КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 жовтня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі :
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження №0000698 за апеляційною скаргою прокурора у провадженні прокурора Київської місцевої прокуратури № 1 міста Києва ОСОБА_5 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 11 грудня 2017 року, відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, одруженого, із середньою освітою, приватного підприємця, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Козелецького районного суду Чернігівської області від 27 лютого 2014 року за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у вигляді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування основного покарання з іспитовим строком 2 роки,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 28 ч. 1 ст. 343, ч. 1 ст. 28 ч. 2 ст. 345, ч. 1 ст. 347 КК України,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Києва, громадянин України, з неповною середньою освітою, одруженого, не працюючого, проживаючого в АДРЕСА_2 , раніше судимого вироком Деснянського районного суду м. Києва від 29 березня 2013 року за ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 358, ч. 3 ст. 28 ч. 3 ст. 358, ст. 70 КК України до покарання у вигляді 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна, звільненого 11 червня 2014 року ухвалою Апеляційного суду м. Києва на підставі ст. 2 Закону України "Про амністію",

Справа № 11кп/824/230/2018
Категорія: ч.1 ст. 377, ч.1 ст.343, ч.2 ст.345 КК України

Суддя у першій інстанції ОСОБА_8
Суддя апеляційної інстанції ОСОБА_1
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 377, ч. 1 ст. 28 ч. 1 ст. 343, ч. 1 ст. 28 ч. 2 ст. 345 КК України,

за участю:
прокурорів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11
обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_12 ,
потерпілого ОСОБА_13 ,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 377 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, строк покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з 27 лютого 2015 року, із зарахуванням у строк покарання попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, починаючи з 27 лютого 2015 року (день затримання) по 22 квітня 2016 року, включно.
Також ОСОБА_7 визнано таким, що фактично відбув призначене судом основне покарання у виді 2 років позбавлення волі.
ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 347 КК України і призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 200 (двохсот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 3400 гривень в дохід держави.
Відповідно до положень ч. 1 ст.71, ст. 72 КК України, вирок від 27 лютого 2014 року Козелецького районного суду Чернігівської області за ч. 2 ст. 286 КК України, яким ОСОБА_6 засуджено до покарання у вигляді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки та на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування основного покарання з іспитовим строком 2 роки, як такий, що складанню з іншими видами покарання не підлягає, ухвалено виконувати самостійно.
ОСОБА_7 , визнано невинуватим у пред`явленому обвинувачені за ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 343 КК України та його виправдано, оскільки не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
ОСОБА_7 , визнано невинуватим у пред`явленому обвинувачені за ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 345 КК України та його виправдано, оскільки не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.
ОСОБА_6 , визнано невинуватим у пред`явленому обвинувачені за ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 343 КК України та його виправдано, оскільки не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
ОСОБА_6 , визнано невинуватим у пред`явленому обвинувачені за ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 345 КК України та його виправдано, оскільки не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Як встановлено вироком суду, ОСОБА_7 20 січня 2015 року приблизно о 14 год. 25 хв., перебуваючи в залі судового засідання № 2 Деснянського районного суду м. Києва, що розташований за адресою: м. Київ, просп. Маяковського, 5 в, із застосуванням нецензурної лексики висловив на адресу судді Деснянського районного суду м. Києва ОСОБА_14 , під час відправляння нею правосуддя в кримінальному провадження по обвинуваченню ОСОБА_15 , погрози вбивством, а також застосування щодо неї та її чоловіка фізичного насильства, що виразилось у погрозах відкрутити голови потерпілій ОСОБА_16 та її чоловікові після чого їм прийде кінець, іншим фізичним насильством, які суддя ОСОБА_17 сприйняла реально.
