Справа №576/1671/16-к Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/788/201/18 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2018 року колегія суддів з розгляду справ та матеріалів кримінального судочинства Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_3 ,

суддів - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми в режимі відеоконференції кримінальне провадження № 576/1671/17 за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 24 жовтня 2017 року, за яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше судимий

визнаний винуватим в пред`явленому обвинуваченні у вчинені злочинів, передбачених ч.3 ст.185, ч.2 ст.15 і ч.3 ст.185 КК України,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець Донецької області, Славянського району, с. Долина та мешканець АДРЕСА_2 , раніше судимий

визнаний винуватим в пред`явленому обвинуваченні у вчинені злочинів, передбачених ч.3 ст.185, ч.2 ст.15 і ч.3 ст.185 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_11

потерпілого ОСОБА_12

обвинувачених ОСОБА_13 , ОСОБА_14

захисників адвокатів ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , -

ВСТАНОВИЛА:

В поданих апеляційних скаргах:

- обвинувачений ОСОБА_17 , у своїй зміненій апеляційній скарзі, просив переглянути вирок суду першої інстанції та прийняте справедливе рішення у справі, оскільки місцевим судом не було належним чином враховано, що він допомагаючи ОСОБА_14 у перевезенні майна, не був обізнаний зі злочинними намірами останнього направленими на таємне викрадення чужого майна, а дізнався, що майно яке вони перевозили є викраденим лише коли вони перебували біля помешкання потерпілого ОСОБА_12 після чого залишив ОСОБА_14 та попрямував до його будинку звідки забрав велосипед і пішов до поліції однак по дорозі був зупинений працівниками поліції. Також, зазначає про неналежне врахування судом: з?явлення із зізнанням; добровільну видачу викраденого велосипеду; факт його проживання зі своїми батьками, які є особами похилого віку та потребують сторонньої допомоги; наявність дружини інваліда ІІІ групи; стан його здоров?я; судом безпідставно враховано кваліфікуючу покарання обставини «вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб». Зазначає, що в його діях є добровільна відмова від незакінченого злочину. Просив застосувати амністію.

- обвинувачений ОСОБА_14 , просить переглянути вирок суду першої інстанції в частині юридичної кваліфікації його дій та правильності призначення покарання, оскільки ОСОБА_13 не був обізнаний, що він здійснює крадіжку чужого майна, а впевнений був в тому, що вони забирають його майно, раніше передане в користування. Просить врахувати: з?явлення із зізнанням, визнання вини, щире каяття та призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Вироком Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 24 жовтня 2017 року ОСОБА_13 визнаний винуватим в пред`явленому обвинуваченні у вчинені злочинів з призначенням покарання: за ч.3 ст.185 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців; за ч.2 ст.15 і ч.3 ст.185 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки 2 місяці.

На підставі ч.1 ст.70 КК, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ч.4 ст.70 КК, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарання за даним вироком та вироком Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 20.10.2016 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Зараховано ОСОБА_13 в строк відбуття покарання, частково відбуте покарання за вироком Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 20.10.2016 та визначено початок строку відбування покарання з 12.12.2016.

Цим же вироком суду ОСОБА_14 визнано винуватим в пред`явленому обвинуваченні у вчинені злочинів з призначенням покарання: за ч.3 ст.185 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців; за ч.2 ст.15 і ч.3 ст.185 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки 2 місяці.

На підставі ч.1 ст.70 КК, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, призначене остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Визначено початок стоку відбування покарання з 24.10.2017.

Стягнуто з ОСОБА_13 та ОСОБА_14 на користь держави з кожного по 219,90 грн. процесуальних витрат.

Відповідно до вироку суду, ОСОБА_13 і ОСОБА_14 17.07.2016 близько 21-00 год. перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, проникли на територію домоволодіння належного ОСОБА_12 , що розташоване по АДРЕСА_3 звідки здійснили таємне викрадення майна на загальну суму 3550 грн.

