Справа № 450/502/16-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/584/17 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Львівської області в складі

головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретарів судового засідання: ОСОБА_5 , ОСОБА_6
прокурорів: ОСОБА_7 , ОСОБА_8
обвинувачених: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
захисника обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 ,

потерпілих: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,
представника потерпілих адвоката ОСОБА_14 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові справу за апеляційними скаргами потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , прокурора, який брав участь в суді першої інстанції заступника начальника Пустомитівського відділу Львівської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_9 та в його інтересах адвоката ОСОБА_11 у кримінальному провадженні про обвинувачення

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця м. Львова, проживаючого по АДРЕСА_1 , із середньою освітою, непрацюючого, студента юридичного факультету Національного університету "Львівська політехніка", неодруженого, інваліда 3 групи, невійськовозобов`язаного, у відповідності до ст.89 КК України раніше не судимого,
у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.125, ч.1 ст.122, ч.1 ст.126 КК України,
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , українки, громадянки України, уродженки м. Львова, проживаючої по АДРЕСА_1 , із середньою спеціальною освітою, пенсіонерки, неодруженої, раніше не судимої,
у вчиненні злочину, передбаченого ст.125 ч.1 КК України,
на вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 20 березня 2017 р.,
ВСТАНОВИЛА:
Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.125, ч.1 ст.122 КК України, з призначенням покарання:

-за ч.1 ст.125 КК України у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.;

-за ч.1 ст.122 КК України у виді 1 (одного) року 6 (шести) місяців обмеження волі.

У відповідності до ч.1 ст.70 КК України остаточну міру покарання ОСОБА_9 визначено шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим та визначено таке у виді 1 (одного) року 6 (шести) місяців обмеження волі.

По обвинуваченню за ч.1 ст.126 КК України ОСОБА_9 визнано невинуватим та виправдано за недоведеністю його участі у вчиненні злочину.

Цим же вироком ОСОБА_10 , обвинувачену за ч.1 ст.125 КК України, визнано невинуватою та виправдано за недоведеністю її участі у вчиненні злочину.

За вироком суду ОСОБА_9 26.02.2015 р. в проміжку часу між 10 год. 30 хв. та 11 год. 00 хв., перебуваючи за місцем проживання в житловому будинку АДРЕСА_1 , маючи умисел на нанесення тілесних ушкоджень, на ґрунті постійних неприязних відносин, умисно наніс 1 удар рукою по обличчю та 1 удар ногою по руці потерпілої ОСОБА_13 , спричинивши останній легкі тілесні ушкодження.

Крім цього, 20.03.2015 р. ОСОБА_9 , близько 20 год. 30 хв., перебуваючи за місцем проживання в житловому будинку АДРЕСА_1 , маючи умисел на нанесення тілесних ушкоджень, на ґрунті постійних неприязних відносин, під час конфлікту, умисно наніс близько 4-5 ударів кулаками рук по голові, обличчю і в область живота потерпілого ОСОБА_12 та удари руками і ногами по обличчю, голові та тілу потерпілої ОСОБА_13 , спричинивши останнім тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Досудовим слідством ОСОБА_9 обвинувачувався також у тому, що 28.05.2015 р. близько 15 год. 00 хв., перебуваючи на другому поверсі у будинку за місцем проживання по АДРЕСА_1 , маючи умисел на вчинення насильницьких дій, з метою завдання фізичного болю потерпілому ОСОБА_12 , на грунті постійних особистих неприязних стосунків, протягом близько 15 хв. умисно кидав дерев`яними брусками в потерпілого ОСОБА_12 , коли останній перебував на подвір`ї цього ж будинку, в ході чого одним бруском поцілив у праву руку потерпілому ОСОБА_12 , чим завдав йому фізичного болю і не спричинив тілесних ушкоджень. Однак, судом в цій частині обвинувачення його виправдано.