Суд також вважав встановленим та доведеним, що ОСОБА_6 18 лютого 2015 року, приблизно о 17 год. 00 хв., знаходячись у приміщенні зали судових засідань № 2 Голосіївського районного суду м. Києва, яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Полковника Потєхіна, 14 а, де відбувалось судове засідання щодо розгляду клопотання слідчого слідчого управління ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_13 про продовження строку дії запобіжного заходу тримання під вартою підозрюваного ОСОБА_18 у кримінальному провадженні № 0000047, умисно, з мотивів помсти слідчому, руками відірвав рукав куртки, вартістю 1400 грн., у яку був одягнений слідчий ОСОБА_13 .
В іншій частині обвинувачення, згідно з яким:
ОСОБА_7 спільно із ОСОБА_6 та невстановленим органом досудового розслідування особами, в кількості приблизно 15 чоловік, 18 лютого 2015 року, приблизно о 17:00 годині, знаходячись у приміщенні зали судових засідань № 2 Голосіївського районного суду м. Києва, яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Полковника Потєхіна, 14 а, де відбувалось судове засідання, щодо розгляду клопотання слідчого СУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_13 про продовження строку дії запобіжного заходу тримання під вартою підозрюваного ОСОБА_18 у кримінальному провадженні № 0000047, перебували в залі суду для моральної підтримки підозрюваного ОСОБА_18 та після видалення судді до нарадчої кімнати, діючи умисно, з мотивів помсти слідчому ОСОБА_13 , у зв`язку із здійсненням ним досудового розслідування у кримінальному провадженні за підозрою ОСОБА_18 та з метою перешкодити здійсненню ним досудового розслідування, групою осіб без попередньої змови здійснили вплив на слідчого з метою перешкодити виконанню ним свої службових обов`язків, пов`язаних із розслідуванням кримінального провадження, що виразилось у погрозах фізичною розправою, образами нецензурною лайкою, що принижує честь та гідність працівника правоохоронного органу, та нанесенні йому побоїв і пошкодженні його майна;
ОСОБА_7 спільно із ОСОБА_6 та невстановленим органом досудового розслідування особами, в кількості приблизно 15 чоловік, 18 лютого 2015 року, приблизно о 17:00 годині, знаходячись у приміщенні зали судових засідань № 2 Голосіївського районного суду м. Києва, яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Полковника Потєхіна, 14 а, де відбувалось судове засідання, щодо розгляду клопотання слідчого СУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_13 про продовження строку дії запобіжного заходу тримання під вартою підозрюваного ОСОБА_18 у кримінальному провадженні № 0000047, перебували в залі суду для моральної підтримки підозрюваного ОСОБА_18 , здійснюючи вплив на слідчого СУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_13 у зв`язку із виконанням ним своїх службових обов`язків, пов`язаних із проведенням досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000047 за підозрою ОСОБА_18 , діючи умисно, групою осіб без попередньої змови, з мотивів помсти слідчому та з метою перешкодити здійсненню ним досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні, нанесли слідчому ОСОБА_13 удари по ногах, тулубу та голові, заподіявши тим самим тілесні ушкодження у вигляді синців - на повіках лівого ока з переходом на підочну ділянку, по задній поверхні лівого плеча в верхній третині, в лівій підлопатковій ділянці, по задній поверхні шиї зліва в верхній третині, зовнішній поверхні лівої гомілки в середній третині, садна - в лівій вилицевій ділянці, які згідно із висновку експерта № 469 від 19.02.2015 року відносяться до легких тілесних ушкоджень (за критерієм тривалості розладу здоров`я), суд виправдав обвинувачених.
При цьому суд зазначив, що:
- вказані вище дії обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які кваліфіковані відповідно за ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 343 КК України та за ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 345 КК України , являються ідентичними та двічі кваліфіковані за різними статтями Кримінального кодексу України;
дії кожного з обвинувачених по цим епізодам не конкретизовані в обвинувальному акті, а їх розмежування не відноситься до повноважень суду;
обвинувачення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 345 КК України в частині погроз насильством щодо працівника правоохоронного органу не висувалось, оскільки відповідальність за ці дії охоплюється окремим складом, передбаченимч. 1 ст. 345 КК України, а ч. 2 ст. 345 КК України не охоплює здійснення погроз. Обвинувальний акт же не містить окремої кваліфікації дій обвинувачених за ч. 1 ст. 345 КК України;
стороною обвинувачення не конкретизовано які службові обов`язки виконував слідчий ОСОБА_13 в судовому засіданні та не доведено наявність у обвинувачених умислу на перешкоджання у здійсненні цих службових обов`язків;
не доведений факт нанесення саме обвинуваченими потерпілому тілесних ушкоджень.