Не зупиняючись на вчиненому, цього ж дня, близько 23-30 год. ОСОБА_13 і ОСОБА_14 , перебуваючи в стані алкогольного сп?яніння, проникли на територію домоволодіння належного ОСОБА_12 , що розташоване по АДРЕСА_3 , звідки намагалися викрасти майно однак злочин до кінця не довели, оскільки під час перенесення майна спрацював датчик руху і увімкнулося світло, а обвинувачені боячись бути викритими, втекли з місця події.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, обвинувачених ОСОБА_13 та ОСОБА_14 та їх захисників, які підтримали свої апеляційні скарги і просили перекваліфікувати їх дії та пом?якшити призначене покарання, а ОСОБА_13 просив застосувати відносно нього амністію, доводи прокурора ОСОБА_11 про залишення вироку суду без змін, а апеляційних скарг та клопотання про застосування амністії без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вказані вище апеляційні скарги обвинувачених задоволенню не підлягають з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_13 і ОСОБА_14 у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.185, ч.2 ст.15 і ч.3 ст.185 КК, за обставин, викладених у вироку, відповідають матеріалам кримінального провадження, належним чином вмотивовані та ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні доказах. Що стосується доводів апеляційних скарг щодо неправильної кваліфікації дій обвинувачених, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу, оскільки обставини вчинення ОСОБА_13 та ОСОБА_14 інкримінованих їм злочинів були ретельно досліджені та проаналізовані судом першої інстанції, всім наявним у кримінальному провадженні доказам була дана належна правова оцінка, що знайшло своє відображення у вироку з наведенням відповідних мотивів. Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_14 вину визнав часткового і пояснив, що 17 липня 2016 року в денний час, вони разом із ОСОБА_13 розпивали спиртні напої та потім останній запропонував йому піти до одного із господарств, де неподалік лежать безхозні колеса від автомобіля. Взявши із собою невеликий візок, вони прийшли до одного із домогосподарств по АДРЕСА_1 наказав йому почекати, а сам через недобудований паркан зайшов на територію цього домогосподарства і через деякий час вивів з двору два велосипеди, на яких вони повернулися до дому до ОСОБА_13 . Дома у ОСОБА_13 ще випили, після чого вирішили забрати візок, який залишили біля домогосподарства. Коли стемніло, вони знову прийшли до вищевказаного господарства, де ОСОБА_13 знову пішов на територію двору. Через деякий час ОСОБА_13 повернувся та попросив допомогти перенести пральну машину. Вони разом зайшли у двір, взяли на руки пральну машину та стали її виносити. Однак, коли вони віднесли пральну машину на декілька метрів від двору, то зненацька у дворі спрацював світловий датчик і включилось світло на подвір`ї. Вони злякались, кинули пральну машину та втекли із місця події. Допитаний судом обвинувачений ОСОБА_13 свою вину у інкримінованих злочинах не визнав та пояснив, що 17 липня 2016 року в денний час він та ОСОБА_14 розпивали спиртні напої. Потім ОСОБА_14 попросив його допомогти перевезти речі свого знайомого, який, зі слів ОСОБА_14 , ділить майно із дружиною. Вони прийшли до якогось домогосподарства по АДРЕСА_1 , де через недобудований паркан зайшли на територію двору. Звідти вони забрали два велосипеди іноземного виробництва і пральну машинку, яку завантажили на велосипед та пішли з двору. Але пральна машину виявилась важкою, везти її на велосипеді було дуже не зручно, а тому вони вирішили сховати її в кущах неподалік цього