Оскаржуваним вироком виправдано й обвинувачену ОСОБА_10 , якій згідно обвинувального акта інкримінувалось те, що вона 20.03.2015 р. близько 20 год. 30 хв., перебуваючи за місцем проживання по АДРЕСА_1 , під час конфлікту, який виник у її онука ОСОБА_9 із колишнім чоловіком ОСОБА_12 , на грунті особистих неприязних стосунків, маючи умисел на нанесення тілесних ушкоджень, умисно нанесла неодноразові удари руками та ногами по тілу потерпілої ОСОБА_13 , внаслідок чого спричинила останній легкі тілесні ушкодження у виді синців.

Потерпілі ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , не погоджуючись з вироком суду в частині виправдання ОСОБА_10 , подали спільну апеляційну скаргу, в якій категорично стверджують, що обвинувачена 20.03.2015 р. була присутня при їх побитті ОСОБА_9 , а крім цього, сама декілька разів вдарила ногою ОСОБА_13 . Завдані обвинуваченою ОСОБА_10 удари по силі та інтенсивності були слабшими за побої, що наносив ОСОБА_9 , однак вони так само спричинили потерпілій ОСОБА_13 тілесні ушкодження. Також звертають увагу на те, що ОСОБА_10 тривалий час налаштовує внука ОСОБА_9 на конфлікт з потерпілими, останній під її керівництвом неодноразово бив свого діда ОСОБА_12 , створюючи для нього нестерпні умови проживання і фактично позбавляючи його можливості жити у власному будинку. Наголошують, що 20.03.2015 р. ОСОБА_10 так само керувала протиправними діями внука, до приїзду поліції намагалась скрити сліди злочину, помивши від крові сходову клітку. Однак, в ході слідчого експерименту потерпіла ОСОБА_13 чітко показала місце, де відбувся злочин, і як обвинувачена ОСОБА_10 наносила їй удари. Апелянти звертають увагу на те, що показання потерпілої щодо нанесення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_10 підтверджують свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які вказали, що потерпілі їм одразу заявили про побиття обома особами ОСОБА_9 і ОСОБА_10 . Водночас потерпілі вважають, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про неточності в показаннях щодо подій, пов`язаних з побиттям ОСОБА_13 обвинуваченою ОСОБА_10 , адже, перебуваючи на лікуванні з черепно-мозковими травмами, чітко пригадати скільки разів і куди била обвинувачена для них було проблемно. В подальшому під час слідчих дій ОСОБА_13 дала чіткі показання з приводу обставин побиття, а тому, на думку апелянтів, у суду не було підстав вважати, що факт нанесення ОСОБА_13 тілесних ушкоджень обвинуваченою ОСОБА_10 є сумнівним. З огляду на викладене потерпілі просять оскаржуваний вирок в частині виправдання ОСОБА_10 скасувати і постановити новий, яким визнати останню винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, і призначити їй покарання в межах санкції статті, що передбачає відповідальність за скоєне.