Не погодившись з вироком суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 11 грудня 2017 року відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні злочинів та засудити його за ч.1 ст.28, ч.1 ст. 343 КК України на два місяці арешту, ч.1 ст.28 ч.2 ст.345 КК України на 4 роки позбавлення волі, ч.1 ст.347 КК України на 2 роки обмеження волі, на підставі ст.71 КК України остаточно призначити покарання у вигляді 4 років 1 місяця позбавлення волі. ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні інкримінованих йому злочинів та засудити його за ч.1 ст.28, ч.1 ст.343 КК України на 2 місяці арешту, ч.1 ст.28 ч.2 ст.345 КК України на 2 роки 3 місяці позбавлення волі, ч.1 ст.377 КК України на 2 роки позбавлення вол. На підставі ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити остаточне покарання у виді 2 років 3 місяців позбавлення волі.
Вважаючи вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 11 грудня 2017 року відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 незаконним, прокурор посилається на невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону при виправдуванні обвинувачених за ч. 1 cт. 28 ч. 1 cт. 343, ч. 1 cт. 28 ч. 2 cт. 345 КК України.
Також прокурор вважає вказаний вирок незаконним в частині призначеного покарання ОСОБА_6 у зв`язку з його невідповідністю тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, через м`якість.
Прокурор зазначає, що посилання суду на те, що стороною обвинувачення не конкретизовано, які саме службові обов`язки виконував ОСОБА_13 , є безпідставними, оскільки слідчий, відповідно до положень ч. 5 ст. 199 КПК України, доводив в судовому засіданні, під час розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою, обставини, зазначені у ч. 3 цієї ж статті, що підтверджують доцільність подальшого тримання підозрюваного під вартою. Тобто ОСОБА_13 здійснював свої повноваження в кримінальному провадженні відносно ОСОБА_18 , а обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , погрожуючи фізичною розправою, шляхом нанесення побоїв та пошкодження його майна, перешкоджали виконанню потерпілим службових обов`язків.
Як вказує прокурор, в ході судового розгляду встановлено пошкодження особистого майна ОСОБА_13 . Окрім того, якщо вплив на працівника правоохоронного органу здійснюється шляхом погрози вбивства. насильством. або знищенням чи пошкодженням майна щодо самого працівника правоохоронного органу або його близьких родичів, застосування насильства підлягає додатковій кримінально-правовій оцінці за відповідними статтями Особливої частини КК (зокрема ст.ст.342,345,348).
За таких обставин, дії ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , на думку прокурора, підлягають кваліфікації за ч. 1 ст. 28 ч. 1 ст. 343 КК України та додатково за ч. 1 ст. 28 ч. 2 ст. 345 КК України.
Як зазначає прокурор, суд необґрунтовано визнав висновок судово-медичної експертизи від 19 лютого 2015 року № 469, відповідно до якого у ОСОБА_13 виявлено тілесні ушкодження, що відносяться до легких тілесних ушкоджень, неналежним доказом, так як у вказаній експертизі встановлено, коли були утворені тілесні ушкодження та механізм їх заподіяння.
Також, як вказує сторона обвинувачення, суд в порушення вимог кримінального процесуального закону необгрунтовано визнав протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 21 лютого 2015 року, відповідно до якого свідок ОСОБА_19 впізнав ОСОБА_6 як особу, яка погрожувала фізичною розправою та пошкодила майно потерпілого, не допустимим доказом, оскільки протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 21 лютого 2015 року складено відповідно до вимог ст. ст. 228, 231 КПК України.
