Дата документу Справа № 335/721/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/63/18 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 335/721/16-к Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.121 ч.1 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 лютого 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0005611, за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_8 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 листопада 2016 року відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Запоріжжя, громадянки України, офіційно не працевлаштованої, не одруженої, зареєстрованої за адресою АДРЕСА_1 , раніше судимої:
1) 22.05.2006 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 186 КК України до штрафу у розмірі 1000 грн.;
2) 18.12.2007 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 187 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна і виплатою штрафу в розмірі 1000 грн.;
3) 23.04.2012 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 3 ст. 358 КК України до 2 років позбавленні волі з іспитовим строком на 1 рік;
4) 10.09.2012 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 309 КК України до 2 років 1 місяця позбавлення волі та штрафу в розмірі 510 грн.;
5) 20.03.2013 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 309 КК України до 2 років 6 місяців позбавлення волі;
6) 07.11.2013 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 309 КК України до 3 років позбавлення волі. На підставі ухвали Новозаводського районного суду м. Чернігова від 22.12.2014 року звільнена від покарання умовно-достроково на строк 10 місяців 29 днів;
7) 20.08.2015 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлені волі. На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарані приєднаний не відбутий строк покарання за вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07.11.2013 року та призначено покарання у вигляді 4 років місяця позбавлення волі. На підставі ст. 79 КК України звільнена від відбування покарання з випробуванням на іспитовий строк тривалістю до 19.09.2019 року до досягнення молодшою дитиною семирічного віку;
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,
встановила:
вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 листопада 2016 року ОСОБА_8 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначено їй покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.
На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднаний невідбутий строк покарання за вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20.08.2015 року та остаточно призначено покарання у вигляді 5 років 2 місяців позбавлення волі.
Строк відбуття покарання ухвалено рахувати з моменту фактичного затримання 14.12.2015 року.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахований строк обвинуваченій ОСОБА_8 в строк відбування покарання за вироком, строк ї попереднього ув`язнення за період з 14.12.2015 року до моменту постановлення вироку 08.11.2016 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироку законної сили залишений без змін.
Цивільний позов не заявлявся, судові витрати відсутні.
Вирішена доля речових доказів на підставі ст. 100 КПК України.
Згідно вироку суду першої інстанції, 14 грудня 2015 року, приблизно о 18 годині, ОСОБА_8 знаходячись у приміщенні кухні квартири АДРЕСА_2 , маючи умисел на спричинення тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_7 на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, під час лайки, використовуючи ніж, який вона взяла на кухні, утримуючи його в лівій руці, нанесла ОСОБА_7 один удар вказаним ножем у області грудної клітини зліва, чим, згідно судово-медичної експертизи №70 від 06.01.2016 року, спричинила проникаюче поранення грудної клітини зліва у 8 міжреберному просторі по лінії лопатки, з ушкодженням нижньої долі лівої легені, з розвитком гемо-пневмоторакса (скупчення крові і повітря в лівій плевральній порожнині), яке кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

В апеляційній скарзі обвинувачена просить переглянути вирок суду першої інстанції, оскільки вважає його незаконним та ухваленим з порушенням норм КПК України. Зазначає, що згідно з матеріалами провадження, ніж, знайдений на вулиці, який є знаряддям злочину, був нею викинутий та при падінні зламався, проте, у ході досудового розслідування та судового розгляду вона пояснювала, що ніж знаходився в неї вдома, працівники поліції не вилучали його відповідно до вимог КПК України, а завернувши у ганчірку, винесли на вулицю, та у подальшому він був зламаний, що можуть підтвердити свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , про виклик та допит яких вона заявляла клопотання, проте судом вказані свідки не були допитані. Також апелянт вважає, що при ухваленні вироку судом не були взяті до уваги показання потерпілого, з яких вбачається, що після того, як вона пішла з квартири АДРЕСА_2 , потерпілий випивав зі своїми друзями та понад годину після її уходу, він відчув, що в нього щось є на спині. Крім того, на думку обвинуваченої, стороною обвинувачення не було надано в повному обсязі доказів її вини, оскільки не були доставлені до суду та допитані свідки з боку обвинувачення.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: обвинувачену, зокрема в останньому слові, та її захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити; прокурора, яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги, вважала вирок суду законним і обґрунтованим; потерпілого, який вважав покарання обвинуваченій суворим; перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченої ОСОБА_8 задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Відповідно до норм, передбачених ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції переглядається в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. На переконання колегії суддів, оскаржуваний вирок місцевого суду в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Апеляційна скарга може бути задоволена апеляційним судом у разі, якщо вона містить посилання на те, в чому полягає неправильність оскаржуваного вироку та містить визначені чинним процесуальним законом підстави для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення судом апеляційної інстанції. Лише за об`єктивного підтвердження таких підстав можливе скасування оскаржуваного вироку.

