наявний ухил на присідання асфальту поперечною довжиною 3.2 м. на глибіні 5 сантиметрів; дане присідання розташована під незначним кутом відносно ширини смуги руху в напрямку м. Хотин, в подальшому проїзна частина дороги проглядається без відомих суттєвих дефектів; висновком експерта №777-А від 07.11.2016р. (т.1 а.к.п.77-82), із якого вбачається, що в робочій гальмівній системі автомобіля марки Mazda 626 номерний знак НОМЕР_2 , республіки Молдова не виявлено несправностей, які б могли спричинити ДТП; висновком експерта №775-А від 02.11.2016р. (т.1 а.к.п. 128-140), із якого вбачається, що приймаючи до уваги параметри проїзної частини дороги в місці ДТП та зафіксовану слідову інформацію, експерт дійшов висновку, що зіткнення автомобілів Mazda 626 номерний знак НОМЕР_2 , республіки Молдова та BMW-520, номерний знак НОМЕР_1 Республіки Польща, сталось на лівій смузі руху відносно напрямку від с. Припруття до с. Динівці; висновком судової автотехнічної експертизи №5306 від 24.11.2016р. (т.1 а.к.п. 148-157), із якого вбачається, що в результаті детального обстеження елементів ходової підвіски та гальмівної системи автомобіля марки BMW-520, номерний знак НОМЕР_1 Республіки Польща, було встановлено зношення кульового шарніру поперечного важеля та роз`єднання важеля від кронштейну підвіски правого заднього колеса, що в процесі експлуатації приводила до впливу на траєкторію руху автомобіля внаслідок виникнення опору руху на правому задньому колесі; дані несправності могли перебувати в причинно-наслідковому зв`язку з виникненням ДТП; висновком судової транспортно-трасологічної експертизи №5307 від 24.11.2016р. (т.1 а.к.п. 159-163), із якого вбачається, що зіткнення автомобіля BMW-520, номерний знак НОМЕР_1 Республіки Польща з Mazda 626 номерний знак НОМЕР_2 , республіки Молдова відбулось на смузі руху автомобіля марки Mazda-626; висновком експерта №920-А від 05.01.2017р. (т.1 а.к.п. 168-181) із якого вбачається, що гальмівний механізм автомобіля марки BMW-520, номерний знак НОМЕР_1 Республіки Польща на момент огляду перебував в працездатному стані; автомобіль обладнаний системою автоматичного контролю стійкості та тягового зусилля, які працюють спільно із модулятором антиблокуючої системи (ABS), які в своєї сукупності зменшують імовірність виникнення неконтрольованого руху транспортного засобу при нормальних умовах експлуатації; висновком експерта №636 від 14.11.2016 року (т.1 а.к.п. 185 188) та висновком комісійної судово-медичної експертизи №195 від 28.12.2016 року (т.1 а.к.п. 199-208) із яких вбачається, що смерть ОСОБА_14 1978 року народження настала в результаті отриманих тяжких тілесних ушкоджень під час ДТП 14.10.2016 року та які перебувають в прямому причинному зв`язку з фактом настання смерті; висновком експерта №637 від 08.11.2016 року (т.1 а.к.п. 192 194) та висновком комісійної судово-медичної експертизи №196 від 28.12.2016 року (т.1 а.к.п. 210-216) із яких вбачається, що смерть ОСОБА_15 , 2012 року народження настала в результаті отриманих тяжких тілесних ушкоджень під час ДТП 14.10.2016 року та які перебувають в прямому причинному зв`язку з фактом настання смерті; висновком експерта №1818мд від 23.12.2016 року (т.1 а.к.п.196-197) з якої вбачається, що ОСОБА_13 в результаті ДТП, яке сталось 14.10.2016 року отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, як такі що призвели до тривалого розладу здоров`я; висновком експерта №1334 від 10.11.2016 року (т.1 а.к.п.218-219) з якої вбачається, що під час проведення судово-токсикологічної експертизи в крові у ОСОБА_9 не виявлений етиловий спирт та інші наркотичні чи психотропні речовини; висновком експерта №70-А від 03.02.2017 року (т.1 а.к.п.229-235) з якої вбачається, що водій автомобіля марки BMW-520, номерний знак НОМЕР_1 Республіки Польща в дорожній обстановці, яка склалась мав би керуватися вимогами п. 10.1, 12.6 «ґ» ПДР, а також правилами суцільної горизонтальної лінії 1.1 ПДР та не дотримання даних правил перебувають в причинному зв`язку із настанням даної дорожньої транспортної пригоди; протоколами слідчого експерименту від 06.12.2016р. (т.2 а.к.п.29-35, 43-48) зі свідками ОСОБА_16 та ОСОБА_17 із яких вбачається, що зіткнення сталось на відстані 45 метрів дорожнього знаку 1.6 та 5.20.1 ПДР України та 4,5 метра від правого краю дороги, автомобіль BMW-520 пересік суцільну лінію та зіткнення сталось на полосі руху автомобіля марки Mazda 626; протоколом слідчого експерименту з обвинуваченим від 06.12.2018р. (т.3 а.к.п.30-38) із якого вбачається, що автомобіль марки BMW-520 рухався зі швидкістю 100 км/годину, коли водій автомобіля втратив керування до моменту виїзду на зустрічну смугу автомобіль знаходився на відстані 9.6м від дорожніх знаків 1.6 та 5.20.1 ПДР, місце зіткнення знаходиться на відстані 43,4 м. від дорожнього знаків та 4.0 м. від правого краю дороги на полосі руху автомобіля Mazda 626; висновом судово-психіатричної експертизи №38 від 29.11.2016р. (т.3 а.к.п.114-116) із якої вбачається, що обвинувачений на час вчинення кримінального правопорушення та на час його огляду не виявляв ознак психічного захворювання.