Прокурор, який брав участь в суді першої інстанції, подавши апеляційну скаргу, порушує питання про невідповідність висновків суду щодо недоведеності вини ОСОБА_10 фактичним обставинам справи. Вважає, що суд не дав належної оцінки здобутим у справі доказам, які підтверджують факт нанесення обвинуваченою ОСОБА_10 тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_13 . Зокрема, на думку апелянта, безпідставно не взято до уваги показання потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 про побиття останньої обвинуваченою ОСОБА_10 , показання свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , які заявили, що потерпілі одразу повідомили про вчинення щодо них протиправних дій з боку ОСОБА_10 , протоколи слідчого експерименту з потерпілими, з яких слідує, що потерпіла ОСОБА_13 від нанесених ОСОБА_9 ударів впала на сходи, і, коли вона лежала, ОСОБА_10 завдала їй декілька ударів ногою в плече, висновок додаткової судово-медичної експертизи та пояснення в судовому засіданні експерта ОСОБА_17 про те, що синці на правому плечі потерпілої ОСОБА_13 могли бути спричинені від ударів руками або ногами, які наносила потерпілій ОСОБА_10 . На думку сторони обвинувачення, сукупністю наведених доказів вина ОСОБА_10 у заподіянні легких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_13 доведена повністю, у свою чергу, підстави виправдання обвинуваченої є непереконливими. Крім цього, прокурор звертає увагу на численні істотні порушення судом першої інстанції вимог процесуального законодавства, зокрема на те, що, виправдовуючи ОСОБА_10 , суд не навів повного формулювання пред`явленого їй обвинувачення і не зазначив про наслідки, які настали для потерпілої ОСОБА_13 згідно висновку судово-медичної експертизи, а це має суттєве значення, адже, як слідує з цього, суд не встановив, хто ж заподіяв тілесні ушкодження потерпілій ОСОБА_13 у виді чотирьох синців правого плеча, якщо ні ОСОБА_10 , ні ОСОБА_9 не визнані винними у цьому. Також суд у вироку не навів доводів і належним чином не обґрунтував, чому він приймає докази сторони захисту та повністю відкидає докази сторони обвинувачення, надавши таким чином немотивовану перевагу одним доказам перед іншими. Крім цього, апелянт категорично стверджує про порушення судом процедури розгляду справи, зокрема вважає, що всупереч вимогам законодавства, яке зобов`язує суд після виходу в нарадчу кімнату постановити судове рішення, головуючий суддя 13.03.2017 р. безпідставно відновив судове слідство, повідомивши учасників процесу, що під час перебування його в нарадчій кімнаті поступила заява захисника обвинуваченого ОСОБА_9 про дослідження документа у справі. Беручи до уваги встановлені обставини справи, прокурор просить оскаржуваний вирок в частині виправдання обвинуваченої ОСОБА_10 скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_10 винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, та засудити її до покарання у виді штрафу в розмірі 49 (сорока дев`яти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Вирок суду також оскаржено обвинуваченим ОСОБА_9 , який наполягає на його незаконності та необґрунтованості. Зокрема, вказує на те, що по епізоду спричинення потерпілій ОСОБА_18 легкого тілесного ушкодження 26.02.2015 р. не здобуто достатніх доказів його вини. На його думку, ті докази, які покладені в основу обвинувального вироку, недостатні і містять значні суперечності, а саме: потерпілий ОСОБА_12 в судовому засіданні заявив, що не був безпосереднім свідком подій, про те, що відбувалося, він дізнався зі слів ОСОБА_13 , сама потерпіла згідно матеріалів кримінального провадження була допитана слідчим 29.02.2015 р., хоча такої дати в календарі за лютий 2015 р. немає, під час проведення судово-медичної експертизи інші версії, окрім заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , не опрацьовувались, а згідно показань ОСОБА_10 , неспростованих в суді, ОСОБА_9 під час словесної перепалки з ОСОБА_13 ніяких ударів останній не завдавав. Апелянт також наполягає, що по епізоду спричинення 20.03.2015 р. середньої тяжкості тілесних ушкоджень судом не враховано, що по цьому ж факту обвинувачена ОСОБА_10 сама визнана потерпілою в іншому кримінальному провадженні, адже в процесі конфлікту потерпілий ОСОБА_12 штовхнув її і від падіння у неї утворився перелом променевої кістки, тобто середньої тяжкості тілесне ушкодження. Суд першої інстанції зовсім не дав оцінки доводам сторони захисту про те, що діяння, які інкримінуються ОСОБА_9 , були спрямовані на захист бабусі ОСОБА_10 від протиправних дій потерпілого діда ОСОБА_12 . Також обвинувачений ОСОБА_9 вказує на безпідставність обґрунтування вироку щодо нього показаннями свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , оскільки вони не були безпосередніми очевидцями подій і про обставини таких дізналися виключно зі слів потерпілих та обвинувачених в ході досудового розслідування. На думку апелянта, щодо вказаних показань працівників поліції повинні застосовуватись положення ч.7 ст.97 КПК України, згідно яких показання з чужих слів, якщо вони даються слідчим, прокурором, співробітником оперативного підрозділу або іншою особою стосовно пояснень осіб, наданих слідчому, прокурору або співробітнику оперативного підрозділу під час здійснення ним кримінального провадження, не можуть бути визнані допустимим доказом. Крім цього, обвинувачений ОСОБА_9 стверджує про неврахування судом першої інстанції висновку судово-психіатричної експертизи, згідно якого він у період вчинення інкримінованих дій не був здатний повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними через перенесену у 2007 році черепно-мозкову травму, яка певною мірою вплинула на психічне здоров`я обвинуваченого. З огляду на викладене апелянт наполягає на скасуванні оскаржуваного вироку і просить закрити кримінальне провадження щодо нього за ч.1 ст.125, ч.1 ст.122 КК України у зв`язку із недоведеністю його участі у вчиненні злочину, а в решті вирок залишити без з мін.