будинку. Вони залишили машинку, а самі на велосипедах поїхали до нього додому. При цьому обвинувачений ОСОБА_13 пояснив, що він був введений в оману ОСОБА_14 , який не повідомив його, що це майно крадене. Однак, на думку колегії суддів, судом першої інстанції було зроблено обґрунтований висновок про винуватість обвинувачених у інкримінованих їм злочинах, оскільки не дивлячись на наявність вище зазначених показань обвинувачених, які є суперечливими в частині того хто був ініціатором крадіжки майна та обізнаності учасників про вчинення крадіжки, в матеріалах кримінального провадження наявні і інші докази, що прямо вказують на причетність ОСОБА_18 та ОСОБА_19 до крадіжки та закінченого замаху на неї, а також на їх обізнаність у вчинені протиправних дій. Так, допитана свідок ОСОБА_20 пояснила суду, що в середині літа 2016 року вона була присутня у якості понятої, коли біля приміщення Глухівської музичної школи підсудний ОСОБА_13 добровільно видав працівникам поліції велосипед іноземного виробництва. Після цього ОСОБА_13 сказав, що у нього дома знаходиться ще один велосипед. Вони приїхали додому до ОСОБА_13 , де останній добровільно видав працівникам поліції ще один велосипед іноземного виробництва. При цьому ОСОБА_13 вказав, що велосипеди він викрав. Допитана судом свідок ОСОБА_21 також пояснила, що в один із днів в теплу пору 2016 року вона була присутня у якості понятої під час проведення слідчого експерименту, коли підсудні ОСОБА_13 та ОСОБА_14 на місці показали, як після розпивання спиртних напоїв вони здійснили крадіжку двох велосипедів із двору одного із господарств по АДРЕСА_1 , а потім того ж дня намагалися здійснити крадіжку пральної машини із цього ж домогосподарства. Вказані вище показання свідків та обвинувачених, в частині їх обізнаності, що вони вчинюють саме крадіжку, а не повертають майно ОСОБА_14 підтверджуються іншими матеріалами кримінального провадження: - протоколом огляду місця події від 15.07.2016 з фототаблицею до нього, відповідно до якого було детально описано домогосподарство потерпілого ОСОБА_12 , що розташоване по АДРЕСА_3 . А не подалік від домогосподарства виявлено пральну машину, яку зі слів обвинувачених вони кинули після того як у дворі спрацював датчик руху і увімкнулося світло. Також неподалік була чотириколісна теліжка, яку обвинувачені взяли з собою аби забрати безхозні колеса; - протоколом добровільної видачі від 15.07.2016 року відповідно до якого обвинувачений ОСОБА_13 добровільно видав працівникам поліції велосипед марки «Condor» та велосипед марки «Conquest», які, з його слів, були викрадені з подвір`я будинку по АДРЕСА_3 ; - висновком судово-товарознавчої експертизи від 25.07.2016 згідно якої вартість викрадених у потерпілого ОСОБА_12 велосипеда «Condor» складає 1400 грн., вартість велосипеда марки «Conquest» складає 2150 грн., а вартість пральної «Siemens siwamat XS 440» складає 2613, 50 грн.; - протоколом слідчого експерименту від 29.07.2016 з фото таблицею з якого вбачається, що ОСОБА_13 та ОСОБА_14 детально, на місці показали, як 17 липня 2016 року близько 21-00 год. перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, за попередньою змовою між собою, з метою крадіжки, проникли на територію належного ОСОБА_12 домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_3 , де із двору викрали два велосипеди. Також, обвинувачені детально, на місці показали, як цього дня, близько 23-30 год., за попередньою змовою між собою, з метою крадіжки вони знову проникли до домогосподарства ОСОБА_12 та намагались викрасти звідти пральну машину.

