Справа №591/2063/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - Мальована- ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/788/524/18 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Шахрайство
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2018 року колегія суддів з розгляду справ та матеріалів кримінального судочинства Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 591/2063/17 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 на вирок Зарічного районного суду м. Сум від 19 лютого 2018 року, за яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1

визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, та визнаний невинуватим за ч.4 ст.27, ч.2 ст.15 і ч.1 ст.369 КК України і виправданий у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні даного злочину,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10

захисника адвоката ОСОБА_11 ,

ВСТАНОВИЛА:

В поданих апеляційних скаргах:

- обвинувачений ОСОБА_12 просить скасувати вирок суду в частині його засудження за ч.1 ст.190 КК та постановити новий вирок, яким визнати його невинуватим і виправдати у зв`язку з недоведеністю складу злочину, скасувавши стягнення на користь держави судових витрат у розмірі 3572,37 грн., оскільки він мав намір виконати взяті на себе зобов`язання і провести офіційний платіж за експертне дослідження, скласти експертний висновок, організувати і оплатити проходження навчання з техніки безпеки осіб, вказаних замовником. Вважає, що із потерпілим уклали між собою усну цивільно-правову угоду про посередницькі послуги в отриманні дозволу на проведення робіт з підвищеної небезпеки, виконати взяті зобов`язання не зміг внаслідок затримання відразу після отримання документів та імітованих грошових засобів. Після звільнення із ДП «Сумський ЕТЦ» неодноразово виконував експертні дослідження за цивільно-правовими угодами і не був позбавлений права проводити такі дослідження. Наміру на привласнення коштів без виконання взятих на себе зобов`язань не мав, залишок коштів після оплати за експертизу та навчання мав намір повернути замовнику за вирахуванням вартості його посередницьких послуг. Вважає, що обвинуваченням не доведено наявність у нього умислу на безоплатне заволодіння грошовими коштами ОСОБА_13 шляхом обману, останній безпідставно визнаний потерпілим, оскільки фактично шкоди йому не завдано, а передані кошти є імітаційними засобами;

- прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_7 просить скасувати вирок суду у зв`язку із невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і ухвалити новий вирок, за яким ОСОБА_10 визнати винним за ч.1 ст.190, ч.4 ст.27, ч.2 ст.15 і ч.1 ст.369 КК та призначити покарання: за ч.1 ст.190 КК у виді штрафу у розмірі 850 грн.; за ч.4 ст.27 ч.2 ст.15 ч.1 ст.369 КК у виді штрафу в розмірі 12750 грн. На підставі ч.1 ст.70 КК, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне покарання у виді штрафу в розмірі 12750 грн. Свої вимоги мотивує тим, що посилання суду першої інстанції, що свідок ОСОБА_14 ніяким чином не може вплинути на хід отримання дозволів, так як він не є експертом у даному напрямку, а з ОСОБА_10 спілкувався лише як колеги, спростовується актами приймання-передачі виконаних робіт за договорами від 19.12.2016 та від 10.01.2017, відповідно до яких роботи здавались ОСОБА_10 , а приймались ОСОБА_14 . Також саме ОСОБА_14 привів потерпілого до ОСОБА_10 , не повідомляючи про те, що останній звільнений.

В запереченнях на вказану вище апеляційну скаргу прокурора обвинувачений ОСОБА_12 вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню.

За вироком Зарічного районного суду м. Сум від 19.02.2018 ОСОБА_10 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК, і йому призначено покарання у виді штрафу у розмірі 850 грн. У вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.27, ч.2 ст.15, ч.1 ст.369 КК ОСОБА_10 визнаний невинуватим та виправданий у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні даного злочину. Стягнуто на користь держави судові витрати у розмірі 3572,37 грн.