З аналогічних підстав вирок суду оскаржено в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 його захисником адвокатом ОСОБА_11 , який додатково порушує питання про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. В обґрунтування своїх доводів апелянт посилається на те, що судом не враховано поведінки потерпілого ОСОБА_12 , який є ініціатором конфліктів у родині, бажає виселити із займаного будинку ОСОБА_10 , сам 20.03.2015 р. спричинив останній під час сварки середньої тяжкості тілесні ушкодження, шантажував онука ОСОБА_9 з метою змусити його допомогти виселити ОСОБА_10 із будинку, в якому вона проживає. Крім цього, зазначає, що висновок суду про неможливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства є помилковим, адже ОСОБА_9 посередньо характеризується за місцем проживання і навчання, не судимий, являється інвалідом 3-ї групи, на час вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, не міг у повній мірі керувати своїми діями та передбачати суспільно-небезпечні наслідки своїх дій через перенесену у 2007 р. черепно-мозкову травму, здобуває вищу юридичну освіту та прислуговує в церкві, а тому жодної небезпеки для суспільства не становить. У зв`язку з цим апелянт вважає призначене ОСОБА_9 покарання занадто суворим. З урахуванням всіх обставин справи захисник адвокат ОСОБА_11 в апеляційній скарзі просить вирок суду в частині визнання ОСОБА_9 винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.125, ч.1 ст.122 КК України скасувати, а кримінальне провадження закрити: за ч.1 ст.125 КК України у зв`язку з відсутністю в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, за ч.1 ст.122 КК України за недоведеністю участі ОСОБА_9 у вчиненні злочину, а в решті вирок залишити без змін. За змістом апеляційної скарги захисник також допускає альтернативний варіант завершення апеляційного розгляду і вважає за можливе, про що також просить, вирок в частині засудження ОСОБА_9 за ч.1 ст.125, ч.1 ст.122 КК України скасувати і постановити новий, яким призначити ОСОБА_9 покарання не пов`язане з позбавленням чи обмеженням волі, а в разі призначення такого застосувати ст.75 КК України та звільнити ОСОБА_9 від відбування покарання, визначивши іспитовий строк тривалістю 1 рік.

