Постанова

Іменем України
26 квітня 2018 року

м. Київ
справа № 761/43187/16-к
провадження № 51-828 км 18
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 27 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 25 липня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0014284, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , громадянина України, котрий народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Зелене Вільнянського району Запорізької області, проживає на АДРЕСА_1 , зареєстрований на АДРЕСА_2 , раніше судимого Деснянським районним судом м. Києва 05 січня 2017 року за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК до покарання у виді арешту на строк 6 місяців,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 27 березня 2017 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання за вироком Деснянського районного суду м. Києва від 05 січня 2017 року більш суворим покаранням за новим вироком ОСОБА_6 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 09 листопада 2016 року приблизно о 14.25 год., перебуваючи у приміщенні магазину на АДРЕСА_3 , діючи повторно, відкрито викрав належний ФОП « ОСОБА_7 » мобільний телефон вартістю 1500 грн.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25 липня 2017 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, просить вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 27 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 25 липня 2017 року змінити та на підставі ст. 75 КК звільнити його від відбування покарання з випробуванням. Вказує, що злочин скоїв у зв`язку з тяжкими сімейними обставинами, оскільки залишився без роботи, має на утриманні двох малолітніх дітей. Вину визнав, розкаявся у вчиненому, а тому своє виправлення вважає можливим без відбування покарання у виді позбавлення волі. В порушення вимог ст. 419 КПК зазначені доводи не отримали належної оцінки суду апеляційної інстанції, який за результатами апеляційного розгляду необґрунтовано залишив вирок місцевого суду без зміни.
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_8 заперечив проти задоволення касаційної скарги.

Мотиви Суду
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 433 КПК касаційний суд переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Подія злочину, доведеність винуватості ОСОБА_6 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка діяння за ч. 2 ст. 186 КК у касаційній скарзі не оспорюється.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Як убачається з матеріалів справи, вказаних вимог закону суд дотримався. Так, обираючи ОСОБА_6 покарання, суд повною мірою врахував тяжкість вчиненого злочину, що згідно ст. 12 КК є тяжким, та дані про особу винного, який хоча й не відшкодував заподіяну злочином шкоду, проте повністю визнав вину, розкаявся у вчиненому, має на утриманні малолітніх дітей, а тому призначив йому покарання за ч. 2 ст. 186 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки, яке є мінімальним у межах санкції вказаної норми, а також на підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів застосував принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим.
На думку колегії суддів, призначене ОСОБА_6 покарання є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Підстав для звільнення засудженого на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням, про що останній порушив питання у касаційній скарзі, колегія суддів не вбачає.
Переглянувши справу в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляції засудженого в частині призначеного покарання, які є аналогічними доводам його касаційної скарги, та з зазначенням докладних мотивів прийнятого рішення правильно залишив вирок суду першої інстанції без зміни.
Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування оскаржуваних судових рішень не встановлено.
За таких обставин, касаційна скарга засудженого не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 434, 436, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, колегія суддів
ухвалила:
Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 27 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 25 липня 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3