Відповідно до вироку суду, 13.06.2008 ОСОБА_10 прийнято на посаду експерта технічного з промислової безпеки ДП «Сумський експертно-технічний центр Держпраці» (далі ДП), а з 10.03.2009 йому надане право на самостійне проведення експертизи проектної документації об`єктів будівництва, обстеження будівель і споруд та експертизи спроможності суб`єктів господарювання виконувати роботи підвищеної небезпеки та експлуатації обладнання підвищеної небезпеки на цих об`єктах, а також згідно посвідчення № 54-09-4 від 04.03.2015 надане право на проведення експертизи проектної документації об`єктів будівництва на відповідність вимогам законодавства з охорони праці; обстежень будівель та інженерних споруд; експертизи щодо додержання вимог законодавства з питань охорони праці та промислової безпеки під час виконання робіт та експлуатації машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки зі строком дії до 04.03.2018. 30.11.2016 ОСОБА_10 був звільнений із ДП на підставі його заяви від 16.11.2016, а 07.02.2017 ОСОБА_13 , будучи представником за довіреністю ФОП ОСОБА_15 , який займається переробкою деревини, з метою отримання дозволу на проведення лісосічних та трелювальних робіт звернувся до начальника виробничого відділу-головного технічного експерта ДП ОСОБА_14 щодо отримання відповідного дозволу, який його направив за консультацією до ОСОБА_10 . У той же день, ОСОБА_13 звернувся до ОСОБА_10 , який перебував у приміщенні ДП та, використовуючи свої спеціальні знання, справив враження, що є дійсним співробітником даного підприємства, замовчуючи, що він звільнений із ДП та не є його працівником, тобто не уповноважений на видачу відповідних дозволів без укладання з ДП відповідного договору. Під час бесіди з ОСОБА_13 , яка відбувалася біля приміщення ДП по вул. Косівщинській, 18 в м. Суми, ОСОБА_10 запевнив, що він видасть дозвіл на проведення лісосічних та трелювальних робіт, а також сприятиме проведенню навчання вальщиків та рельовщиків і видачі їм документів про проходження відповідного навчання у найкоротший строк без їх реального навчання у спеціалізованому навчальному центрі та без надання ФОП переліку документів, передбачених постановою КМУ № 1107 від 26.10.2011 за умови передачі йому грошових коштів в сумі 30000 грн., а також повідомив, що у випадку відмови ОСОБА_13 від цієї пропозиції останній взагалі не зможе отримати необхідні документи, тим самим ввів в оману потерпілого. ОСОБА_13 погодився на вимогу ОСОБА_10 передати грошові кошти, оскільки вважав, що останній уповноважений на видачу відповідних дозволів та є експертом ДП і у випадку відмови перешкоджатиме у отриманні ним необхідних дозволів. ОСОБА_10 довів до відома ОСОБА_13 , що частина грошових коштів з 30000 грн., а саме 4000 грн. ним буде передана ОСОБА_14 у якості неправомірної вигоди, схиливши тим самим ОСОБА_13 до передачі неправомірної вигоди службовій особі. 13.02.2017 близько 18.00 год., перебуваючи біля будинку № 29/1 по просп. М. Лушпи в м. Суми, ОСОБА_10 отримав від ОСОБА_13 документи та грошові кошти в сумі 30000 грн., надані останнім з метою отримання дозволу на проведення лісосічних та трелювальних робіт, в тому числі, для передачі частини даних грошових коштів в сумі 4000 грн. службовій особі ДП ОСОБА_14 . При цьому ОСОБА_10 не мав наміру передавати гроші, а навпаки бажав їх собі привласнити.

Органами досудового розслідування ОСОБА_10 було пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.27, ч.2 ст.15 і ч.1 ст.369 КК, а саме в тому, що він підбурив ОСОБА_13 до закінченого замаху на давання неправомірної вигоди, оскільки маючи намір заволодіти грошовими коштами ОСОБА_13 , він обрав як спосіб заволодіння грошовими коштами підбурення останнього до давання неправомірної вигоди начальнику виробничого відділу-головному технічному експерту ДП «Сумський експертно-технічний центр Держпраці» ОСОБА_14 . У свою чергу ОСОБА_13 , будучи схиленим ОСОБА_10 до вчинення злочину та, передаючи останньому грошові кошти в сумі 30000 грн., вважав, що їх частина, а саме 4000 грн. будуть передані ОСОБА_14 .

Здійснивши судовий розгляд кримінального провадження, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність вчинення ОСОБА_10 злочину, передбаченого ч.4 ст.27, ч.2 ст.15 і ч.1 ст.369 КК, у зв`язку з чим виправдав його.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_11 , які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого, просили скасувати вирок суду та виправдати ОСОБА_10 за ч.1 ст.190 КК, а також заперечили проти апеляційної скарги прокурора, доводи прокурора ОСОБА_16 , яка підтримала апеляційну скаргу прокурора частково, просила скасувати судове рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, а також заперечила проти апеляційної скарги обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вказані вище апеляційні скарги як обвинуваченого, так і прокурора підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.п.2-4 ч.1 ст.409 КПК, підставами для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Слід зазначити, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч.1 ст.412 КПК). Судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду і суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки (п.1 і п.2 ч.1 ст.411 КПК). Неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню, а також застосування закону, який не підлягає застосуванню (п.1 і п.2 ч.1 ст.413 КПК).

У відповідності до п.1 і п.2 ч.3 ст.374 КПК у мотивувальній частині вироку зазначаються у разі визнання особи виправданою формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; а у разі визнання особи винуватою формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення.