До початку апеляційного розгляду адвокат ОСОБА_11 подав доповнення до апеляційної скарги, в яких, не змінюючи апеляційних вимог, акцентує увагу на порушенні вимог процесуального законодавства судом першої інстанції при розгляді справи. Зокрема, зазначає, що в основу обвинувального вироку щодо ОСОБА_9 судом покладено протоколи слідчих експериментів від 24.11.2015 р., додаткові висновки експерта №№406/15, 407/15 та ряд інших доказів, які є неналежними та недопустимими, оскільки допити свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_20 , ОСОБА_19 , ОСОБА_21 , слідчі експерименти, судово-медичні дослідження (експертизи та додаткові експертизи), допити підозрюваних та потерпілих у межах кримінального провадження, по якому судом розглядався обвинувальний акт відносно ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , не проводились. Усе це наслідок того, що органи досудового слідства розслідують кілька кримінальних проваджень щодо тих самих подій, зокрема й кримінальне провадження по факту заподіяння 20.03.2015 р. ОСОБА_12 середньої тяжкості тілесних ушкоджень ОСОБА_10 . А тому, в реєстрі матеріалів досудового розслідування і у судовій справі фігурують процесуальні документи про проведення слідчих й процесуальних дій в інших кримінальних провадженнях, зокрема й у згаданому вище, які не можуть вважатися доказами у даному провадженні. На переконання адвоката, слідством не збиралися і не досліджувалися докази в межах кримінального провадження, у якому засуджено ОСОБА_9 і вирок в якому оскаржується, натомість безпідставно використано процесуальні документи з інших незавершених кримінальних проваджень, на яких і обґрунтовано обвинувальний вирок. Також адвокат наполягає на тому, що суд першої інстанції безпідставно допустив до участі у справі в якості представника потерпілих адвоката ОСОБА_14 , який на підтвердження своїх повноважень представив договір з клієнтами, з якого слідує про у нього наявність повноважень представляти їхні інтереси виключно у цивільних справах. Вказані порушення процесуального законодавства, на думку захисту, призвели до постановлення незаконного та необґрунтованого вироку, у зв`язку з чим адвокат ОСОБА_11 просить звернути на них увагу.

Заслухавши доповідача, доводи потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 про безпідставність виправдання обвинуваченої ОСОБА_10 і їх вимоги щодо постановлення відносно останньої обвинувального вироку за ст.125 КК України, міркування прокурорів про необґрунтованість виправдувального вироку стосовно ОСОБА_10 , допущені судом першої інстанції процесуальні порушення при розгляді справи і наявність підстав для постановлення нового вироку щодо ОСОБА_10 , виступ обвинуваченого ОСОБА_9 та в його інтересах адвоката ОСОБА_11 , які наполягають на незаконності обвинувального вироку щодо ОСОБА_9 у зв`язку з його невідповідністю вимогам матеріального і процесуального права, думку обвинуваченої ОСОБА_10 , яка категорично заперечила свою участь у вчиненні злочину і разом із своїм захисником адвокатом ОСОБА_11 виступила зі спростуванням доводів апеляційних скарг потерпілих та прокурора, вивчивши і обговоривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора, обвинуваченого ОСОБА_9 , адвоката ОСОБА_11 , потерпілих не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції встановлено винуватість ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.125, ч.1 ст.122 КК України, по епізодах спричинення ним 26.02.2015 р. легкого тілесного ушкодження потерпілій ОСОБА_13 та 20.03.2015 р. середньої тяжкості тілесних ушкоджень потерпілим ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . При цьому, обвинувачену ОСОБА_10 у пред`явленому їй обвинуваченні за ч.1 ст.125 КК України по факту спричинення потерпілій ОСОБА_13 легких тілесних ушкоджень під час конфлікту 20.03.2015 р. виправдано за недоведеністю її участі у вчиненні злочину.

Зазначені висновки місцевого суду ґрунтуються на зібраних та перевірених в судовому засіданні доказах, належним чином обґрунтовані та під час апеляційного розгляду учасниками кримінального провадження не спростовані.

Колегія суддів приймає до уваги те, що обвинувачений ОСОБА_9 в суді підтвердив свою участь у конфліктах із потерпілими ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , які мали місце 26.02.2015 р. і 20.03.2015 р., хоча і заперечив спричинення 26.02.2015 р. тілесних ушкоджень ОСОБА_13 , а по епізоду від 20.03.2015 р. умисний характер протиправних дій щодо ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , вказавши, що у цей день змушений був захищати свою бабусю ОСОБА_10 від посягання на неї з боку ОСОБА_12 .

