Постанова Іменем України

04 липня 2018 р.

м. Київ
справа № 760/2255/17

провадження № 51-2208км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5
захисника ОСОБА_6
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 17 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 09 листопада 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0014588, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, не судимого в силу ст. 89 КК України,
та
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Зміївка Бериславського району Херсонської області, мешканця АДРЕСА_2 , громадянина України, не судимого
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 1 ст. 357 КК України
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 17 березня 2017 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 засуджено:
за ч. 2 ст. 187 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із конфіскацією майна;
за ч. 1 ст. 357 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 6 місяців.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із конфіскацією майна.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 09 листопада 2017 апеляційні скарги прокурора, захисника засудженого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 , захисника засудженого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 , залишено без задоволення, а вирок місцевого суду відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 без зміни.
За вироком суду ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнано винними і засуджено за те, що вони за обставин, викладених у вироку, за попередньою змовою між собою з метою заволодіння чужим майном шляхом розбійного нападу, приблизно о 05.00 год. 08 грудня 2016 року наздогнали ОСОБА_10 . Після цього ОСОБА_7 кулаком наніс останньому один удар по плечах, внаслідок чого, той не втримався на ногах і впав на землю, а потім, з метою придушити волю потерпілого до опору, почав наносити йому численні удари ногами по різних частинах тіла, від чого ОСОБА_10 відчув сильний фізичний біль. В цей час ОСОБА_8 , скориставшись безпорадним станом потерпілого, який лежав на землі і захищався від нанесення ударів, вийняв з кишень останнього мобільний телефон, грошові кошти в сумі 500 грн, карту проїзду в метрополітені та універсальну карту банку ПАТ КБ «Приватбанк», яка являється офіційним документом, з метою подальшого її використання для зняття грошових коштів.
Після цього ОСОБА_8 , маючи намір дізнатися пін-код банківської картки, з метою подолання можливого опору потерпілого, погрожуючи застосуванням насильства, яке є небезпечним для його життя і здоров`я, дістав з кишені пневматичний пістолет та приклав до скроні останнього. Потерпілий, сприймаючи погрози застосування пістолету, як реальну загрозу для власного життя і здоров`я, повідомив пін-код до банківської картки і ОСОБА_7 зняв через банкомати за допомогою вказаної картки грошові кошти на загальну суму 11 527 грн.
Злочинними діями ОСОБА_7 та ОСОБА_8 потерпілому ОСОБА_10 було завдано легкі тілесні ушкодження, що потягли короткочасний розлад здоров`я на строк понад 6, але не менш ніж 21 добу, а також спричинено матеріальну шкоду на загальну суму 22 376 грн.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості злочинів та особі засудженого, ставить вимогу про зміну оскаржених судових рішень відносно ОСОБА_7 та звільнення останнього від призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
Вважає, що суд, призначивши ОСОБА_7 остаточне основне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, мав застосувати положення ст. 75 КК України.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримав касаційну скаргу. Прокурор ОСОБА_5 заперечила проти задоволення касаційної скарги.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Судові рішення відносно ОСОБА_8 у касаційному порядку не оскаржуються.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, за які його засуджено, кваліфікація його дій у касаційній скарзі захисника не піддаються сумніву.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно зі ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Відповідно до ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Зі змісту касаційної скарги видно, що захисник ОСОБА_6 фактично зазначає про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом.
Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, один з яких є тяжким, а інший злочином невеликої тяжкості, особу винного, який не судимий в силу ст. 89 КК України, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, характеризується позитивно, його вік, обставини, які пом`якшують покарання, - повне визнання вини та каяття у вчиненому, повне відшкодування потерпілому матеріальної та моральної шкоди, відсутність обставин, які обтяжують покарання, та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 357 КК України покарання у розмірі, передбаченому санкцією цієї частини статті, та можливість призначення покарання за ч. 2 ст. 187 КК України із застосуванням положень ст. 69 КК України.
Також судом правильно призначено ОСОБА_7 остаточне покарання на підставі ст. 70 КК України.
Суд апеляційної інстанції переглянув це кримінальне провадження, зокрема, за апеляційними скаргамизахисника ОСОБА_6 , який посилався на невиправдану суворість призначеного ОСОБА_7 покарання та необхідність звільнення останнього від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України, а також прокурора, який посилався на невиправдану м`якість призначеного засудженим покарання і безпідставність застосування положень ст. 69 КК України, та постановив мотивовану ухвалу, якою визнав вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а призначене ОСОБА_7 покарання таким, що повною мірою відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_6 щодо необхідності застосування положень ст. 75 КК України, зокрема ті, на які він посилається в касаційній скарзі, були предметом розгляду суду апеляційної інстанції та мотивовано спростовані.
З висновками апеляційного суду погоджується і колегія суддів касаційного суду.
Ухвала апеляційного суду є достатньо мотивованою та в повній мірі відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставою для зміни чи скасування оскаржених судових рішень, у справі не встановлено.
Враховуючи викладене, а також відсутність у касаційній скарзі захисника переконливих доводів на обґрунтування невиправданої суворості призначеного ОСОБА_7 покарання та необхідності застосування положень ст. 75 КК України, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення цієї скарги.

Керуючись ст.ст. 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, п. п. 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» КПК України та § 3 Закону України № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 17 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 09 листопада 2017 року відносно ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3