Крім досліджених доказів судом першої інстанції, апеляційним судом згідно ч.3 ст.404 КПК, за клопотанням сторони захисту, був викликаний і допитаний потерпілий ОСОБА_12 , який пояснив, що присутні в залі судового засіданні обвинувачені ОСОБА_13 та ОСОБА_14 дійсно викрали у нього майно, а саме 2 велосипеди та пральну машину.

Так, 14.07.2016 близько 23-00 год. у нього спрацював датчик руху і увімкнулося світло, він вибігши до двору будинку побачив як хтось з його подвір?я викрадає майно. Вибігши за межі двору виявив пральну машинку і одного із обвинувачених, який намагався сховатися в кущах неподалік будинку. Затримавши обвинуваченого, викликав поліцію, яка приїхала і провівши певні сліді дії встановила іншого обвинуваченого, до якого потім і поїхала. Вказані слідчі дії тривали десь до 03-00 год. ранку. За результатами працівниками поліції було повернуто викрадене у потерпілого майно. При цьому, ніхто з обвинувачених не намагався добровільно повернути майно, а навпаки вони намагалися втекти з місця події. Оцінюючи кожний вказаний вище і наведений у вироку доказ винуватості ОСОБА_18 та ОСОБА_19 з точки зору його належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, колегія суддів за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічній, повній й неупередженій перевірці доводів апеляційних скарг та всіх обставин кримінального провадження, не вбачає будь-яких законних підстав не довіряти вказаним доказам. Колегія суддів вважає, що на обізнаність ОСОБА_18 про те, що відбувається саме крадіжка, а не повернення власного майна ОСОБА_19 , вказує характер дій обвинувачених, а саме: після спільного вживання спиртного та його закінчення обвинувачені попрямували шукати майно, яке б можна було продати, аби придбати ще спиртного; вчинення дій відбулося в нічний час (перший епізод мав місце о 21-00 год., другий епізод о 23-30 год.), що полегшило проникнення на територію домоволодіння, а саме зробило його менш помітним; вчинення цього в стислі терміни (обидва обвинувачені вказували, що вчиняли вони дії в короткий проміжок часу); проникнення до домоволодіння відбулося не через вхідні двері, а через недобудований сусідський паркан; про знаходження на території домоволодіння вони не проінформували власника, а робили все скритно; під час спроби заволодіння пральною машиною, коли загорілося світло, вони не покинули місце спокійно, а кинули пральну машину та почали тікати. Всі ці обставини вказують на характер та спрямованість дій обвинувачених та наявність в їх діях саме корисливого мотиву направленого на незаконне збагачення. Крім того, колегія суддів вважає цілком обґрунтованим висновок суду першої інстанції про неможливість інкримінування обвинуваченим такої кваліфікуючої ознаки, як вчинення злочину за попередньою змовою не дивлячись на її встановлення в судовому засіданні, оскільки кримінальні правопорушення обвинуваченими вчинювалися спільно і направлені були для досягнення спільної мети незаконного збагачення, однак вказана кваліфікуюча ознака органами досудового розслідування не інкримінувалася обвинуваченим, а суд може вирішувати лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами. З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо визнання обвинувачених винуватими за ч.3 ст.185, ч.2 ст.15 і ч.3 ст.185 КК. У вироку суд першої інстанції навів відповідні мотиви, чому він не сприймає доводи щодо відсутності в діях обвинувачених складів вказаних вище злочинів, а тому твердження апеляційних скарг з цього приводу є необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу. Твердження апеляційних скарг обвинувачених з приводу призначення суворого покарання на думку колегії суддів не заслуговують на увагу. Згідно з ч.2 ст.65 КК та роз?яснень ПП ВСУ від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов?язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом?якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним та достатнім для виправлення засудженого й попередження нових злочинів. При визначенні виду і розміру кримінального покарання слід також враховувати усталену судову практику ЄСПЛ, згідно якої «тяжкість вчиненого злочину не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання, а щодо ув`язнення та його строків акценти треба зміщувати в бік досягнення ресоціалізації», тобто незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства. При цьому, «суворість покарання сама по собі також не є вирішальною. Характер та ступінь суворості покарання визначається з урахуванням максимально можливого покарання, передбаченого законом (рішення ЄСПЛ від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98). Згідно правової позиції ВСУ (рішення у справі стосовно ОСОБА_22 ), норми Особливої частини КК мають базуватися на нормах Загальної частини цього Кодексу. Це спеціально зазначено законодавцем у ст.65 КК, в якій установлено загальні засади призначення покарання. У відповідності до ч.1 ст.65 КК, суд призначає покарання не тільки в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, і, зважаючи на ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, але й відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу. З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Таким чином, враховуючи вказані вище обставини кримінального провадження і вимоги ст.65 КК, колегія суддів вважає, що при визначенні обвинуваченим виду та розміру покарання, суд першої інстанції дотримався загальних засад призначення кримінального покарання, зокрема принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, в повній мірі врахував положення ст.65 КК, що знайшло своє відображення у вироку з наведенням відповідних мотивів, тому призначене ОСОБА_13 та ОСОБА_14 покарання у виді саме у виді 5 років позбавлення волі та 4 років позбавлення волі відповідно, а не будь-якого іншого передбаченого санкцією статті відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, характеру й тяжкості вчиненого ним діяння, є справедливим за своїм видом і розміром, а також необхідним і достатнім для виправлення обвинувачених та попередження нових злочинів.