З вироку суду вбачається, що визнаючи ОСОБА_10 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК, суд першої інстанції в порушення вимог КПК не сформулював та не виклав обвинувачення визнаного ним доведеним, перенісши фактично дослівно замість цього пред`явлене особі обвинувачення із обвинувального акта з перерахуванням наявних у кримінальному провадженні доказів.

Аналогічним чином суд першої інстанції виклав і обвинувачення за ч.4 ст.27, ч.2 ст.15 і ч.1 ст.369 КК, яке ним же визнане недоведеним і за яким ОСОБА_10 був виправданий. При цьому, в порушення вимог КПК суд першої інстанції не виклав у вироку належним чином мотиви прийнятого ним рішення про те, які саме докази підтверджують встановлені ним обставини щодо визнання ОСОБА_10 винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.190 КК, а які, навпаки, не враховуються ним з огляду на пред`явлене особі обвинувачення за ч.4 ст.27, ч.2 ст.15 і ч.1 ст.369 і ч.1 ст.190 КК, або ж які підтверджують встановлені судом обставини щодо визнання ОСОБА_10 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.4 ст.27, ч.2 ст.15 і ч.1 ст.369 КК.

Зокрема, як вбачається з обвинувального акта, ОСОБА_10 пред`явлене обвинувачення за ч.1 ст.190 КК у заволодінні грошовими коштами потерпілого ОСОБА_13 в сумі 30000 грн., однак суд першої інстанції визнав доведеним обвинувачення лише у частині, а саме у заволодінні 12000 грн. При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку, що вартість обов`язкових платежів для отримання дозволу на проведення лісосічних та трелювальних робіт сягає у сукупному підрахунку 18000 грн., але будь-яких доказів на встановлення даного факту матеріали кримінального провадження не містять, а вказана сума лише фігурує у показаннях обвинуваченого ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_17 та у надпису «18000» на клаптику паперу, який переданий ОСОБА_13 обвинуваченим ОСОБА_10 .

Також судом першої інстанції не була встановлена дійсна вартість офіційного навчання найманих ФОП працівників в м. Харкові, яка була визначена чомусь у розмірі 2000 грн., хоча відповідні документи на підтвердження цієї суми в матеріалах кримінального провадження також відсутні.

Викликає сумніви і висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_13 достовірно не знав про знайомство ОСОБА_10 із службовими особами ДП і не міг вважати, що у разі не згоди з його пропозицією ОСОБА_10 через службові зв`язки зможе вплинути на позитивне вирішення питання щодо отримання дозвільних документів, оскільки згідно показань ОСОБА_13 він прийшов до ДП за консультацією щодо порядку отримання дозволу на проведення лісосічних та трелювальних робіт до службової особи цього підприємства ОСОБА_14 , який у свою чергу привів його до ОСОБА_10 , що перебував у службовому приміщенні ДП, не повідомляючи при цьому, що ця особа звільнена з ДП і не має права проводити сама від себе експертні дослідження. При цьому, взагалі не знайшов свого відображення у вироку той факт, що на одному з кабінетів у службовому приміщенні ДП малась вивіска « ОСОБА_10 », хоча обвинувачений вже тривалий час не працював у ДП, але в ході спілкування з ОСОБА_13 використовував свої спеціальні знання і справляв своїми діями у потерпілого враження, що є дійсним співробітником даного державного підприємства.

Вказаним вище обставинам не було надано жодної правової оцінки, хоча на них посилалася сторона обвинувачення як на докази винуватості ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.27, ч.2 ст.15 і ч.1 ст.369 і ч.1 ст.190 КК.

Висновок суду першої інстанції про те, що службова особа ДП ОСОБА_14 будь-яким чином вплинути на хід отримання дозволів не міг, а з ОСОБА_10 спілкувався лише як колеги також є голослівним і не підтверджується наявними у матеріалах кримінального провадження доказами. При цьому, надані стороною обвинувачення докази на підтвердження цієї обставини судом першої інстанції не спростовані у передбачений законом спосіб, внаслідок чого в порушення вимог КПК у вироку відсутні відповідні мотиви з цього приводу.

Зокрема, у відповідності до актів приймання-передачі виконаних робіт за договорами від 19.12.2016 та від 10.01.2017, виконані обвинуваченим ОСОБА_10 роботи приймались саме службовою особою ДП ОСОБА_14 , а не будь-яким іншим працівником державного підприємства. Саме ОСОБА_14 привів потерпілого ОСОБА_13 до ОСОБА_10 , не повідомляючи про те, що останній звільнений з ДП і не має права проводити експертні дослідження у приватному порядку.

