Провадження № 1-кп/734/233/17 Справа № 734/3727/17
21 листопада 2017 року смт. Козелець
Козелецький районний суд Чернігівської області в складі:
Головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретареві ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, із професійно-технічною освітою, не одруженого, військове звання солдат, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , зареєстрованого і жителя АДРЕСА_1 , не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,
із участю сторін кримінального провадження: прокурора ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 ; обвинуваченого ОСОБА_3 ,
в с т а н о в и в:
ОСОБА_3 06 листопада 2015 року призваний на військову службу за контрактом ІНФОРМАЦІЯ_2 та в той же день направлений для подальшого проходження військової служби до військової частини польова пошта НОМЕР_2 . Відповідно до наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 16 листопада 2015 року № 217 солдат ОСОБА_3 зарахований до списків особового складу, поставлений на всі види забезпечення та призначений на посаду курсанта вказаної військової частини. Відповідно до ст.ст. 2, 4 і 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» солдат ОСОБА_3 вважається військовослужбовцем, який проходить військову службу за контрактом в умовах особливого періоду. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Згідно з вимогами ч. 5 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацією» вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. З моменту видання Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію» на території України почав діяти особливий період, який триває і до теперішнього часу. Відповідно до ст.ст. 17 і 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України. Відповідно до ст. 1 і 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовий обов`язок встановлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення Збройних Сил України військовослужбовцями.
Під час проходження військової служби в умовах особливого періоду солдат ОСОБА_3 відповідно до положень Військової присяги, ст.ст. 11 і 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1 і 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок та вимоги військових статутів. Однак, 25 грудня 2015 року солдат ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, проходячи військову службу в умовах особливого періоду, в порушення вимог ст.ст. 17 і 65 Конституції України, ст.ст. 1 і 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, ст.ст. 11, 16, 127 і 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1 і 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, не маючи на те поважних причин, діючи з прямим умислом та з метою тимчасово ухилитися від військової служби, знаючи про те, що повинен проходити військову службу за контрактом, враховуючи стан у Державі, незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України - самовільно залишив розташування військової частини польова пошта НОМЕР_2 АДРЕСА_2 . Під час незаконної відсутності за місцем служби, солдат ОСОБА_3 обов`язків військової служби не виконував, а проводив час на власний розсуд, займаючись справами, не пов`язаними з проходженням військової служби, постійно перебуваючи за адресою свого проживання у АДРЕСА_1 , займаючись особистими справами. У подальшому, 06 січня 2016 року солдат ОСОБА_3 , усвідомивши протиправність своїх дій щодо незаконної відсутності на військовій службі, добровільно з`явився до військової частини польова пошта НОМЕР_2 , де продовжив виконання своїх службових обов`язків, у зв`язку з чим наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 06 січня 2016 року № 03 останній відданий як такий, що повернувся до військової частини (місця служби), приступив до виконання обов`язків військової служби та зарахований на всі види забезпечення. 18 січня 2016 року солдат ОСОБА_3 вибув до нового місця служби - військової частини НОМЕР_1 . 23 жовтня 2017 року працівники Військової служби правопорядку Збройних Сил України доставили до військової прокуратури Деснянського гарнізону ОСОБА_3 . Отже, солдат ОСОБА_3 був незаконно відсутнім на місці служби у військовій частині польова пошта НОМЕР_2 АДРЕСА_2 в період із 25 грудня 2015 року до 05 січня 2016 року включно.
Таким чином, солдат ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення (злочин), передбачене ч. 4 ст. 407 КК України, тобто самовільне залишення військової частини, вчинене в умовах особливого періоду, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби).
21 листопада 2017 року між обвинуваченим ОСОБА_3 і прокурором військової прокуратури Деснянського гарнізону ОСОБА_4 у присутності захисника ОСОБА_5 укладена угоду про визнання винуватості, за якою обвинувачений ОСОБА_3 визнав вину у вчиненні вказаного кримінального правопорушення (злочину). За вказаною угодою про визнання винуватості прокурор військової прокуратури ОСОБА_4 та обвинувачений ОСОБА_3 дійшли згоди щодо формулювання обвинувачення, кваліфікації дій ОСОБА_3 за ч. 4 ст. 407 КК України, щодо узгодженого покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України у виді 2 (двох) місяців арешту, щодо наслідків укладення та затвердження угоди, передбачених ст. 473 КПК України, та щодо наслідків невиконання угоди, передбачених ст. 476 КПК України.
У підготовчому судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 пояснив, що цілком розуміє характер обвинувачення, яке йому пред`явлене, визнав себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, визнав фактичні обставини справи, встановлені під час досудового розслідування. Крім того, ОСОБА_3 зазначив, що розуміє надані йому законом права, розуміє наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості, визначені ст. 473 КПК України, наслідки її не виконання, передбачені ст. 476 КПК України, надав згоду на застосування узгодженого виду та розміру покарання у разі затвердження угоди та пояснив, що здатний реально виконати взяті на себе відповідно до угоди зобов`язання, просив угоду про визнання винуватості затвердити та призначити узгоджене сторонами покарання. Також обвинувачений ОСОБА_3 надав згоду на звільнення його від покарання на підставі ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році».