Крім того, прокурор вважає, що ОСОБА_6 призначено занадто м`яке покарання за ч. 1 ст. 347 КК України.
Судом не враховано, що ОСОБА_6 вину не визнав, раніше судимий, на шлях виправлення не став та повторно вчинив кримінальне правопорушення перебуваючи на іспитовому стоці. Тому на думку прокурора, призначення покарання у виді штрафу є занадто м`яким та не є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Апелянт вказує, що ОСОБА_6 необхідно призначити покарання за ч. 1 ст. 347 КК України у виді обмеження волі, та з врахуванням вироку Козелецького районного суду Чернігівської області від 27 лютого 2014 року застосувати положення ст. 71 КК України.
З метою перевірки доводів апеляційної скарги, в ході апеляційного розгляду, прокурор просив допитати потерпілого ОСОБА_13 , дослідити письмові матеріали кримінального провадження: протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 21 лютого 2015 року, висновок судово-медичної експертизи від 19 лютого 2015 року № 469, допитати експерта, що склав висновок судово-медичної експертизи від 19 лютого 2015 року № 469, а також дослідити дані, що характеризують ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Захисник ОСОБА_20 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , подав заперечення на апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури № 1 міста Києва ОСОБА_5 в яких просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора, а вирок суду залишити без змін. При цьому вказує, що доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, є надуманими, необґрунтованими, з перекрученням всіх обставин справи, та не відповідають дійсності.
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, котрий підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, доводи захисника та обвинувачених, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, повторно дослідивши докази на яких грунтуються висновки суду першої інстанції, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг.
Оскільки встановлені судом першої інстанції фактичні обставини та кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст.377 КК України погрози вбивством, насильством щодо судді, а також щодо їх близьких родичів у зв`язку з їх діяльністю, пов`язаною із здійсненням правосуддя, як і фактичні обставини та кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.1 ст. 347 КК України умисне пошкодження майна, що належить працівникові правоохоронного органу, у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків в апеляційній скарзі прокурора не оспорюються, а апеляційна скарга стороною захисту не подавалась, у апеляційного суду відсутні правові підстави для перегляду вироку в цій частині.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора в частині виправдання обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , кожного окремо, за ч.1 ст.28, ч.1 ст.343 та ч.1 ст.28, ч.2 ст.345 КК України, колегія суддів приходить до наступного.
Відповідно до ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Як вбачається з матеріалів провадження, основними доказами доведеності винуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_6 по епізодам обвинувачення за ч.1 ст.28, ч.1 ст.343 та ч.1 ст.28, ч.2 ст.345 КК України сторона обвинувачення вважає показання потерпілого ОСОБА_13 та свідків ОСОБА_21 ОСОБА_22 ОСОБА_23 , експерта ОСОБА_24 , а також дані, які містяться в :
- протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 21.02.2015 року, відповідно до якого свідок ОСОБА_19 впізнав ОСОБА_6 , як того, хто погрожував фізичною розправою слідчому та порвав йому куртку;
- протоколі огляду предмету від 12.05.2015 року, відповідно до якого оглянуто чоловічу куртку;
- висновку судово-медичної експертизи від 19.02.2015 року № 469, відповідно до якого у ОСОБА_13 виявлено тілесні ушкодження у вигляді синців - на повіках лівого ока з переходом на підочну ділянку, по задній поверхні лівого плеча в верхній третині, в лівій підлопатковій ділянці, по задній поверхні шиї зліва в верхній третині, зовнішній поверхні лівої гомілки в середній третині, садна - в лівій вилицевій ділянці, які могли утворитись 18.02.2015 року та відносяться до легких тілесних ушкоджень (за критерієм тривалості розладу здоров`я);
- протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 20.02.2015 року, відповідно до якого ОСОБА_13 впізнав ОСОБА_6 , як того, хто погрожував фізичною розправою та спричинив тілесні ушкодження;
- протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 20.02.2015 року, відповідно до якого ОСОБА_13 впізнав ОСОБА_7 , як того, хто погрожував фізичною розправою та спричинив тілесні ушкодження;
- висновку судово-медичної цитологічної експертизи від 17.04.2015 року № 50/ц, відповідно до якої крові на куртці не виявлено, а виявлено слину, походження якої можливе від ОСОБА_6 ;
- протоколі огляду від 18.02.2015 року, відповідно до якого оглянуто сайт "youtube" та збережено на компакт диск відеофайл під назвою "бійка в Голосіївському суді" та переглянуто цей відеозапис;
- компакт диску, який містить відеофайл, переглянутий в судовому засіданні, з якого вбачається, що на відео записано конфліктну ситуацію, участь в якій, серед інших приймає ОСОБА_13 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Крім них, на записі присутнійсвідок ОСОБА_21 , який знаходиться поруч із ОСОБА_13 . Одночасно в залі присутні ще й інші особи та працівники міліції. Між ОСОБА_13 та ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , а також іншими присутніми у залі відбувається словесний конфлікт, в ході якого із залу на адресу ОСОБА_13 висловлювались образи, нецензурна лайка тапогрози фізичної розправи. Одночасно, фактів нанесення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . ОСОБА_13 тілесних ушкоджень, встановлених висновком судово-медичної експертизи, побоїв, відеозапис не містить;
- протоколі огляду місця події від 18.02.2015 року, відповідно до якого оглянуто зал судового засідання № 2 Голосіївського районного суду м. Києва та вилучено чоловічу куртку;
Безпосередньо дослідивши вказані вище докази суд першої інстанції визнав недопустимим доказом протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 21.02.2015 року року, відповідно до якого свідок ОСОБА_19 впізнав ОСОБА_6 , як особу, яка погрожувала фізичною розправою слідчому та порвала його куртку, оскільки стороною обвинувачення не забезпечено участь цього свідка для безпосереднього його допиту. Суд при цьому врахував приписи ч. 4 ст. 95 КПК України, відповідно до яких суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Отже, суд виходив з того, що даний свідок не з`явивсядо суду та не підтвердив свої показання, надані під час досудового розслідування.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не грунтуються на положеннях кримінального процесуального закону, так як відповідно до вимог ст.99 КПК України протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками відноситься до документів і згідно ч.2 ст. 84 КПК України є самостійним процесуальним джерелом доказів, до якого не можна застосовувати приписи ч.4 ст.95 КПК України, яка стосується показань.
Крім цього, як зазначено в ч.1 ст.86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий в порядку, встановленому цим Кодексом. Порушення такого порядку отримання даного доказу судом встановлено не було. Таким чином, апеляційна скарга прокурора в цій частині є обгрунтованою.
В той же час, вказана вище помилка суду істотно не вплинула на його висновки, оскільки неявка свідка ОСОБА_25 в суд першої інстанції, як і на неодноразові виклики до апеляційного суду не дає змоги перевірити дані протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 21.02.2015 року року за його участю.
Крім цього, суд першої інстанції визнав неналежним доказом висновок судово-медичної цитологічної експертизи від 17.04.2015 року № 50/ц, пославшись при цьому на положення ст. 85 КПК України. Даний висновок суду в апеляційній скарзі прокурора не ставиться під сумнів, але в той же час прокурор вказує на те, що суд необґрунтовано визнав неналежним доказом висновок судово-медичної експертизи від 19 лютого 2015 року № 469, що не відповідає змісту вироку суду та є безпідставним.
Інші докази, надані стороною обвинувачення судпершої інстанції визнавналежними та допустимими та взяв їх до уваги при прийнятті рішення по справі.
