Постанова
Іменем України
07 червня 2018 року

м. Київ
справа № 718/1497/16-к
провадження № 51-2410 км 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Кіцманського районного суду Чернівецької області від 29 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 21 лютого 2017 року у кримінальному провадженні № 0000576 за обвинуваченням

ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Кіцманського районного суду Чернівецької області від 29 грудня 2016 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного йому основного покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік та покладено на нього відповідні обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 21 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни.

За вироком суду встановлено, що 05 грудня 2015 року близько 18 години ОСОБА_6 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Тойота», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухався в межах с. Мамаївці по вул. Шевченка, 191 зі сторони м. Чернівці у напрямку м. Снятин Івано-Франківської області. Наближаючись до магазину «Дякую», порушив п. 18.1 «Правил дорожнього руху України», проявив неуважність до дорожньої обстановки та самовпевненість у своїх діях, не переконався, що його дії будуть безпечними і не створять перешкоди чи небезпеки для інших учасників дорожнього руху, в результаті чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_7 у межах пішохідного переходу. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_7 отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати постановлені відносно нього судові рішення та закрити кримінальне провадження у зв`язку із відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення. Засуджений зазначає, що матеріали кримінального провадження були сфальсифіковані, слідчі дії проведені з порушенням вимог процесуального закону, а отримані докази є недопустимими, також вказує, що йому усупереч вимог п. 4 ч. 3 ст. 291 КПК України не вручили обвинувальний акт, не повідомили про дату та час розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, чим порушили його право на захист.

Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор у судовому засіданні заперечував проти задоволення скарги та вважав, що судові рішення є законними та обґрунтованими.

Мотиви суду

Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. При розгляді доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.

Посилання у касаційній скарзі на фальсифікацію матеріалів кримінального провадження та недопустимість доказів були предметом перевірки апеляційного суду.

У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» від 06 грудня 1998 року, Європейський Суд вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» .

Ретельно перевіривши зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_6 було пред`явлено обвинувачення, суд навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку. На підставі досліджених доказів суд дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

При розгляді кримінального провадження апеляційний суд навів у своєму рішенні суть доводів апеляційної скарги засудженого, які є аналогічними доводам, викладеним у касаційній скарзі, всебічно їх перевірив, проаналізував і дав переконливу відповідь на кожен із них, навівши докладні мотиви свого рішення, з якими погоджується суд касаційної інстанції. Ухвала апеляційного суду є достатньо мотивованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 62 Конституції України та Рішення Конституційного Суду України від 20 жовтня 2011 року « 12-рп/2011, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, тобто з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина або встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання таких доказів. Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Кримінальний процесуальний закон не дає вичерпного переліку підстав, за наявності яких докази мають визнаватися недопустимими, а натомість надає суду право вирішувати питання їх допустимості чи недопустимості у порядку, визначеному ст. 89 КПК України.

При цьому ч. 1 ст. 87 цього Кодексу зазначає, що обов`язковою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Отримання доказів завжди обумовлено вчиненням стороною кримінального провадження цілеспрямованих дій з метою їх збирання. Із системного аналізу норм кримінального процесуального закону вбачається, що вчинення з цією метою стороною обвинувачення діянь, які істотно порушують права і основоположні свободи людини, має наслідком визнання отриманих у такий неправомірний спосіб доказів недопустимими.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що місцевий суд дотримався вимог ст. 94 КПК України при оцінці доказів.

Твердження засудженого про недопустимість таких доказів, як протокол огляду місця події та слідчого експерименту, а також порушення його прав при оформленні схеми ДТП були предметом ретельної перевірки суду та визнані безпідставними. Зокрема, суд обґрунтовано зазначив, що виготовлення схеми до протоколу слідчого експерименту за допомогою олівця не суперечить вимогам до оформлення документів та додатків до них. Крім того точність та правильність його написання засвідчена підписами всіх учасників даної слідчої дії, в тому числі й ОСОБА_6 , жодних заперечень чи доповнень до протоколу з боку останнього не надходило. Посилання у касаційній скарзі на залучення племінника потерпілого в якості статиста при проведенні слідчого експерименту, підписання останнім протоколу в кабінеті слідчого через кілька днів після проведення процесуальної дії, а також відсутність його прізвища у протоколах не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки вимогами чинного кримінального процесуального закону не передбачено обов`язок вносити дані про особу, яка виконувала роль статиста, в процесуальні документи, оскільки ця особа не є самостійним учасником даної слідчої дії.