Так, в апеляційній скарзі обвинувачена формально посилається на незаконність вироку. На переконання остатньої, на незаконність вироку вказувало те, що ніж було вилучено з процесуальними порушеннями, стороною обвинувачення не було надано доказів її вини в повному обсязі (з огляду на недоставку для дачі показів свідків сторони обвинувачення в судовому засіданні), і через те, що суд не врахував покази потерпілого. Однак, при цьому обвинувачена не зазначає в чому саме полягає неправильність висновків суду, яким чином вказані нею обставини спростовують ці висновки, не зазначає чи визнає вона вину чи не визнає, при тому, що під час розгляду провадження судом першої інстанції остання вину визнавала частково.

За матеріалами кримінального провадження ОСОБА_8 частково визнавала свою вину. Зі змісту її показів випливало те, що умислу на нанесення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_7 у неї не було.

Натомість, вина ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_7 , згідно яких тілесні ушкодження йому нанесла ОСОБА_8 , і письмовими доказами: протоколом огляду місця події від 14.12.2015 року (було виявлено та вилучено накладення речовини бурого кольору у вигляді краплі), висновком експерта №72 від 20.01.2016 року судово-медичної експертизи (результат не виключає походження крові від ОСОБА_7 ), протоколом огляду місця події від 14.12.2015 року (знайдено і вилучено ніж (клинок і рукоятка білого кольору), протоколом огляду предмету від 25.01.2016 року (оглянутий клинок та ручка ножа), висновком експерта №70 від 19.01.2016 року судово-медичної експертизи ( ОСОБА_7 спричинено тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння), протоколом проведення слідчого експерименту від 23.01.2016 року та відтвореного відеозапису слідчого експерименту, проведеного за участю потерпілого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_12 (потерпілий підтвердив свої пояснення, надані в суді, а свідок ОСОБА_12 надав пояснення та відобразив механізм нанесення потерпілому ОСОБА_7 . ОСОБА_8 тілесного ушкодження), висновком експерта №254-д від 26.01.2016 року судово-медичної експертизи (не виключається можливість виникнення вищевказаного тілесного ушкодження у ОСОБА_7 , при обставинах на які вказує свідок ОСОБА_12 в ході проведення слідчого експерименту 23.01.2016 року з його участю), висновком експерта №2802 від 16.12.2015 року судово-медичної експертизи (дослідження крові ОСОБА_8 ), висновком експерта №96 від 06.01.2016 року судово-медичної експертизи (дослідження рідкої крові ОСОБА_7 ); протоколом огляду речових доказів від 26.01.2016 року.
Вказані докази судом були вивчені і досліджені кожний окремо з точки зору належності, допустимості, і в сукупності з точки зору достатності, взаємозв`язку та всебічності, їм була дана належна оцінка.

Обвинувачена підтвердила обставини щодо часу і місця події, яка відбулася, факт словесної перепалки, яка виникла між нею і потерпілим, а також те, що тримала під час конфлікту вищевказаний ніж у руках. Допускала випадковість нанесення удару ножем ОСОБА_7 .

Ці обставини підтверджені показаннями потерпілого ОСОБА_7 , протоколом огляду місця події, протоколом слідчого експерименту.
Натомість, версія обвинуваченої про відсутність у неї умислу на завдання тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_7 спростована, а висновки щодо наявності її вини у скоєнні вказаного злочину викладені обґрунтовано і вмотивовано.

Так, удар потерпілому остання наносила ззаду у спину в район грудної клітини в життєво важливий орган легеню, ножем, клинок якого мав довжину 9 см. Наслідком удару ножем стало проникаюче поранення, це свідчить про те, що удар було нанесено із достатньою силою, що, в свою чергу, вказує на необґрунтованість версії про випадковість нанесення удару і відсутність у ОСОБА_8 умислу на завдання тяжкого тілесного ушкодження.

