г Інгулецький районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області
Справа № 213/1310/16-к
Номер провадження 1-кп/213/6/18
У Х В А Л А
Іменем України

10 жовтня 2018 року Інгулецький районний суд м.Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря- ОСОБА_2 ,

прокурорів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

обвинуваченого ОСОБА_14 , він же цивільний відповідач;

захисника ОСОБА_15 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу об`єднане кримінальне провадження за кримінальними провадженнями № 0000648 від 10.05.2016 року, № 0000632 від 20.05.2017 року та № 0000955 від 01.06.2017 року за обвинуваченням ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 309; ч.2 ст.309; ч.2 ст.307 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Обвинуваченому ОСОБА_14 згідно ухвали Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу від 22 червня 2017 року обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який в подальшому неодноразово було продовжено. Останній раз на підставі ухвали Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу від 27.08.2018 року запобіжний захід було продовжено по 25 жовтня 2018 року включно.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України, до спливу продовженого строку суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершено до його спливу.

Потерпілий ОСОБА_16 , він же цивільний позивач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Надав заяву про розгляд кримінального провадження за його відсутності.

Захисник в судовому засіданні заявив клопотання про зміну обвинуваченому ОСОБА_14 запобіжного заходу на більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту цілодобово, із застосуванням спеціальних засобів контролю. Своє клопотання захисник обґрунтовуває тим, що на даний час відпали ризики впливу обвинуваченого на свідків та потерпілого; спотворення доказів, чинення перешкод кримінальному провадженню іншим шляхом, оскільки обвинувачений визнав свою провину в повному обсязі, свідки допитанні, обвинувачений надав суду відповідні пояснення, відмовився від дослідження речових доказів - грошових коштів, на які здійснювалась закупка наркотичних засобів. Крім того, ОСОБА_14 має малолітню дитину, постійне місце проживання, що свідчить про міцні соціальні зв`язки обвинуваченого. Тяжкість скоєного злочину і передбачене законом покарання у виді позбавлення волі - не може впливати на доцільність саме тримання обвинуваченого під вартою та вважає за можливе застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту із застосуванням спеціальних засобів контролю. При вирішенні клопотання просить врахувати вимоги Конвенції та практику Європейського Суду з прав людини.
Обвинувачений ОСОБА_14 підтримав клопотання свого захисника, пояснив, що перебуваючи під вартою він зробив для себе відповідні висновки, нових злочинів вчиняти не буде, має цивільну дружину та малолітню дитину, до взяття під варту проживав з ними і буде проживати з останіми. Нових злочинів обіцяє не вчиняти, буде своєчасно з`являтися в судові засідання.
Прокурор ОСОБА_3 при вирішенні клопотання покладався на розсуд суду.
Прокурор ОСОБА_4 заперечував проти клопотання захисника щодо зміни обвинуваченому ОСОБА_14 запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який.
Суд, заслухавши обвинуваченого, який підтримав клопотання захисника, думку прокурорів стосовно заявленого клопотання, приходить до наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Відповідно до ч. 1 ст. 350 КПК України, клопотання учасників судового провадження розглядаються судом після, того як буде заслухана думка щодо них інших учасників судового провадження про що постановляється ухвала.
Згідно ст. 29 Конституції України ніхто не може бути арештованим або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, а згідно до ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках та за встановленою процедурою.
Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
Згідно ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Також суд зазначає, що відповідно до ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та який застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
При визначенні строку тримання під вартою в очікуванні суду відповідно до статті 5 §3 Конвенції, період, який слід враховувати, починається в день затримання звинуваченого і закінчується в день винесення вироку, навіть, якщо його винесено тільки судом першої інстанції (§23-24 Калашніков проти Росії).
