Справа № 755/6640/17
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"30" березня 2018 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

перекладача ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.10.2017 за № 0013511 за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Республіки Азербайджан, громадянина Республіки Азербайджан, освіта середня, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

в с т а н о в и в :
Судом визнано доведеним, що ОСОБА_5 01.10.2017 приблизно о 21:45 год. знаходився в ПКіВ «Гідропарк» в ресторані «Лотос», що за адресою: м. Київ, пр-т Броварський, 5, де помітив сумку без нагляду, яка лежала на стільці біля столику, яка належить ОСОБА_7 та у нього, в цей же час, у нього виник злочинний умисел на таємне викрадення чужого майна.

Реалізуючи свої злочинні наміри, ОСОБА_5 підійшов до столу, біля якого на стільці знаходилася сумка та діючи з корисливих мотивів, вважаючи, що його дії непомітні з боку потерпілої та сторонніх осіб, рукою схопив сумку вартістю 500 грн. в якій знаходився гаманець червоного кольору вартістю 100 грн. в середині котрого знаходилися грошові кошти в сумі 200 грн., та в цей же час дії ОСОБА_5 були помічені зі сторони потерпілої ОСОБА_7 , яка у свою чергу побачивши в його руках свою сумку, схопила останнього за одяг, однак він вирвавшись почав тікати, а потерпіла в свою чергу почала кричати, щоб останній зупинився.

Усвідомлюючи, що його злочинні дії носять відкритий характер, ігноруючи вимогу потерпілої ОСОБА_7 повернути викрадені речі, побіг в напрямку «Каплички», що знаходиться на території ПКіВ «Гідропарк» разом із викраденим майном та отримав можливість розпорядитися викраденим майном на власний розсуд.

Вказаних висновків суд дійшов провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Так, допитаний, у судовому засіданні обвинувачений свою вину у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення (злочину) визнав частково, а саме зазначив, що дійсно у вказаний час у зазначеному місці учинив грабіж, однак насильство до потерпілої не застосовував.
Також вказав, що у викраденій ним сумці грошових коштів у зазначеній сумі не було.
У той же час, будучи допитаною з дотриманням правил, передбачених частиною другою, третьою, п`ятою-чотирнадцятою статті 352 КПК України, у судовому засіданні та попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання потерпіла ОСОБА_7 надала суду показання в яких підтвердила обставини скоєння кримінального правопорушення відносно себе, викладені в установочній частині вироку, зокрема в частині часу, місця та способу вчинення.
Та власне указала, що 01.10.2017 приблизно о 21:45 год. знаходилася в ПКіВ «Гідропарк» в ресторані «Лотос», що за адресою: м. Київ, пр-т Броварський, 5, де відпочивала з подругами.

У певний час, пішла танцювали, залишивши свою сумку на стільці біля столику, у межах свого поля зору.

Перебуваючи на танцполі ОСОБА_7 помітила, у руках обвинуваченого свою сумку, побігла схопила останнього за одяг, однак він вирвавшись почав тікати, а вона в свою чергу почала кричати, щоб останній зупинився, але, не реагуючи на її звернення той побіг в напрямку «Каплички», що знаходиться на території ПКіВ «Гідропарк» разом із викраденим майном.

Також, потерпіла вказала, що сумка коштує 500 грн., в ній знаходився гаманець червоного кольору вартістю 100 грн. в середині котрого знаходилися грошові кошти в сумі 200 грн.

Будучи допитаною, у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попередженою про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_8 надала показання тотожні свідченням потерпілої ОСОБА_7 ..
Вказані показання потерпілої та свідка суд визнає належними оскільки, вони прямо і непрямо підтверджують існування/відсутність обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність і недостовірність, можливість та неможливість використання інших доказів та допустимими, враховуючи, що останні отримані у порядку встановленому КПК України.

Тобто, цими показаннями, які є процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст. 84 КПК України, підтверджується час, місце та спосіб вчинення даного кримінального правопорушення, зокрема, і те, що обвинувачений відштовхувався від потерпілої, як і те, що у сумці останньої перебували грошові кошти.

Обставин регламентованих ст. 87 КПК України в ході судового розгляду встановлено не було.
Даних передбачених ч. 2 ст. 96 КПК України стороною захисту відносно допитаного судом свідка для доведення недостовірності її показань, як то показання, документи, які підтверджують її репутацію, зокрема, щодо засудження за завідомо неправдиві показання, обман, шахрайство або інші діяння, що підтверджують нечесність останьої надано не було.
Також, з досліджених судом, у порядку ст. 358 КПК України, у судовому засіданні, документів, тобто спеціально створених з метою збереження інформації матеріальних об`єктів, які містять зафіксовані за допомогою письмових знаків, зображення тощо відомостей, судовим слідством було встановлено наступне.

Згідно протоколу ОМП з фото таблицею складеного слідчим СВ Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві 01.10.2017 в період часу з 23:10 год. до 23:30 год. в присутності понятих, потерпілої та обвинуваченого слідує, що було у приміщенні опорного пункту по пр-ту Броварському у м. Києві на столі виявлено сумку, яку потерпіла впізнала.

В середині сумки було виявлено належне потерпілій майно.

