Постанова
Іменем України
14 червня 2018 року

м. Київ
справа №539/2553/16-к

провадження № 51-690км17
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 21 вересня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000810, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Конотопа Сумської області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, такого, що судимостей не має ,

у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України,
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини
За вироком Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 04 січня 2017 року ОСОБА_7 засуджено за ч.1 ст.121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.
Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_8 у рахунок відшкодування майнової та моральної шкоди 1 1607,2 грн та 70 000 грн відповідно, а також 5000 грн. у рахунок відшкодування витрат на правову допомогу.
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у тому, що він близько 23:30 29 квітня 2016 року біля під`їзду № 3 житлового будинку АДРЕСА_2 у ході суперечки, що виникла на ґрунті особистих неприязних відносин між ним та ОСОБА_8 , діючи умисно, завдав останньому удару по передній поверхні грудної клітки гострим предметом, що мав колото-різані властивості, заподіявши тілесних ушкоджень у вигляді проникаючого колото-різаного поранення грудної клітки справа з ушкодженням шостого ребра справа та міжреберних судин справа, що супроводжувалося гемопневмотораксом справа та геморагічним шоком 2-3-го ступеня, які згідно з висновком експерта судово-медичної експертизи від 30 червня 2016 року № 216 за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.
Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 21 вересня 2017 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового судового розгляду в суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Стверджує, що ухвала не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України. Крім того, вказує на однобічність і неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Стверджує, що вирок суду не відповідає вимогам ст. 374 КПК України,оскільки суд дав неправильну оцінку доказам, а ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України, тому що апеляційний суд не виправив допущених судом першої інстанції порушень і лише формально дав оцінку доводам сторони захисту.

Позиції інших учасників судового провадження
У запереченнях на касаційну скаргу потерпілий указує на безпідставність касаційної скарги й умотивованість та обґрунтованість рішень судів першої та апеляційної інстанції.