При цьому, колегія суддів керується не лише національним законодавством щодо призначення кримінального покарання, а й враховує автономну концепцію поняття «покарання» в прецедентній правовій позиції ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів», хоча це не виключає, що покарання може бути спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування спричиненої шкоди.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_19 про не врахування судом першої інстанції щирого каяття, то з ними колегія суддів погодитися не може виходячи з наступного. Так, для встановлення в діях особи такої пом?якшуючої обставини як щире каяття потрібно виходити з того, що це перш за все самозасудження особою вчиненого ним злочину, його наслідків, прагненні усунути нанесену шкоду та рішення особи не вчиняти більше злочинів. Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює розкриття злочину, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім. Про щирість каяття особи також свідчить її поведінка після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею злочину, добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи. Однак, вище зазначені обставини в діях обвинуваченого ОСОБА_23 були відсутні, що повністю підтверджується матеріалами кримінального провадження, так останній в судовому засіданні відмовився визнавати вину і намагався переконати суд, що сам вчинював злочини не дивлячись на наявність ряду інших неспростовних доказів, що прямо вказують на протилежне. Тому, на думку колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність в діях обвинуваченого ОСОБА_19 обставини на яку він посилається у своїй апеляційній скарзі, як на пом?якшуючу щире каяття. Також, колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги ОСОБА_13 про не врахування як пом?якшуючої покарання обставини наявність у нього батьків похилого віку, оскільки вказана обставина ніяким чином не зменшує ступінь суспільної небезпеки вчинених діянь, а лише є характеризуючи ми даними про особу. Колегія суддів також не може погодиться з доводами апеляційної скарги ОСОБА_13 про наявність в його діях добровільної відмови від незакінченого злочину передбаченої ст.17 КК України, оскільки вказана підстава буде відсутня у випадку, коли особою зроблено все, що вона вважала за необхідне для вчинення злочину, але з незалежних від неї причин злочин не був доведений до кінця і, зокрема, не настали суспільно небезпечні наслідки у виді шкоди. З пояснень обвинувачених наданих в суді вбачається, що вони викрадаючи пральну машину винесли її за межі домоволодіння і намагалися віднести далі, однак спрацював датчик руху і увімкнулося світло, а обвинувачені боячись бути викритими кинули пральну машину та побігли. Таким чином, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_18 та ОСОБА_19 вчинили всі дії які вважали за необхідне для викрадення майна, однак не довели злочин до кінця в результаті не власного свідомого вибору відмовитися від вчинення злочину, а боячись, що їх помітили і затримають та притягнуть до кримінальної відповідальності, що виключає наявність добровільної відмови при незакінченому злочині. Заявлене обвинуваченим ОСОБА_13 клопотання про застосування до нього Закону України «Про амністію у 2016 році», на думку колегії суддів до задоволення не підлягає. Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_13 був визнаний винним судом у вчинені злочинів передбачених ч.3 ст.185, ч.2 ст.15 і ч.3 ст.185 КК України, які згідно ч.4 ст.12 КК України є тяжкими злочинами та з умисною формою вини, що відповідно до ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» виключає можливість застосування амністії, оскільки остання не застосується до осіб визнаних винними у вчиненні умисного злочину, який є тяжким або особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України. На підставі викладеного, колегія суддів не вбачає будь-яких підстав для зміни вироку суду, як про це поставлене питання в апеляційних скаргах обвинувачених, оскаржене судове рішення є законним, належним чином обґрунтованим та вмотивованим, внаслідок чого воно підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги без задоволення. Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області 24 жовтня 2017 року відносно ОСОБА_24 та ОСОБА_25 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на цей вирок без задоволення.

Відмовити в задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_24 про застосування відносно нього Закону України «Про амністію у 2016 році».

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженими, які тримаються під вартою, - в той самий строк з дня вручення їм копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5