Обвинувачений зауважував, що цю сумку з речами він викрав в ПКіВ «Гідропарк» в ресторані «Лотос», що за адресою: м. Київ, пр-т Броварський, 5.

Порушень вимог ст.ст. 104-106, 234, 237, 223 КПК України судом не встановлено та сторонами не доведено.

При цьому, суд враховує, що даний протокол було підписано обвинуваченим без будь-яких зауважень та доповнень, у тому числі в частині його пояснень про викрадення саме ним майна потерпілої, хоча про такі права він знав, адже йому було роз`яснено останні, зокрема передбачене п. 5 ст. 42 КПК України - давати пояснення та в будь-який момент відмовитися давати їх.

З протоколу огляду предметів від 05.10.2017 випливає, що у ході огляду предметів, які були вилучені 01.10.2017 у ОСОБА_5 , було з`ясовано, що серед цих речей наявні документи на ім`я потерпілої ОСОБА_7 .

Порушень вимог ст.ст. 104-106, 223, 237 КПК України судом не встановлено та сторонами не доведено.

Вказані документи суд визнає належними і допустимими доказами, оскільки останні відповідають вимогам КПК України, а безпосередньо порушень вимог ст.ст. 87, 99 КПК України, судом не встановлено та сторонами не доведено, тобто останні прямо і непрямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, як-то час, місце, спосіб вчинення кримінального правопорушення, особу, що його вчинила та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність і недостовірність, можливість та неможливість використання інших доказів та допустимими, враховуючи, що останні отримані у порядку встановленому КПК України.

В свою чергу, згідно положень ст. 22 КПК України , кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом . Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Відповідно до ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Тож, у судовому засіданні прокурором було заявлено клопотання про відмову від допиту свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , яке ухвалою суду, постановленою у порядку ч. 4 ст. 371 та ч. 2 ст. 372 КПК України, за згодою сторін кримінального провадження, а саме з боку обвинувачення та захисту, з урахуванням положень ст.ст. 22, 26 КПК України, задоволено.

Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачених КПК України, враховуючи, що суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.

За таких обставин, враховуючи вищезазначене, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за обставин, встановлених судом.

Тож, суд кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки він своїми умисними діями вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), повторно.

Адже, згідно п. 3 ППВСУ «Про судову практику у справах про злочини проти власності», який знайшов своє відображення у постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 15.03.2018 у справі № 192/2621/16-к грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення.
Дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж.
Тобто, вартість викраденого майна при грабежі для кваліфікації діяння за цією статтею КК не є основоположною, ключовим є сам факт відкритого викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення.
Такі обставини, з огляду на показання потерпілої та свідка, були дійсними у цій справі.
У той час, як доводи обвинуваченого про відсутність факту відштовхування потерпілої та відсутності у неї грошових коштів не підтвердився у ході судового розгляду.
Також, з п. 3 ППВСУ «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки», слідує, що для повторності не має значення, чи було особу засуджено за раніше вчинений злочин.
Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особи винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують її покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Так, обставин, що пом`якшують, або ж обятжують покарання обвинуваченого судом не встановлено.

Підстав для визнання пом`якшуючою обставиною наявність щирого каяття, як про те вказано в обвинувальному акті, суд не убачає, оскільки щире каяття характерне тим, що воно засновано на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність, тобто характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася, але, у цій ситуації, вказані обставини у своїй сукупності відсутні, так як обвинувачений вибачення у потерпілої не просив, критично свої дії не оцінив, що в своїй сукупності свідчить про те, що він не розуміє тяжкість наслідків від своїх дій та щиро не кається, дійсно не бажає виправити ситуацію, що склалася з його вини.
Також, суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, має постійне місце реєстрації та проживання, стан здоров`я, невстановленість судом наявності зв`язків з антигромадськими елементами, спосіб життя (не працює, раніше не судимий, повідомлений про підозру 15.04.2017 за ч. 2 ст. 186 КК україни), що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає не належні соціальні зв`язки; позицію потерпілої та прокурора у справі, щодо необхідної міри покарання; ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; його поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції статті 186 КК України у виді позбавлення волі.

Підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України, або ж застосування ст. 69 КК України, чи норм ст. 69-1 КК України до обвинуваченого, суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані, фактичного їх обґрунтовування обставинами, які відповідно до норм КК України є не припустимим, та оскільки суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання, а саме у виді позбавлення волі у межах санкції ст. 186 КК України, є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).

Адже, Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, обвинуваченому у вигляді утримання під вартою, враховуючи вимоги ст.ст. 131-132, 177, 178 КПК України, та даних про його особу слід залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Питання речових доказів у кримінальному проваджені вирішено, згідно положень ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд

у х в а л и в :
ОСОБА_5 визнати винуватим у пред"явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 186 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою вважати продовженим до набрання вироком законної сили.

Строк відбування покарання відраховувати з 01.10.2017.

Речові докази, які згідно постанови слідчого передані на зберігання потерпілої ОСОБА_7 , залишити у її володінні, а речі, що вилучені у ОСОБА_5 згідно рапорту слідчого та передані на зберігання до камери схову речових доказів, повернути останньому.

Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва.
Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

С у д д я: ОСОБА_1