Справа №473/1168/17 19.12.2017

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 грудня 2017 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області
в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 31 серпня 2017 року у відношенні
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Сагайдак Шишацького району Полтавської області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.
Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7
обвинувачений ОСОБА_6
захисник ОСОБА_5
потерпілі ОСОБА_8
представник потерпілих ОСОБА_10 .
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 31 серпня 2017 року ОСОБА_6 засуджений за ч.2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.
Цивільні позови потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_8 задоволено частково.
Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на відшкодування моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_9 - 200 000 грн., ОСОБА_8 - 200 000 грн.
Вирішено долю речових доказів. Постановлено стягнути судові витрати з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь держави 1089 грн та 880 грн 40 к. за проведення експертиз.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Захисник ОСОБА_5 просить вирок змінити. Призначити ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст. 286 КК України, яке не пов`язане з позбавленням волі, із звільненням на підставі ст. 75 КК України від його відбування з випробуванням без позбавлення права керування транспортними засобами. Розміри цивільних позовів потерпілих зменшити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
Захисник ОСОБА_5 вважає, що вирок підлягає зміні у зв`язку із призначенням занадто суворого покарання та зменшенню сум, що підлягають стягненню на користь потерпілих.

Просить врахувати, що обвинувачений зазнав душевних страждань. Крім того, що обвинувачений вину у вчиненні злочину визнав повністю як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину. Вважає, що при призначенні покарання суд не надав оцінки діям пішохода ОСОБА_11 , який, на думку апелянта, не дотримався вимог п.п. 4.1, п. 4.4 Правил дорожнього руху, чим сприяв виникненню ДТП.

Вважає, що з урахуванням обставин, які пом`якшують покарання, позитивної характеристики ОСОБА_6 , тієї обставини, що ОСОБА_6 притягується до кримінальної відповідальності вперше, вчинив злочин з необережності, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, ОСОБА_6 можливо звільнити від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Посилається на те, що рішення суду про стягнення на користь кожного потерпілого на відшкодування моральної шкоди 200 000 грн. не відповідає вимогам розумності та справедливості.
Узагальнений виклад заперечень представника потерпілих ОСОБА_10 на апеляційну скаргу.
Вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Звертає увагу на те, що внаслідок вчинення злочину позбавлено життя молоду людину, якій було лише 20 років. Вважає доводи апелянта про душевні переживання та щире каяття обвинуваченого неспроможними, оскільки обвинувачений попри висновку автотехнічної експертизи стверджує, що загиблий певною мірою сприяв виникненню ДТП. Вважає, що суд першої інстанції вірно визначив обвинуваченому покарання.

На думку представника потерпілих, рішення в частині відшкодування моральної шкоди є законним та обґрунтованим.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
20 лютого 2017 року біля 21 години 15 хвилин водій ОСОБА_6 , керуючи технічно справним транспортним засобом автомобілем «Renault Magnum» державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 з напівпричепом моделі Schwarzmuller SPA 3E» держвний реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , рухався в темний час доби при обмеженій видимості, в умовах дощу по автодорозі Р 06 «Ульянівка Миколаїв», яка проходить через смт. Олександрівка Вознесенського району Миколаївської області зі сторони міста Вознесенська у напрямку м. Южноукраїнська зі швидкістю руху біля 40 км/г.
При проїзді в районі будинку АДРЕСА_3 водій ОСОБА_6 , грубо порушив вимоги п.п. 2.3 «б», 10.1, та розділу 34 п.1.1 Правил дорожнього руху України, тобто проявив неуважність у дорожній обстановці що склалася та її змінах, не контролював рух керованого ним транспортного засобу, не дотримувався безпечної дистанції та безпечного інтервалу, хоча зобов`язаний був постійно його контролювати і мав таку технічну можливість, виконуючи маневр обгону невстановленого вантажного автомобіля, що рухався попереду нього у попутному напрямку, виїхав на зустрічну смугу руху, з перетинанням суцільної лінії дорожньої розмітки, в результаті чого передньою лівою частиною керованого ним транспортного засобу допустив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , що рухався в лівій смузі руху проїжджої частини.
В результаті дорожньої транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 від отриманих тілесних ушкоджень помер ІНФОРМАЦІЯ_2 по дорозі при госпіталізації його до лікувального медичного закладу. Смерть пішохода ОСОБА_11 настала внаслідок отриманих тілесних ушкоджень під час дорожньої транспортної пригоди в результаті гострої крововтрати, яка виникла внаслідок закритої тупої травми живота, що супроводжувалася розтрощенням печінки і крововиливом в черевну порожнину.
Судом першої інстанції ОСОБА_6 визнаний винним у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого. Його дії кваліфіковані за ч.2 ст. 286 КК України.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідь судді, захисника ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_6 на підтримку апеляційної скарги, а також клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 про застосування п. «в» ч.1 Закону України «Про амністію у 2016 році», заперечення потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 проти задоволення апеляційної скарги та клопотання про застосування амністії, пояснення представника потерпілих, який просив апеляційну скаргу залишити без змін, а щодо клопотання про застосування амністії прийняти рішення на розсуд суду, думку прокурора про залишення вироку без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, апеляційній суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчинені злочину за обставин, встановлених судом, є правильними.