Таким чином, судом 1 інстанції дії обвинуваченого ОСОБА_9 вірно кваліфіковано за ч.3 ст.286 КК України.

Всупереч доводам захисника, колегія вважає, що суд на підставі всебічного, повного та неупередженого дослідження всіх обставин по справі, керуючись законом оцінив докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення по справі.

Що стосується апеляційних доводів сторони захисту про те, що районним судом при винесенні вироку відносно обвинуваченого ОСОБА_9 та кваліфікації його дій, не надано належної оцінки такій обставині, як порушення самими потерпілими вимог п.п. «в» п.2.3. ПДР України, яким встановлено обов`язок для водія та пасажирів автомобіля пристібатися ременями безпеки, що на думку захисту, спричинило настання наслідків, передбачених диспозицією ч.3 ст.286 КК України, колегія суддів вважає їх безпідставними виходячи з наступного.

За змістом ст.286 КК України вказаний злочин належить до злочинів із так званим матеріальним складом. А тому ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння, є не будь-яке з порушень правил безпеки дорожнього руху, а лише ті з них, які створюють реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків, передбачених в цьому законі, і перебувають з ними в причинному зв`язку.

Про необхідність з`ясування і відображення у вироку, чи є причинний зв`язок між учиненими порушеннями та передбаченими законом суспільно-небезпечними наслідками, зазначено також у правових позиціях Верховного Суду України (№ 5-18кс14 від 20 листопада 2014 р.) та у роз`ясненні, яке міститься у п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 р. № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті».

Такий причинний зв`язок має місце тоді, коли допущене винним порушення правил закономірно, з необхідністю тягне за собою наслідки, передбачені диспозицією відповідної частини статті.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, а саме, висновку експерта №70-А від 03.02.2017 року (т.1 а.к.п.229-235) дії водія ОСОБА_9 не відповідали вимогам пунктів п.1.1, п. 10.1, п.12.6 «ґ» ПДР та не дотримання саме цих правил перебувають в причинному зв`язку із настанням даної дорожньої транспортної пригоди. Що стосується дій водія автомобіля марки Mazda 626 номерний знак НОМЕР_2 , республіки Молдова, під керуванням ОСОБА_14 , то експертом у висновку зазначив, що в діях останнього не вбачається невідповідності вимог пункту 12.3 ПДР України, які з технічної точки зору, могли перебувати в причинному зв`язку із настанням даної дорожньої транспортної пригоди.

Із урахуванням даного висновку експерта, а також показань потерпілої ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , суд 1 інстанції вірно, на думку колегії суддів встановив, що саме водій ОСОБА_9 , рухаючись на автомобілі марки БМВ на швидкості до 100 км/годину, раптово, пересікши суцільну лінію дорожньої розмітки, виїхав на зустрічну смугу руху, де на зустріч їхав автомобіль марки Mazda 626, чим створив небезпечну дорожню обстановку, а далі і аварійну ситуацію, в результаті чого відбулося лобове зіткнення даних автомобілів. При цьому у водія автомобіля Mazda 626 номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_14 , жодної можливості уникнути зіткнення не було, оскільки ДТП сталася миттєво, тоді як ОСОБА_9 мав таку можливість, якби не порушував п.1.1, п. 10.1, п.12.6 «ґ» ПДР України.

А тому, враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що порушення потерпілими обов`язку користуватися ременями безпеки, передбаченого п.п. «в» п.2.3. ПДР України, не є таким порушенням правил безпеки дорожнього руху, які спричинили настання суспільно небезпечних наслідків, передбачених ч.3 ст.286 КК України, і які перебувають з ними в причинному зв`язку і обґрунтовано не бралося до уваги при вирішенні питання про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні ним даного злочину та правильності кваліфікації його дій.