При цьому, допитані в суді першої інстанції потерпілі ОСОБА_12 та ОСОБА_13 вказали, що ОСОБА_9 часто з ними конфліктував, зокрема й у ті дні, коли згідно пред`явленого обвинувачення вчинив злочини. З показань ОСОБА_13 слідує, що 26.02.2015 р. вона знаходилась за місцем свого проживання у с. Наварія Пустомитівського району Львівської області, де також мешкає ОСОБА_9 , який, повернувшись після відвідування правоохоронних органів, куди його викликали з приводу побиття ОСОБА_12 , умисно завдав їй удар в обличчя долонею своєї руки та намагався ще раз ударити в живіт, однак вона відхилилася і він влучив їй у руку. В результаті побиття ОСОБА_9 спричинив їй синець на обличчі. Показання потерпілої ОСОБА_13 підтвердив ОСОБА_12 , який вказав, що у лютому 2015 р. до нього зателефонувала потерпіла і повідомила йому про те, що ОСОБА_9 її побив. Повернувшись додому, він побачив тілесні ушкодження на обличчі ОСОБА_13 , а тому з цього приводу вони звернулись у правоохоронні органи.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи №16/2015 від 02.03.2015 р. у ОСОБА_13 виявлено синець на обличчі та синець на кисті правої руки, які утворилися від дії тупих предметів та могли виникнути за обставин, на які вона вказує, а саме під час нанесення їй 26.02.2015 р. ударів по обличчю і руці ОСОБА_9 .

На думку колегії суддів, вказаними доказами винуватість ОСОБА_9 у спричиненні легких тілесних ушкоджень ОСОБА_13 доведена повністю. Зазначені докази повністю узгоджуються між собою, не містять суперечностей та є належними і допустимими на підтвердження обставин вчинення ОСОБА_9 злочину по епізоду від 26.02.2015 р. У даному випадку підстав не довіряти показанням потерпілої ОСОБА_13 та свідка ОСОБА_12 не встановлено і такі відсутні. Матеріали справи не містять відомостей, які б могли свідчити про наявність в потерпілої і свідка мотиву обмовляти обвинуваченого ОСОБА_9 , а тому доводи апеляційних скарг обвинуваченого і його захисника адвоката ОСОБА_11 в цій частині є необґрунтованими. Заперечення обвинуваченим факту нанесення 26.02.2015 р. тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_13 колегія суддів вважає обраною тактикою захисту від пред`явленого обвинувачення та критично оцінює показання ОСОБА_9 щодо непричетності його до побиття потерпілої, оскільки такі суперечать встановленим обставинам справи та зібраним у справі доказам.

Також доведеною є вина обвинуваченого ОСОБА_9 у заподіянні середньої тяжкості тілесних ушкоджень потерпілим ОСОБА_12 , ОСОБА_13 по епізоду від 20.03.2015 р. Так, вказані потерпілі, кожен окремо, в суді дали показання про те, що зазначеного дня вони ввечері повернулись додому, де ОСОБА_9 , який мешкає у тому ж будинку, побив ОСОБА_12 , а коли ОСОБА_13 намагалась розборонити учасників конфлікту, ОСОБА_9 завдав і їй два удари в обличчя, від чого вона втратила свідомість. Частково обставини даного конфлікту підтвердила також обвинувачена ОСОБА_10 , яка в суді першої інстанції ствердила, що бачила, як під час конфлікту ОСОБА_9 вдарив рукою в обличчя діда ОСОБА_12 , а також зазначила, що присутня на місці події ОСОБА_13 в подальшому лежала на підлозі, однак від чиїх дій остання впала їй невідомо. Згідно висновків судово-медичних експертиз №№91/2015 від 07.04.2015 р., 95/2015 від 14.04.2015 р. у ОСОБА_12 та ОСОБА_13 виявлені тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості. Під час проведення слідчих експериментів 24.11.2015 р. потерпілі вказали на спосіб їх побиття ОСОБА_9 . У висновках додаткових судово-медичних експертиз №№406/15 від 23.12.2015 р., 407/15 від 23.12.2015 р. експертом підтверджено, що тілесні ушкодження у потерпілих могли утворитися 20.03.2015 р. за обставин, на які останні вказали в ході слідчого експерименту. Свої висновки експерт ОСОБА_17 також підтримав під час його допиту в суді. Сукупністю вказаних доказів, які не містять суперечностей і є взаємодоповнюваними, винуватість ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, слід вважати доведеною.