Тяжкість тілесного ушкодження, спричиненого потерпілому, небезпечний для життя і здоров`я людини характер, можливість заподіяння за вказаних в обвинувальному акті і вироку обставин, предметом з колючо-ріжучими властивостями, встановлений висновками експертиз, які сумнівів в обґрунтованості та кваліфікації експертів не викликають.
Спричинення потерпілому тілесного ушкодження у короткий проміжок часу, надання потерпілому первинної медичної допомоги і його подальше транспортування в лікарню, відсутність конфліктних ситуацій із особами, які перебували в гостях у потерпілого, виключає можливість отримання потерпілим тілесних ушкоджень за інших, ніж викладено в обвинувальному акті і вироку, обставин.

Підстави для визнання недопустимим доказом протоколу огляду місця події від 14.12.2015 року, під час якого був вилучений ніж, були відсутні. За вказаних обставин колегія суддів вважає, що вказаний доказ було отримано у встановленому законом порядку і він відповідає вимогам ст. 85, 86 КПК України. До того ж, при розгляді провадження в суді першої інстанції, сторона захисту не ставила під сумнів допустимість вказаного доказу.
Клопотання обвинуваченої про виклик і допит ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , судом обґрунтовано залишено без задоволення, з огляду на те, що ці особи є свідками сторони обвинувачення. Прокурор відмовився від їх виклику і допиту, і при прийнятті рішення про наявність вини ОСОБА_8 суд не спирався на покази вказаних свідків.

Підстав викликати і допитувати вказаних осіб, як свідків сторони захисту у суду також не було, адже вони стороною захисту не зазначалися як свідки захисту при відкритті матеріалів досудового розслідування.

Захисником обвинуваченої було заявлено клопотання про виклик і допит свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , а також ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , які, на переконання сторони захисту, могли підтвердити процесуальні порушення під час вилучення ножа, яким були спричинені тілесні ушкодження потерпілому.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Під час розгляду в суді першої інстанції сторона захисту не заявляла клопотання про виклик і допит свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , і є очевидним, що про існування вказаних свідків обвинуваченій було відомо на момент ухвалення судового рішення, тому підстав для задоволення клопотання в цій частині не має.

Так само не має підстав для задоволення клопотання про виклик і допит решти свідків з огляду на те, що вони були свідками обвинувачення на досудовому розслідуванні, а під час судового провадження суд першої інстанції не брав їх покази за основу судового рішення.

Версія обвинуваченої про її непричетність до нанесення тяжкого тілесного ушкодження потерпілому (про процесуальні порушення допущенні під час вилучення ножа) з`явилася вже після постановлення обвинувального вироку, а тому така позиція розцінюється колегією суддів як намагання останньої уникнути від відповідальності за скоєне.

З огляду на вказані обставини, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини обвинуваченої в інкримінованому їй кримінальному правопорушенні є законними обґрунтованими і вмотивованими, а поведінка останньої під час усього кримінального провадження (досудове розслідування, розгляд провадження в судах першої і апеляційної інстанції) свідчить про намагання уникнути відповідальності.

Колегія суддів також погоджується з видом і розміром остаточно призначеного обвинуваченій покарання, адже воно було призначено у відповідності з положеннями Загальної частини КК України у межах, встановлених санкцією відповідної статті Особливої частини КК України, яке передбачає відповідальність за скоєний нею злочин.

При цьому, суд, у відповідності до ст. 66 КК України, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченої, обставини які пом`якшують покарання і відсутність обставин, які його обтяжують.

Відтак, доводи, зазначені в апеляційній скарзі обвинуваченої, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, істотних порушень законодавства, що тягнуть зміну чи скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді провадження, також не встановлено.

Разом з цим, колегія суддів вважає, що вирок суду слід уточнити в частині застосування положень ч. 5 ст. 72 КК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

За змістом ч. 2 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі, тобто не поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України №838-VIII від 26.11.2015 року) в строк відбуття покарання ОСОБА_8 зараховано строк її попереднього ув`язнення з 14.12.2015 року по 08.11.2016 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

На час вчинення злочину ОСОБА_8 діяла редакція ч. 5 ст. 72 КК України, визначена Законом України від 26.11.2015 року № 838-VIII «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання». За змістом цього закону строк попереднього ув`язнення зараховувався до строку покарання у виді позбавлення волі із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Законом України від 18.05.2017 року № 2046-VIII «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо правил складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення», який набрав чинності із 21.06.2017 року, редакція ч. 5 ст. 72 КК України була змінена в частині співвідношення попереднього ув`язнення та покарання у виді позбавлення волі у випадку зарахування попереднього ув`язнення до строку покарання, яке стало зараховуватись день за день.