При цьому суд обгрунтовано, пославшись на відповідні рішення Європейського суду з прав людини («Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року, «Пелісьє та Сассі проти Франції»), зробив висновок про неконкретність висунутого обом обвинуваченим обвинувачення за ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 343 КК України та ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 345 К України, оскільки фактично за цими статтями обвинуваченим інкриміновані одні і ті ж дії, які двічі кваліфіковані за різними статтями Кримінального кодексу України
Як зазначив суд, під час формулювання обвинувачення слідчим не здійснено розмежування в частині встановлення вини кожного з обвинувачених, так як обвинувальний акт містить лише формальні посилання на те, що ОСОБА_6 . ОСОБА_7 погрожували насильством та наносили потерпілому побої та легкі тілесні ушкодження. Хто саме з обвинувачених і які погрози висловлював потерпілому та хто з обвинувачених та які саме тілесні ушкодження та побої наносив йому в обвинувальному акті не зазначено, а тому обвинувачення в цій частині є неконкретним.
Колегія суддів погоджується з наведеними вище висновками суду першої інстанції, оскільки як виклад фактичних обставин кримінального провадження, так і формулювання обвинувачення ОСОБА_6 , ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 343 КК України та ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 345 К України є неконкретними, без чіткого зазначення конкретних дій кожного з обвинувачених, які б свідчили про наявність в них об`єктивної сторони вказаних вище кримінальних правопорушень.
Обгрунтовано суд вважав не висунутим обвинувачення ОСОБА_26 іОСОБА_7 в частині погроз насильством щодо працівника правоохоронного органу, оскільки відповідальність за це передбачено ч. 1 ст. 345 КК України, і таке обвинувачення обвинуваченим не висувалось.
За вмотивованими висновками суду, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 знали про службове становище ОСОБА_13 , оскільки вони зверталися до нього саме як до слідчого. Одночасно, як правомірно вказав суд, стороною обвинувачення не конкретизовано, які саме службові обов`язки виконував ОСОБА_13 в судовому засіданні, оскількитвердження сторони захисту про те, що він не був учасником судового розгляду, прокурором не було спростовано та не надано жодного доказу на підтвердження обвинувачення в цій частині.
Також, суд обгрунтовано визнав не доведеним нанесення саме обвинуваченими тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_13 . При цьому суд виходив з того, що з переглянутого в судовому засіданні відеозапису не вбачається, щоб ОСОБА_6 та ОСОБА_7 наносили ОСОБА_27 будь які удари, а тому докази того, що встановлені експертизою тілесні ушкодження у потерпілого утворились від дій ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відсутні.
При перегляді відеозапису в суді апеляційної інстанції колегія суддів також не встановила, щоб ОСОБА_6 та ОСОБА_7 заподіювали тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_13 .
Вказані вище висновки суду першої інстанції узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_21 , як в суді першої, так і апеляційної інстанцій, який зазначив, що перебував поруч із ОСОБА_13 в момент конфлікту та не бачив, щоб його хтось бив. Показання свідка в цій частині підтверджуються відеозаписом, з якого вбачається, що ОСОБА_6 замахується рукою в сторону ОСОБА_13 та намагається нанести йому удар в той час, як той йшов із зали судового засідання, проте враховуючи значну відстань між ними, а також наявність перешкод у вигляді інших осіб між ними, впевнено стверджувати, що ОСОБА_6 вдарив ОСОБА_13 , що потягло за собою хоча б одне із встановлених тілесних ушкоджень не можна.
Показання потерпілого ОСОБА_13 в суді першої інстанції про те, що йому наносили побої в той час, як він покидав залу судового засідання, не узгоджуються з даними відеозапису, з якого вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в цей час вже перебували на значній відстані від нього, і не могли дотягнутись до ОСОБА_13 .
Будучи допитаним в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_13 формально підтвердив показання дані ним в суді першої інстанції, але при цьому заявив що подробиць цих подій не пам`ятає і в даний час ніяких претензій до обвинувачених не має.
Крім цього, колегія суддів враховує, що під час судового розгляду в суді першої інстанції стороною захисту подана копія заяви від потерпілого ОСОБА_13 про відсутність моральних та матеріальних претензій до підозрюваних ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , про що той підтвердив і в апеляційному суді.