При цьому, заслуговують на увагу застереження адвоката ОСОБА_11 , викладені в його апеляційній скарзі, про те, що показання свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_16 , ОСОБА_20 не можуть слугувати основою обвинувального вироку щодо ОСОБА_9 , оскільки останні являються працівниками правоохоронного органу і давали пояснення, не будучи безпосередніми очевидцями подій. У відповідності до ч.7 ст.97 КПК України у будь-якому разі не можуть бути визнані допустимим доказом показання з чужих слів, якщо вони даються слідчим, прокурором, співробітником оперативного підрозділу або іншою особою стосовно пояснень осіб, наданих слідчому, прокурору або співробітнику оперативного підрозділу під час здійснення ними кримінального провадження. За таких обставин показання вищезазначених свідків слід вважати недопустимими доказами у даному кримінальному провадженні. Однак, як вказувалось вище, сукупністю інших здобутих у справі доказів, навіть без показань свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_16 , ОСОБА_20 , винуватість ОСОБА_9 по епізоду злочинних дій від 20.03.2017 р. доведена повністю і сумнівів не викликає. Тому виключення показань свідків-працівників правоохоронного органу з числа допустимих доказів не спростовує правильність висновку суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_9 .

Водночас із вказаних підстав показання свідка ОСОБА_16 на день вчинення злочину оперативного працівника Пустомитівського РВ ГУМВС України у Львівській області про обставини побутової бійки, які стали відомі йому від учасників події у зв`язку з виїздом за викликом в складі слідчо-оперативної групи, не можуть бути визнані допустимим доказом винуватості ОСОБА_10 у спричиненні 20.03.2015 р. легких тілесних ушкоджень ОСОБА_13 . Наполягання прокурора в апеляційній скарзі на їх врахуванні як доказу вини ОСОБА_10 не ґрунтуються на вимогах процесуального закону.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного переконання про відсутність належних доказів, які б давали підстави для постановлення обвинувального вироку в частині пред`явленого ОСОБА_10 обвинувачення. Показання потерпілої ОСОБА_13 щодо механізму нанесення ударів по її тілу обвинуваченою ОСОБА_10 суттєво різняться. Так, у місцевому суді потерпіла дала показання, згідно яких ОСОБА_10 20.03.2015 р. завдала їй приблизно 3 удари ногами в голову, груди та область живота. В той же час в ході слідчого експерименту 24.11.2015 р. потерпіла ОСОБА_13 стверджувала, що ОСОБА_10 била її кулаками рук. Аналогічні суперечності містяться в показаннях потерпілого ОСОБА_12 , який з приводу побиття його дружини вказав у суді, що ОСОБА_10 била потерпілу ОСОБА_13 виключно ногами в ділянку голови і грудей, а під час слідчого експерименту стверджував, що обвинувачена завдавала удари ногами ззаду в область спини. При цьому, згідно висновку судово-медичної експертизи №406/2015 від 23.12.2015 р. у ОСОБА_13 виявлено чотири синяки передньо-зовнішньої поверхні верхньої третини та середньої третини правого плеча. За таких обставин описане потерпілими не узгоджується з висновками судової експертизи. Крім цього, в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_10 свою винуватість у вчиненні злочину категорично заперечила, її показання в цій частині підтримав також ОСОБА_9 , який додатково зазначив, що при завданні ударів ОСОБА_12 останній падав, в тому числі на ОСОБА_13 . Незважаючи на це, версія про такий механізм виникнення тілесних ушкоджень у ОСОБА_13 під час досудового розслідування не опрацьовувалася.