Доводи засудженого про те, що частина фотографій до протоколу огляду місця події долучені до матеріалів кримінального провадження після ознайомлення з матеріалами справи, спростовуються даними протоколу доступу до матеріалів кримінального провадження, де зазначено, що ОСОБА_6 та його захиснику надано доступ до матеріалів досудового розслідування в підшитому і пронумерованому стані в 1 томі, що підтверджується їхніми підписами.

Так само не ґрунтуються на законі й доводи засудженого про недопустимість таких доказів, як протоколу допиту його в якості свідка. Як убачається з матеріалів кримінального провадження, відомості про ДТП були внесені до ЄРДР 06 грудня 2015 року по факту вчинення кримінального правопорушення, а не відносно ОСОБА_6 . Оскільки останній стверджував про свою невинуватість у даному ДТП, наявність туману та про факт засліплення його світлом зустрічного автомобіля, ці показання слідчий зобов`язаний був перевірити повно та всебічно і у разі їх підтвердження закрити кримінальне провадження . Саме з метою перевірки показань ОСОБА_6 за його згодою був проведений слідчий експеримент. При цьому ОСОБА_6 було роз`яснено право не свідчити проти себе і відмовитися давати показання, останній висловив свою власну версію подій, точку зору причин ДТП та травмування пішохода. Порушень прав чи свобод ОСОБА_6 під час цієї слідчої дії не встановлено.

Дані, отримані під час проведення даного слідчого експерименту на основі показань ОСОБА_6 були надані, крім іншого, для проведення автотехнічної експертизи. Під час проведення останньої експерт дійшов висновку, що показання водія ОСОБА_6 щодо розташування його автомобіля до пішохода в момент його засліплення із подальшим гальмуванням є технічно необґрунтованими з огляду на обставини наїзду.

Доводи ОСОБА_6 про те, що йому не вручено обвинувальний акт, є безпідставними. Матеріалами кримінального провадження встановлено, що після закінчення досудового розслідування ОСОБА_6 була надана копія обвинувального акта та реєстру матеріалів досудового розслідування, проте він відмовився їх отримувати, про що слідчим був складений відповідний акт та вказані процесуальні документи направлені підозрюваному поштою. У судовому засіданні 18 жовтня 2016 року суд вручив обвинувальний акт ОСОБА_6 та відклав розгляд кримінального провадження з наданням останньому часу для ознайомлення з обвинувальним актом. Отже, порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено.

Твердження ОСОБА_6 про порушення його права на захист внаслідок того, що його не повідомили про дату та час розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ґрунтується на наявних у справі матеріалах.

У кримінальному провадженні міститься копія листа від 13 лютого 2017 року про направлення учасникам кримінального провадження, в тому числі обвинуваченому ОСОБА_6 , копії ухвали апеляційного суду про закінчення підготовки та призначення апеляційного розгляду кримінального провадження на 10 годину 21 лютого 2017 року. Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, адресованого ОСОБА_6 , вручене останньому особисто 16 лютого 2017 року. Посилання ОСОБА_6 , що підпис в повідомленні не його, не заслуговують на увагу. Постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270 «Про затвердження Правил надання послуг поштового зв`язку» встановлено, що під час вручення фізичній особі реєстрованого поштового відправлення з повідомленням про вручення, працівник поштового зв`язку зазначає на бланку повідомлення про вручення його прізвище. Тобто, проставлення особистого підпису особи не передбачено.

Урахувавши наведене, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги засудженого немає. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України,п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII), колегія суддів вважає за необхідне залишити судові рішення без зміни.

З цих підстав суд ухвалив:

Вирок Кіцманського районного суду Чернівецької області від 29 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 21 лютого 2017 року стосовно ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_8