Визнаючи, що вина обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.27, ч.2 ст.15 і ч.1 ст.369 КК є недоведеною, суд першої інстанції належним чином також не спростував такий доказ обвинувачення як власноручні написи ОСОБА_10 на аркуші паперу, який був переданий останнім ОСОБА_13 , а саме «+4000 нал», а тому доводи апеляційної скарги прокурора у цій частині є обґрунтованими і заслуговують на увагу, а висновок суду про те, що ОСОБА_10 не підбурював ОСОБА_13 до замаху на надання неправомірної вигоди службовій особі є передчасним і невмотивованим.

Крім того, слід враховувати, що шахрайство це форма заволодіння майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою, це злочин з матеріальним складом, обов`язковою ознакою якого є настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді заподіяної шкоди, внаслідок заволодіння майном або придбання права на нього у відповідний спосіб. Шахрайство вважається закінченим злочином, якщо винний заволодіває предметом злочину винятково за допомогою обману або зловживання довірою і після цього має реальну можливість розпорядитися ним як своїм. Це означає, що шахрайство передбачає такий перехід певного предмета у володіння винного, який дозволяє йому реально здійснити хоча б первісне розпорядження. Якщо особа, котра протиправно заволоділа майном, такої реальної можливості не мала, її дії слід розглядати залежно від обставин справи як закінчений чи незакінчений замах на вчинення шахрайства.

Згідно з ч.2 ст.15 КК замах на вчинення злочину є закінченим, якщо особа виконала всі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_10 виконав усі дії, які вважав необхідними, проте відразу після передачі йому ОСОБА_13 грошей був затриманий працівниками поліції на місці, що у свою чергу позбавило ОСОБА_10 розпорядитися зазначеними грошима у спосіб, який він вважав за необхідне, що взагалі не було вмотивовано судом першої інстанції у своєму вироку при кваліфікації дій обвинуваченого з огляду на вимоги ст.15 КК.

Також залишилося поза увагою суду першої інстанції те, що ОСОБА_10 отримав від ОСОБА_13 несправжні грошові кошти (крім 500 грн.), а їх імітацію, які у свою чергу не має будь-якого матеріального виміру і відповідно не можуть бути предметом злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК.

Не дав суд першої інстанції і правової оцінки діям ОСОБА_13 щодо можливості спричинення останньому майнової шкоди за обставин, встановлених у вироку суду, з огляду імітації предмету злочину як передбаченого ч.1 ст.190 КК, так і ч.4 ст.27, ч.2 ст.15 і ч.1 ст.369 КК, а також наявності у нього процесуального статусу потерпілого (ст.ст.55 і 56 КПК), оскільки останній діяв не у власних інтересах, а за дорученням (довіреністю) ФОП ОСОБА_15 , інтереси якого представляв перед ДП та ОСОБА_10 .

У відповідності до вимог ст.370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законне є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Положеннями ст.94 КПК передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Фактично суд першої інстанції обмежився перерахунком досліджених доказів та не оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, хоча право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 р. та національним законодавством України (ст.ст.7-29, п.2 ч.1 ст.372 КПК).

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§29-30), а тому ігнорування судом першої інстанції вказаних вище вимог процесуального закону є грубим порушенням ст.6 Конвенції, внаслідок чого необґрунтованість і невмотивованість вироку є безумовною підставою для його скасування через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки у відповідності до ч.5 і ч.6 ст.9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ.

Що стосується інших доводів апеляційних скарг, то колегія суддів не може прийняти їх до уваги, оскільки порушені цими учасниками судового провадження питання спочатку підлягають ретельній перевірці та безпосередньому дослідженню в судовому засіданні при новому судовому розгляді в суді першої інстанції після скасування вироку, а вже потім при наявності остаточного судового рішення бути предметом перевірки в апеляційному суді, так як суд апеляційної інстанції відповідно до положень ч.2 ст.415 КПК не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

З аналогічних підстав колегія суддів вважає необгрунтованими і доводи апеляційної скарги прокурора про ухвалення судом апеляційної інстанції нового вироку, які задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку з істотними порушеннями вимог КПК, невідповідністю висновків викладених у вироку фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і призначити новий судовий розгляд, оскільки під час апеляційного розгляду будь-яких клопотань з приводу дослідження доказів щодо зазначених вище обставин від учасників судового провадження не надходило, а апеляційний суд позбавлений можливості їх дослідити за власною ініціативою, внаслідок чого позбавлений можливості усунути вказані в апеляційних скаргах порушення і ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення, задовольнивши таким чином частково апеляційні скарги обвинуваченого і прокурора.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418 і 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Зарічного районного суду м. Сум від 19 лютого 2018 року відносно ОСОБА_18 скасувати у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і призначити новий розгляд у суді першої інстанції в іншому складі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4