Наведене вказує на те, що Законом України від 18.05.2017 року № 2046-VIII було погіршено становище обвинувачених (засуджених), щодо яких застосовувалось попереднє ув`язнення і яким призначене покарання у виді позбавлення волі, оскільки їм до строку відбутого покарання став зараховуватись менший проміжок часу, ніж під час дії Закону України від 26.11.2015 року № 838-VIII.

Оскільки, як Закон України від 18.05.2017 року № 2046-VIII, так і ч. 5 ст. 72 КК України є законом про кримінальну відповідальність і ними погіршується становище обвинуваченого (засудженого), то вони не поширюються на осіб, які вчинили злочин до 21.06.2017 року. Наведене вказує на те, що особам, які вчинили злочин до 21.06.2017 року увесь строк попереднього ув`язнення зараховується до строку призначеного покарання у виді позбавлення волі із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Приписи частини першої статті 5 Кодексу 2001 року розвивають положення частини першої статті 58 Конституції України, а саме: "Закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію в часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість". Водночас, частиною другою статті 5 Кодексу 2001 року передбачено: "Закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі".

Зазначені положення кримінального кодексу щодо законів, які мають зворотну дію в часі, узгоджуються з міжнародно-правовими актами з цього питання. Так, у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права визначено: якщо після вчинення злочину законом встановлюється більш м`яке покарання, дія цього закону поширюється на даного злочинця (пункт 1 статті 15). У Резолюції 1984/50 Економічної і Соціальної Ради ООН "Заходи, що гарантують захист прав тих, хто засуджений до страти" від 25 травня 1984 року закріплено, що якщо після вчинення злочину були внесені зміни до законодавства, які передбачають більш м`які міри покарання, то вони повинні поширюватися й на правопорушника, який вчинив цей злочин (пункт 2).

Згідно зі статтею 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року особі не може призначатися покарання, суворіше від того, яке застосовувалося на час вчинення кримінального правопорушення. Європейський суд з прав людини вважає, що стаття 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року є важливою частиною принципу верховенства права. Він також підтвердив, що зазначена стаття Конвенції допускає принцип ретроспективності більш м`якого кримінального закону. На цьому принципі ґрунтується правило, що в разі наявності відмінностей між діючим на час вчинення злочину кримінальним законом та кримінальним законом, що набрав чинності перед винесенням остаточного судового рішення, суди повинні застосовувати той закон, положення якого є більш сприятливими для обвинуваченого (рішення у справі "Скоппола проти Італії" від 17 вересня 2009 року, заява № 10249/03).

Конституційний Суд України, розглядаючи конституційне подання Верховного Суду України та конституційне звернення громадянина ОСОБА_15 , звернув зокрема увагу на те, що Конституцією України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи (частина перша статті 58). Вказані положення Основного Закону України передбачають загальновизнані принципи дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, а саме: принцип їх безпосередньої дії, тобто поширення тільки на ті відносини, які виникли після набуття чинності законами чи іншими нормативно-правовими актами, та принцип зворотної дії в часі, якщо вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Як зазначив Конституційний Суд України, суть зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що їх приписи поширюються на правовідносини, які виникли до набрання ними чинності, за умови, якщо вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи (абзац другий пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 19 квітня 2000 року № 6-рп/2000 у справі про зворотну дію кримінального закону в часі). (Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України та за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_15 про офіційне тлумачення положень Кримінального кодексу України 1960 року із змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України" від 22 лютого 2000 року N 1483-III, щодо їх дії в часі у взаємозв`язку із положеннями статті 8, частини першої статті 58, пункту 22 частини першої статті 92, частини другої статті 152, пункту 1 розділу XV "Перехідні положення" Конституції України, статті 73 Закону України "Про Конституційний Суд України", частини другої статті 4, частин першої, третьої, четвертої статті 5, частини третьої статті 74 Кримінального кодексу України 2001 року (справа про заміну смертної кари довічним позбавленням волі) (№ 1-рп/2011, 26.01.2011 року).

Виходячи з того, що ОСОБА_8 на час апеляційного розгляду тримається у місцях попереднього ув`язнення, колегія суддів вважає, що на підставі ч. 5 ст. 72 КК України, їй в строк відбування покарання за вироком підлягає зарахуванню строк попереднього ув`язнення за період з 09.11.2016 року по 15.02.2018 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

ухвалила:
апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 листопада 2016 року відносно обвинуваченої ОСОБА_8 залишити без змін, уточнивши його в частині застосування положень ч. 5 ст. 72 КК України.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати обвинуваченій ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення за період з 09 листопада 2016 року по 15 лютого 2018 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, а обвинуваченою, яка тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення їй копії ухвали.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4