Відповідно до вимог ч.4 ст.17 КПК України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачитися на користь обвинуваченого.
Так як зібрані у справі докази не підтверджували обвинувачення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 343 КК України та ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 345 КК України з дотриманням при оцьому принципу «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульовано у п.43 рішення Європейського Суду з прав людини від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України", суд першої інстанції правомірно виправдав обвинувачених за ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 343 КК України у зв`язку із відсутністю складу злочину в діях обвинувачених та за ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 345 КК України у зв`язку із недоведеністю, що злочин вчинили саме обвинувачені.
Колегією суддів ретельно перевірені також доводи апеляційної скарги прокурора в частині порушення судом першої інстанції вимог закону про кримінальну вцідповідальність при призначенні ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 347 КК України та за сукупністю вироків.
Колегія суддів відмічає, що при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , судом першої інстанції, відповідно до вимог ст. 65 КК України, враховано ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відноситься, відповідно до вимог ст. 12 КК України, до злочинів невеликої тяжкості, обставини вчинення злочину, дані про особу обвинуваченого, який на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, характеризується посередньо, раніше судимий вироком Козелецького районного суду Чернігівської області від 27.02.2014 року за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у вигляді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки та на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування основного покарання з іспитовим строком 2 роки, відсутність обставини, які пом`якшують чи обтяжують покарання.
Крім цього, судом враховано дані щодо особи ОСОБА_6 , які містяться у висновку судово- психіатричної експертизи від 03.11.2015 року № 264, згідно яких ОСОБА_6 у період вчинення правопорушень, у скоєнні яких обвинувачується, виявляв та виявляє ознаки емоційно-нестійкого розладу особистості та за своїм психічним станом міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Застосування до нього примусових заходів медичного характеру не потребує. Епізоди агресивної поведінки можуть бути як проявом емоційно-вольових порушень, характерних для наявного в нього розладу особистості, так і його реакціями на зовнішні подразники, для виникнення яких наявний у нього розлад особистості є сприятливим фоном.
Враховуючи викладене, та належним чином вмотивувавши своє рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку, що ОСОБА_6 необхідно призначити покарання у виді штрафу в межах, передбачених санкцією ч. 1 ст. 347 КК України.
Керуючись правилами, передбаченими ч. 1 ст.71, ст. 72 КК України, суд також ухвалив, що вирок від 27.02.2014 року Козелецького районного суду Чернігівської області за ч. 2 ст. 286 КК України, яким ОСОБА_6 засуджено до покарання у вигляді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування основного покарання з іспитовим строком 2 роки, як такий, що складанню з іншими видами покарання не підлягає, - підлягає самостійному виконанню.
На думку колегії суддів, при прийнятті вказаних вище рішень, як щодо виду та розміру покарання ОСОБА_6 за ч.1 ст. 347 КК України, так і при визначенні остаточного покарання за правилами ст. 71 КК України, судом першої інстанції не порушено вимог закону про кримінальну відповідальність, оскільки покарання у виді штрафу передбачено санкцією ч.1 ст.347 КК України, а відповідно до вимог ч.3 ст.72 КК України основні покарання у виді штрафу та позбавоення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю злочинів і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.
Призначення ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст. 377 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки в апеляційній скарзі прокурора не оскаржується.
Виходячи з викладеного, апеляційну скаргу прокурора слід задовольнити частково, виключивши з мотивувальної частини вироку посилання на недопустимість доказу протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 21.02.2015 року року (т.4,а.п.2-3).
У решті вирок слід залишити без змін.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 418, 420 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргупрокурора у провадженні прокурора Київської місцевої прокуратури № 1 міста Києва ОСОБА_5 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 11 грудня 2017 року - задовольнити частково.
Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 11 грудня 2017 року відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_6 змінити.
Виключити з мотивувальної частини вироку посилання на недопустимість доказу протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 21.02.2015 року (т.4,а.п.2-3).
У решті вирок залишити без змін.
Ухвала колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.
Судді:

______________ _______________ _______________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3