Безпідставними також є і доводи захисника ОСОБА_10 про неповноту судового розгляду, через необґрунтовану відмову суду в призначенні додаткової судової-автотехнічної експертизи, оскільки проведенні по справі Львівським НДІСЕ та Чернівецьким НДЕКЦ експертні дослідження, суттєво різняться між собою.

Матеріалами справи встановлено, що висновком експерта Чернівецького НДЕКЦ (а.к.п.115-118 т.1) несправностей у автомобіля марки BMW-520, номерний знак НОМЕР_1 Республіки Польща, які би могли спричинити ДТП виявлено не було. Тоді як, висновком експерта №5306 від 24.11.2016 року Львівського НДІСЕ (а.к.п.148 157 т.1) в результаті детального обстеження елементів ходової підвіски та гальмівної системи автомобіля марки BMW-520, номерний знак НОМЕР_1 Республіки Польща, було встановлено зношення кульового шарніру поперечного важеля та роз`єднання важеля від кронштейну підвіски правого заднього колеса, що в процесі експлуатації приводила до впливу на траєкторію руху автомобіля внаслідок виникнення опору руху на правому задньому колесі. Дані несправності могли перебувати в причинно-наслідковому зв`язку з виникненням ДТП.

Для усунення розбіжностей у вищенаведених експертизах, судом в порядку ст.356 КПК України було викликано та допитано експертів для з`ясування причин розбіжності в їхніх висновках.

За результатами допиту експертів, що проводили дані експертизи, суд 1 інстанції зміг усунути виявлені суперечності, таким чином проводити додаткову судово-автотехнічну експертизу необхідності не було.

Клопотання про призначення додаткової судово-автотехнічної експертизи, судом 1 інстанції розглянуто у відповідності з вимогами норм КПК України, а прийняте по ньому рішення суду про відмову в задоволенні даного клопотання є мотивованим.

Однак, колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу, твердження сторони захисту в апеляції про те, що суд безпідставно визнав винним ОСОБА_9 у порушенні п.п. «а» п.2.3. ПДР України.

Згідно обвинувального акту, стороною обвинувачення ОСОБА_9 у вину ставилось порушення та невиконання вимог п.п.1.1, 1.5, 2.3 (б, д), 10.1, 12.6 ПДР України.

Відповідно до ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Частиною 3 ст.374 КПК України передбачено, що мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначаються, серед числа іншого, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений;

Із змісту вироку суду 1 інстанції убачається, що в його мотивувальній частині суд, визнаючи ОСОБА_9 винним, формулює обвинувачення, визнаного судом доведеним із зазначенням пунктів Правил дорожнього руху, які останнім було порушено, а саме: п.п.1.1, 1.5, 2.3 (а, б), 10.1, 12.6 ПДР України.

А тому, враховуючи вищенаведені вимоги кримінального процесуального закону, колегія суддів приходить до висновку про виключення із мотивувальної частини вироку відносно ОСОБА_9 посилань на порушення ним п.2.3. «а» ПДР України, яким передбачений обов`язок перед виїздом перевірити і забезпечити технічно справний стан і комплектність транспортного засобу, правильність розміщення та кріплення вантажу, оскільки порушення даного пункту ПДР останньому не ставилось у вину відповідно до обвинувального акта, а суд 1 інстанції фактично вийшов за межі пред`явленого обвинувачення.

Що стосується міри покарання призначеного районним судом ОСОБА_9 , то колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 409 КПК України, підставою для зміни вироку суду першої інстанції є невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Статтею 414 КПК України визначено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Частиною 2 статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Засади призначення покарання передбачені ч. 1 ст. 65 КК України, відповідно до якої суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 КК України; відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Частиною 2 статті 65 КК України визначено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

У п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами покарання» зазначено, що виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» передбачено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_9 покарання не повною мірою було враховано зазначені вимоги.

Так, недостатньо враховані відомості про особу обвинуваченого, а саме, що ОСОБА_9 раніше не судимий, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, після скоєння ДТП намагався надати допомогу потерпілим, не будучи байдужим до того, що сталось.

Не було районним судом в повній мірі враховано і те, що обвинувачений ОСОБА_9 сприяв з`ясуванню обставин ДТП з самого початку досудового розслідування, а в ході судового розгляду фактично вину визнав, щиро розкаявся, просив вибачення у потерпілої, частково відшкодував матеріальні збитки на суму понад 150 000 грн.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що поведінка обвинуваченого після скоєної дорожньо-транспортної пригоди свідчить про те, що ОСОБА_9 сприяв з`ясуванню обставин ДТП, надав свої пояснення по обставинам вчиненого, з`являвся на всі виклики до слідчого та суду, приймав участь у проведені слідчого експерименту.