Виходячи з загальних принципів Конвенції судовим органам не надається вибору між тим, щоб «притягнути звинуваченого до суду у розумний строк або дарувати йому тимчасове звільнення до суду». До засудження звинувачений повинен вважатися невинним, і мета такого положення полягає перед усім у забезпеченні «умовного звільнення», якщо продовження його затримання більше не є обґрунтованим. Збереження обґрунтованої підозри у тому, що заарештована особа вчинила злочин, є обов`язковою умовою законності продовження тримання під вартою, але з перебігом певного часу цього недостатньо і суд має встановити, чи продовжували інші підстави, наведені судовими органами, виправдовувати позбавлення волі. Якщо ці підстави були «доречними» та «достатніми», суд має також з`ясувати, чи виявили компетентні національні органи «особливу ретельність» у провадженні справи». Таким чином, національні суди зобов`язані переглядати правомірність попереднього ув`язнення осіб, які чекають суду, з метою забезпечення їх звільнення, коли обставини більше не виправдовують продовження тримання під вартою. Питання розумності терміну тримання під вартою не може бути оцінено абстрактно, але повинне оцінюватися в кожному випадку відповідно до його особливостей, бо немає встановлених строків, застосованих до кожної справи (Маккей проти Сполученого Королівства). Обґрунтованість будь-якого строку тримання під вартою, яким би коротким він не був, має бути переконливо доведена владою (Ідалов проти Росії §140)
При цьому, як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, якщо спочатку тяжкість злочину та підозра, що особа може втекти чи зашкодити слідству, можуть бути достатніми підставами для обрання такого запобіжного заходу, як тримання під вартою, то чим довше відповідна особа знаходиться під вартою, тим більш вагомими і конкретними мають бути підстави для продовження цього заходу, про що має бути зазначено в судовому рішенні.
Зокрема, у справі («SergeyVolosyuk v. Ukraine», рішення від 12 березня 2009 р.). Європейський суд з прав людини наголосив, "саме національні судові органи мають подбати про те, щоб тривалість попереднього ув`язнення обвинуваченого у відповідній справі не перевищила розумного строку. Для цього вони мають дослідити всі факти на користь і проти існування реального суспільного інтересу, який, за належного врахування принципу забезпечення презумпції невинуватості, виправдовує відхід від вимоги забезпечення поваги до особистої свободи, і викласти ці міркування у своїх рішеннях про подовження строку тримання під вартою. Подальше існування обґрунтованої підозри у вчиненні заарештованою особою відповідного злочину є обовязковою і неодмінною умовою законності подовження строку тримання під вартою, але зі спливом певного часу ця умова перестає бути достатньою.
Згідно з пунктом 3 статті 5 Конвенції визначаючи доцільність звільнення або подальшого тримання під вартою, відповідні посадові особи зобовязані розглянути й альтернативні заходи забезпечення її явки до суду. Фактично, це положення не лише проголошує право на «розгляд судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження», а й передбачає , що «звільнення може бути обумовлено гарантіями з`явитися на судове засідання» (пункти 37, 38).
Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у справі «Летельє проти Франції» (Letellie v France, рішення від 26 червня 1991 р.), «особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які роблять виправданим попереднє затримання, принаймні протягом певного часу. За виняткових обставин цей момент може бути врахований у світлі Конвенції, у всякому разі в тій мірі, в якій внутрішнє право визнає поняття порушення публічного порядку внаслідок скоєння злочину. Однак цей фактор можна вважати виправданим і необхідним, тільки, якщо є достатні підстави вважати, що звільнення затриманого реально порушить публічний порядок, або якщо цей порядок дійсно перебуває під загрозою. Попереднє затримання не має передувати покаранню у вигляді позбавлення свободи, не може бути «формою очікування» обвинувального вироку» (п. 51).