В судовому засіданні прокурор заперечував проти її задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарга захисника підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Мотиви Суду
Ухвала апеляційного суду це рішення вищого суду стосовно законності й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку і має відповідати тим же вимогам, що й вирок суду першої інстанції, тобто бути законним та обґрунтованим.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно зі ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених в апеляційних скаргах, та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позицій інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, та мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 419 КПК України при залишенні апеляційної скарги без задоволення апеляційний суд в ухвалі повинен навести підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Однак зазначених вимог закону при розгляді цього кримінального провадження апеляційний суд не виконав.
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Згідно зі ст. 434 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Доводи в касаційній скарзі про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону є обґрунтованими.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції визнав ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.
Не погодившись із вказаним вироком, обвинувачений подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати це рішення.
Зокрема, ОСОБА_7 на обґрунтування своїх вимог вказував про невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, упередженість судового розгляду, неналежну оцінку судом досліджених доказів.
Тобто засуджений навів конкретні доводи, які мав ретельно перевірити апеляційний суд.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд апеляційної інстанції при розгляді апеляції зазначив суть доводів, проте з достатньою повнотою їх не перевірив, відповіді на них дав у загальних фразах без аналізу й оцінки доказів, і свого рішення про залишення без зміни вироку суду першої інстанції в ухвалі належним чином не вмотивував, а обмежився формальним перерахуванням доказів, на які суд першої інстанції послався у вироку.
Як правильно зазначив у касаційній скарзі захисник, суд апеляційної інстанції не навів мотивів, на підставі яких він погодився з оцінкою доказів, наданої судом першої інстанції, в тому числі щодо протоколу огляду житла ОСОБА_7 та похідних від огляду доказів.
Із матеріалів провадження вбачається, що хоча ОСОБА_7 дав згоду на проведення огляду належної йому квартири, однак слідчу дію працівниками поліції було проводено у нічний час у житлі особи, на яку потерпілий вказав як на особу, причетну до вчинення злочину, і така дія була поєднана з активними діями працівників поліції з відшукання знарядь злочину шляхом відкриття шухлядок, дверцят тумбочок.
Оцінки таким діям працівникам поліції не дали ні суд першої, ні суд апеляційної інстанції.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 237 КПК України з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів. Тобто огляд як слідча дія полягає в безпосередньому спостереженні, виявленні, фіксуванні й дослідженні його учасниками матеріальних об`єктів, пов`язаних з обставинами вчинення кримінального правопорушення.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 234 КПК України обшук проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, здобутого у результаті його вчинення, а також установлення місцезнаходження розшукуваних осіб. Отже, обшук є слідчою дією примусового характеру, яка полягає у цілеспрямованому обстеженні приміщень, будівель та ділянок місцевості. Відповідно до ч. 6 ст. 236 КПК України слідчий, прокурор під час проведення обшуку має право відкривати закриті приміщення, сховища, речі.
Таким чином, для розмежування проведеної слідчої дії, її оцінки, а також оцінки доказів, отриманих у результаті проведення слідчої (розшукової) дії, потрібно враховувати не назву документа, використану для оформлення процедури її проведення, а зміст та спосіб фактично вчинюваних уповноваженою особою дій, мети проведення слідчої дії.
Відповідно до ст. 2 Протоколу № 7 до Конвенції, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожен, кого суд визнав винним у вчиненні кримінального правопорушення, має право на перегляд судом вищої інстанції факту визнання його винним або винесення йому вироку.
Наведені положення Протоколу узгоджуються з вимогами закону щодо права на справедливий судовий розгляд, змагальності сторін, безпосередності дослідження доказів, їх допустимості. Зокрема, якщо в апеляційному суді постає питання про перевірку допустимості доказів та правильності їх оцінки судом першої інстанції, необхідно навести мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи мотиви, на підставі яких суд погодився з оцінкою доказів судом першої інстанції, мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.
Порушення цих положень є порушенням права особи на справедливий суд у розумінні ст. 6 Конвенції, а отже, й істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
Більше того, апеляційний суд, перевіряючи доводи щодо незаконності засудження, зазначив, що викладені у вироку висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину за обставин, викладених у вироку, підтверджуються сукупністю доказів, належно перевірених судом.
Крім того, як випливає зі змісту ухвали апеляційного суду, він неправильно вказав повну дату народження ОСОБА_7 (число, місяць та рік), а також дату самої події, доведеність винності у якій перевірив апеляційний суд.
Наведене є істотним порушенням кримінального процесуального закону і перешкодило апеляційному суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
З урахуванням зазначеного колегія суддів вважає, що ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю її вимогам ст. 419 КПК України, а кримінальне провадження призначенню на новий розгляд у суді апеляційної інстанції, під час якого необхідно врахувати наведене та прийняти рішення, яке відповідатиме вимогам закону.
Беручи до уваги усталену практику Європейського суду з прав людини у справі (зокрема, рішення «Едуард Шабалін проти Росії» від 16 жовтня 2014 року) про неприпустимість тримання особи під вартою без судового рішення та в контексті даного кримінального провадження не вирішуючи наперед питання про винуватість чи невинуватість ОСОБА_7 з метою попередження ризику його переховування від суду, оскільки він не може не усвідомлювати ймовірності повторного визнання його винуватим за висунутим йому обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, ураховуючи особливості касаційного розгляду, передбачені главою 32 КПК України, та обмежені можливості щодо повноцінного розгляду, а також те, що це питання вирішується в межах процедури касаційного перегляду, Верховний Суд вважає за необхідне залишити ОСОБА_7 під вартою на строк, мінімально необхідний для вирішення вказаного питання судом апеляційної інстанції, який у будь-якому разі не може перевищувати 60 діб.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 21 вересня 2017 року щодо

ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
ОСОБА_7 залишити під вартою до вирішення судом апеляційної інстанції питання щодо обрання йому запобіжного заходу, але не більш ніж на 60 діб.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3