Судом першої інстанції було враховано, що внаслідок злочину настали тяжкі наслідки, а саме, потерпілі ОСОБА_14 та ОСОБА_15 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди загинули, а ОСОБА_13 отримала тілесні ушкодження, які відносяться до середнього ступеня тяжкості, як такі що призвели до тривалого розладу здоров`я, однак не було взято до уваги характер порушень Правил дорожнього руху.

Так, районним судом не було враховано, що ОСОБА_9 не перебував у стані алкогольного сп`яніння, що дана ДТП фактично сталося внаслідок технічної несправності автомобіля, а не грубого порушення обвинуваченим ПДР України. Не було районним судом також враховано і той факт, що потерпілі, рухаючись на автомобілі поза населеним пунктом, не були пристебнуті ременями безпеки.

Колегія суддів звертає увагу на той факт, що за характером вини злочин, передбачений ч. 3 ст. 286 КК України, відноситься до необережних злочинів, обвинувачений зробив для себе належні висновки, про що свідчить його процесуальна поведінка протягом розгляду даного кримінального провадження.

Судом першої інстанції було вірно зазначено у вироку про те, що в кримінальному провадженні обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, передбачених ст.67 КК України, встановлено не було.

Що стосується призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, то колегія суддів вважає, що призначення обвинуваченому ОСОБА_9 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України та, враховуючи наслідки кримінального правопорушення та є обґрунтованим.

Беручи до уваги наведене, а також враховуючи обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого, а саме, визнання вини, щире каяття, активне сприяння у розкритті злочину, часткове відшкодування матеріальної шкоди, колегія суддів приходить до висновку про можливість призначення ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч.3 ст.286 КК України, та вважає, що таке покарання буде необхідним й достатнім для його виправлення, у зв`язку з чим апеляційна скарга захисника обвинуваченого в цій частині підлягає до задоволення, а вирок суду зміні, в частині призначеного судом покарання.

Що стосується апеляційних доводів сторони захисту про необґрунтованість задоволення вимог цивільних позивачів, то колегія вважає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.127 КПК України, шкода завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Згідно ст.128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно п. 3 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Згідно ст.1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Судом 1 інстанції достовірно встановлено, що син та чоловік позивачів ОСОБА_11 , ОСОБА_13 ОСОБА_14 , онука та донька позивачів ОСОБА_11 , ОСОБА_13 ОСОБА_15 померли від спричинення тяжких тілесних ушкоджень унаслідок вчинення ОСОБА_9 дорожньо-транспортної пригоди. Таким чином, потерпілі ОСОБА_11 , ОСОБА_13 зазнали моральних страждань від втрати близьких людей, а тому їм безумовно завдана моральна шкода, яка підлягає стягненню з обвинуваченого.
Задовольняючи частково позовні вимоги представника потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_13 про стягнення завданої моральної шкоди з обвинуваченого в розмір 200 000 грн., місцевий суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, з чим погоджується і колегія суддів. Крім того, на думку колегії суддів, розмір стягнутого з ОСОБА_9 на їх користь морального відшкодування є адекватним тим моральним стражданням і переживанням, яких зазнали потерпілі внаслідок загибелі їх рідних.
Вірними на думку колегії суддів, є також висновки районного суду щодо вирішення цивільного позову в частині відшкодування матеріальної шкоди. Суд 1 інстанції проаналізувавши у сукупності пояснення сторін по цивільному позову та зазначені правові норми вірно, на думку колегії суддів, дійшов висновку, що цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 про відшкодування нанесеної матеріальної шкоди в сумі 260880 грн. 47 коп. та цивільний позов ОСОБА_13 про відшкодування нанесеної матеріальної шкоди в сумі 260880 грн. 47 коп. в процесі розгляду даного кримінального провадження знайшло своє доказування в повному обсязі, а тому дані суми підлягають стягненню з ОСОБА_9 на користь потерпілих.

А тому, враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого в цій частині, є необґрунтованою та не підлягає до задоволення.

Якихось істотних порушень вимог КПК України, які могли б потягнути за собою скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407,409, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Новоселицького районного суду Чернівецької області від 14.12.2017 року відносно ОСОБА_9 за ч.3 ст.286 КК України змінити.

Виключити з мотивувальної частини вироку суду обвинувачення щодо порушення ОСОБА_9 п.2.3. «а» ПДР України, яким передбачений обов`язок перед виїздом перевірити і забезпечити технічно справний стан і комплектність транспортного засобу, правильність розміщення та кріплення вантажу, як таке, що не було пред`явлене останньому органом досудового розслідування.

Вважати ОСОБА_9 засудженим за ч.3 ст.286 КК України до 5 (п`яти) років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки.

У решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, - в той самий порядок і строк з дня отримання копії судового рішення.

СУДДІ:
_________________ __________________ _________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3