Разом з тим, у контексті вказаних вище стандартів Європейського суду з прав людини, з огляду на те, що в даному кримінальному провадженню загальний термін тримання під вартою ОСОБА_14 становить більше 15 місяців, суд вважає, що доводи прокурора ОСОБА_4 про те, що лише подальше тримання обвинуваченого під вартою може забезпечити його належну процесуальну поведінку на даний час не можна вважати належно обґрунтованими, оскільки з огляду на рішення Європейського суду ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку (Панченко проти Росії § 106) та зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою (Ноймайстер проти Австрії §10), вагомість наявних доказів може бути важливим фактором, що свідчить про наявність в минулому і зараз серйозних ознак вини, само по собі не може служити виправданням тривалого тримання під вартою (Дереджі проти Туреччини §38), відсутність роботи або сім`ї не дає підстав вважати, що особа схильна до повторного вчинення злочинів (Сулаоя против Єстонії§ 64), а наявність серйозних підозр щодо участі у вчиненні тяжкого правопорушення та перспективу про значну міру покарання самі по собі не можуть бути виправданням тривалого попереднього увязнення (правова позиція в рішенні ЄСПЛ у справі «Адамяк проти Польщі».
Тривала неможливість розгляду даного кримінального провадження не залежить від поведінки самого обвинуваченого, при цьому як зазначив ЄСПЛ складність і специфіка розслідування є факторами, які необхідно враховувати при визначенні, чи проявили органи влади «особливу ретельність» в процесі провадження у справі (Скотт проти Іспанії § 74).
В пункті 6 згаданої ППВССУ № 14 суд акцентує увагу на тому, шо: «Під час розгляду клопотань про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальних провадженнях, у яких такий запобіжний захід застосовано протягом тривалого часу, суд має право враховувати обставину фактичного тривалого строку тримання під вартою для прийняття законного рішення.
При цьому у вступній частині ППВССУ № 14 зазначено: «Статтею 9 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано право кожного на розгляд справи упродовж розумного строку. Звід принципів захисту всіх осіб, які піддаються затриманню чи увязненню будь-яким чином, прийнятий Генеральною Асамблеєю ООН 09 грудня 1988 року, вимагає проведення судового розгляду стосовно затриманої особи у розумні строки після її затримання або звільнення цієї особи до розгляду справи (провадження) в суді. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові у правосудді.
За таких обставин, з урахуванням, того, що фактичний строк тримання під вартою обвинуваченого становить більше п`ятнадцяти місяців, обвинувачений має постійне місце проживання, проживає із цивільною дружиною, має міцні соціальні зв`язки, цивільний позов визнав у повному обсязі, судове слідство триває, а тому суд вважає за можливе застосувати стосовно обвинуваченого більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту цілодобово, пов`язаний із забороною обвинуваченому цілодобово залишати житло, із застосуванням електроного засобу контролю. Отже, з вище перелічених підстав, суд приходить до висновку про необхідність задоволення клопотання захисника щодо зміни запобіжного заходу ОСОБА_14 на більш м`який.
При цьому, суд вважає доцільним покласти на обвинуваченого згідно ч.5 ст. 194 КПК України наступні обовязки: 1) прибувати до суду, який розглядає кримінальне провадження, за першою вимогою; 2) не відлучатися за межі м.Кривого Рогу Дніпропетровської області без дозволу суду.
На підставі ст. 9, 29 Конституції України, ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», керуючись ст.ст. 176-178, 181, 186, 193, 194, 196, 331, 372, 395 КПК України, суд,
УХВАЛИВ:
Клопотання захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_15 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_14 з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт із застосуванням спеціальних засобів контролю- задовольнити.
Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, застосований відносно ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - змінити на домашній арешт, цілодобово, із застосуванням електронних засобів контролю, який полягає в забороні обвинуваченому цілодобово залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 .

Звільнити ОСОБА_14 , з під варти у залі суду негайно.
Покласти на ОСОБА_14 наступні обов`язки :
1) прибувати до суду, який розглядає кримінальне провадження, за першою вимогою;
2) не відлучатися за межі міста Кривого Рогу Дніпропетровської області без дозволу суду.
Дана ухвала діє протягом 2 місяців, тобто до 08 грудня 2018 року включно та підлягає негайному виконанню після її оголошення.
Копію ухвали негайно вручити прокурорам та направити:
- уповноваженій службовій особі в місця попереднього ув`язнення - для виконання щодо негайного звільнення обвинуваченого ОСОБА_14 з під-варти;
- начальнику Інгулецького ВП КВП ГУНП України в Дніпропетровській області для встановлення контролю за поведінкою обвинуваченого під час дії відносно нього запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту із застосування електронних засобів контролю.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1