У відповідності до ч.3 ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Враховуючи, що у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_10 не здобуто достатніх доказів її винуватості підстав постановляти щодо неї обвинувальний вирок немає. Сам по собі висновок додаткової судово-медичної експертизи №406/15 від 23.12.2015 р., яким не виключено можливість заподіяння ушкоджень потерпілій ОСОБА_13 обвинуваченою ОСОБА_10 за обставин, описаних потерпілим ОСОБА_12 , не спростовує зазначеного вище висновку про недоведеність винуватості ОСОБА_10 , адже за відсутності інших доказів і при суперечливості показань самих потерпілих відсутній критерій, на підставі якого можна було б чітко відмежувати тілесні ушкодження, спричиненні ОСОБА_13 при її побитті ОСОБА_9 , від інших тілесних ушкоджень, виявлених на її тілі, або виключити можливість отримання цих тілесних ушкоджень за таких обставин, на яких наполягає обвинувачений ОСОБА_9 .

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що вирок місцевого суду в частині засудження ОСОБА_9 та виправдання ОСОБА_10 є обґрунтованим та відповідає вимогам чинного законодавства.

При цьому, не можуть братися до уваги посилання прокурора в апеляційній скарзі на порушення судом вимог процесуального закону як підставу для скасування виправдувального вироку щодо ОСОБА_10 , адже у відповідності до ч.2 ст.421 КПК України виправдувальний вирок може бути скасований за апеляційною скаргою лише з мотивів і підстав виправдання. У даному ж випадку суд повернувся до з`ясування обставин справи і перевірки їх доказами у зв`язку з необхідністю дослідження довідки, яка стосується особи обвинуваченого ОСОБА_9 , вирок щодо якого ні прокурором, ні потерпілими не оскаржувався. Після повторного судового слідства суд на виконання вимог ст.ст.364, 365 КПК України повторно провів судові дебати, надав обвинуваченим останнє слово і після цього видалився до нарадчої кімнати для постановлення вироку (т.1 а.с.245). У зв`язку з цим наведена прокурором обставина не може бути підставою для скасування виправдувального вироку щодо ОСОБА_10 як така, що не стосується мотивів і підстав виправдання.

Що стосується покарання, обраного обвинуваченому ОСОБА_9 , то суд вірно врахував ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, один з яких є злочином невеликої тяжкості, а інший злочином середньої тяжкості, відсутність пом`якшуючих покарання обставин та наявність обтяжуючої обставини, а саме: вчинення злочину щодо осіб похилого віку. Також належно оцінено судом дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що він посередньо характеризується за місцем проживання і навчання, перебуває на психіатричному обліку. За таких обставин його виправлення можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, про що правильно зазначено судом у вироку. Разом з цим з урахуванням обмеженої осудності ОСОБА_9 у період вчинення ним інкримінованих йому дій, наявності у нього інвалідності 3 групи остаточне покарання, призначене йому судом першої інстанції, у виді 1 року і 6 місяців обмеження волі слід вважати адекватним.

Беручи до уваги викладене, підстав для скасування чи зміни вироку щодо ОСОБА_9 , ОСОБА_10 колегія суддів не вбачає. Доводи апеляційних скарг учасників провадження правильності висновків місцевого суду не спростовують та під сумнів законність постановленого вироку не ставлять.

Разом з цим, в ході апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_9 звернувся до апеляційного суду із заявою про застосування до нього амністії. У відповідності до п. «г» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» особи, яких на день набрання чинності цим Законом в установленому порядку визнано інвалідами першої, другої чи третьої групи та які визнані винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, і вироки щодо яких не набрали законної сили, підлягають звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі. У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_9 є інвалідом третьої групи з дитинства (т.1 а.с.241), злочини у вчиненні яких його визнано винним, не є тяжкими чи особливо тяжкими, а тому до нього слід застосувати амністію та звільнити його від відбування покарання, призначеного йому оскаржуваним вироком суду у виді 1 року і 6 місяців обмеження волі.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги прокурора, який брав участь в суді першої інстанції заступника начальника Пустомитівського відділу Львівської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_8 , потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , обвинуваченого ОСОБА_9 та в його інтересах адвоката ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 20 березня 2017 р. щодо ОСОБА_9 за ч.1 ст.125, ч.1 ст.122, ч.1 ст.126 КК України та ОСОБА_10 за ч.1 ст.125 КК України залишити без змін.

На підставі п. «г» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнити ОСОБА_9 від призначеного йому покарання.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4