Прокурор ОСОБА_4 і захисник ОСОБА_5 вважають, що вказану угоду про визнання винуватості необхідно затвердити, а також необхідно звільнити обвинуваченого ОСОБА_3 від покарання внаслідок акту амністії.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право затвердити угоду. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим. Відповідно до ч. 2 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості може бути укладена за ініціативою прокурора або підозрюваного чи обвинуваченого.
У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 обґрунтовано органами досудового розслідування обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, що відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином. Обвинувачений ОСОБА_3 цілком розуміє свої права, визначені ч. 4 ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження цієї угоди, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання. Суд дійшов висновку про те, що угода від 21 листопада 2017 року про визнання винуватості, укладена між прокурором військової прокуратури Деснянського гарнізону ОСОБА_4 і обвинуваченим ОСОБА_3 укладена добровільно, не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді, умови угоди не суперечать вимогам Кримінального процесуального кодексу України і Кримінального кодексу України, відповідають інтересам суспільства, не порушують права свободи та інтереси сторін або інших осіб.
Вивчивши угоду про визнання винуватості, вислухавши думки прокурора ОСОБА_4 і захисника ОСОБА_5 , пояснення обвинуваченого ОСОБА_3 , суд дійшов висновку про можливість затвердження угоди від 21 листопада 2017 року, укладеної між прокурором військової прокуратури Деснянського гарнізону ОСОБА_4 і обвинуваченим ОСОБА_3 , призначивши обвинуваченому ОСОБА_3 узгоджене сторонами покарання за ч. 4 ст. 407 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді арешту строком на 2 (два) місяці. При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд враховує визнання вини і щире каяття у вперше вчиненому кримінальному правопорушенні (злочинові), активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення (злочину), що є обставинами, які пом`якшують покарання. Обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , відсутні. При цьому, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину) і особу винного, який задовільно характеризується за місцем проходження військової служби, і вважає, що за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), з урахуванням особи винного, є доцільним призначити обвинуваченому ОСОБА_3 узгоджене сторонами покарання за ч. 4 ст. 407 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді арешту.
07 вересня 2017 року набув чинності Закон України «Про амністію у 2016 році».
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році» підлягають звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних із позбавленням волі, особи, кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, а також осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, що не є особливо тяжким злочином проти життя та здоров`я особи та не є діянням, передбаченим частинами другою, третьою і четвертою статті 408, статтею 410, частинами другою, третьою і четвертою статті 411 Кримінального кодексу України, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, отримали статус учасника бойових дій (крім осіб, зазначених у частині четвертій статті 86 Кримінального кодексу України, статті 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» та статті 9 цього Закону).
Обвинувачений ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення (злочин), передбачене ч. 4 ст. 407 КК України, що не є особливо тяжким злочином проти життя та здоров`я особи та не є діянням, передбаченим частинами другою, третьою і четвертою статті 408, статтею 410, частинами другою, третьою і четвертою статті 411 Кримінального кодексу України. Обвинувачений ОСОБА_3 захищав незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, у період із 15 жовтня 2016 року до 16 листопада 2016 року приймав участь у антитерористичній операції. Обвинувачений ОСОБА_3 не є особою, зазначеною у ч. 4 ст. 86 КК України, ст. 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні», і не відноситься до осіб, визначених у ст. 9 Закону України «Про амністію у 2016 році». При цьому, обвинувачений ОСОБА_3 надає згоду на застосування відносно себе акту амністії.
Отже, обвинувачений ОСОБА_3 підлягає звільненню від призначеного покарання внаслідок акту амністії на підставі ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році».
Цивільний позов у кримінальному провадженні не пред`явлений. Процесуальні витрати і речові докази відсутні.
Керуючись ст.ст. 2, 9 і 10 Закону України «Про амністію у 2016 році», ст.ст. 314, 369-371, 373, 374 і 376 КПК України, суд
у х в а л и в:
ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання за ч. 4 ст. 407 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді арешту строком на 2 (два) місяці.
ОСОБА_3 звільнити від призначеного покарання внаслідок акту амністії на підставі ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році».
Запобіжний захід у виді домашнього арешту обвинуваченому ОСОБА_3 скасувати.
Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Чернігівської області через Козелецький районний суд Чернігівської області протягом тридцяти днів із моменту проголошення з підстав, передбачених ч. 4 ст. 394 КПК України: обвинуваченим виключно з підстав призначення судом покарання суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених ч.ч. 4, 6 і 7 ст. 477 КПК України, у тому числі не роз`яснення йому наслідків укладення угоди; прокурором виключно з підстав призначення судом покарання менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди, затвердження судом угоди у провадженні, в якому угода не може бути укладена.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Обвинуваченому і прокурору копію вироку вручити негайно після проголошення, інші учасники можуть отримати копію вироку у суді.
Суддя