Дії ОСОБА_6 вірно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України. В цій частині вирок апелянтом не оскаржується.

Що стосується призначеного покарання, то відсутні підстави вважати його занадто суворим, як вважає апелянт.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог ст. 65 КК України, та достатньо врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким та вчиненим з необережності.

Суд першої інстанції врахував дані про особу винного, який позитивно характеризується за місцем проживання, не судимий, має професійну технічну освіту, не працює, має дружину та двох неповнолітніх дітей.
Суд зазначив, що при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 не знаходить підстав для призначення йому покарання із застосуванням вимог ст. ст. 75, 76 КК України, з урахуванням позиції потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , які просили про призначення покарання у виді позбавлення волі, а також тієї обставини, що вчинення ОСОБА_6 злочину призвело до незворотних наслідків у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_11 .
Апеляційний суд з такими висновками погоджується.
Обвинуваченому призначено покарання у виді позбавлення волі у межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, у мінімальному розмірі, а тому підстав для його пом`якшення, про що просить апелянт, немає. Призначене покарання є необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів

Наведені апелянтом обставини щодо особи обвинуваченого, а саме, що останній зазнав душевних страждань, визнав свою вину, сприяв розкриттю злочину, відшкодував майнову шкоду не є такими, що свідчать про необхідність пом`якшення покарання та звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Апелянт вважає, що потерпілий, порушуючи п.4.1, 4.4 ПДР України, сприяв вчиненню злочину. Однак, ці доводи не є слушними, оскільки саме порушення обвинуваченим правил ПДР України було безпосередньою причиною ДТП та її наслідків.

Підстави для звільнення обвинуваченого від призначеного покарання з випробуванням відповідно до вимог ст. 75 КК України, про що просить апелянт, відсутні, з огляду на ступінь тяжкості вчиненого злочину, у результаті вчинення якого загинула людина, та думки потерпілих.

Що стосується вирішення судом цивільного позову, то апеляційний суд приходить до такого.

Задовольняючи частково позовні вимоги потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , суд першої інстанції в повній мірі врахував тяжкість втрати для них сина та ту обставину, що після смерті сина кожен із потерпілих переніс тяжкий нервовий стрес, погіршився стан їх здоров`я, із смертю сина кожен із потерпілих втратив певну підтримку в старості.
З урахуванням цих обставин, апеляційний суд вважає, що судом правильно визначено розмір відшкодування потерпілим моральної шкоди, рішення суду першої інстанції з цього питання належним чином обґрунтовано.
Згідно ч.3 ст. 23 ЦК України при визначенні розміру відшкодування також враховуються вимоги розумності і справедливості. Таке ж роз`яснення міститься в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 р., відповідно яким, крім врахування характеру та обсягу страждань і немайнових втрат, яких зазнала особа, необхідно виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Апеляційний суд вважає, що дані вимоги судом першої інстанції дотримані. Внаслідок вчинення обвинуваченим злочину потерпілі втратили сина, у результаті чого зазнали значних душевних страждань, що обґрунтовує визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди.

Під час апеляційного розгляду від захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 надійшло клопотання про звільнення останнього від відбування покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» у зв`язку із тим, що обвинувачений має двох неповнолітніх дітей.

Обвинувачений ОСОБА_6 зазначене клопотання підтримав, надав згоду на застосування до нього амністії з підстав, зазначених у клопотанні.

Згідно наявних у кримінальному провадженні копій свідоцтв про народження та наданої до апеляційного суду довідки начальника служби у справах дітей Решетилівської РДА Полтавської області № 03-36/345 від 12.09.2017 р., обвинувачений ОСОБА_6 має неповнолітніх дітей: ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , стосовно яких не позбавлений батьківських прав.

Злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, за вчинення якого ОСОБА_6 засуджений, відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України є тяжким злочином, але вчинений з необережності. Злочин вчинено 20 лютого 2017 року, тобто до набрання чинності Закону України «Про амністію у 2016 році».

Відповідно до вимог п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році», підлягають звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк особи, визнані винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, а також осіб, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, не позбавлені батьківських прав, які на день набрання чинності цим законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років.

Обмеження щодо застосування до ОСОБА_6 амністії, зазначені у ст. 9 Закону України «Про амністію у 2016 році», відсутні.

За таких обставин, заявлене клопотання про застосування Закону України «Про амністію у 2016 році» та звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного за оскаржуваним вироком покарання, підлягає задоволенню.

З огляду на наведене, апеляційна скарга захисника є частково обгрунтованою, оскільки містить вимогу про зміну вироку в частині призначеного покарання.

Керуючись ст. ст. 404, 407,424,425, 532 КПК України, суд,

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 задовольнити частково.

Вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 31 серпня 2017 року у відношенні ОСОБА_6 змінити.

На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році», ОСОБА_6 звільнити від відбування покарання, призначеного за вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 31 серпня 2017 року.

В решті зазначений вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3