Справа № 215/2430/17
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2017 року Тернівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю: секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
засудженого ОСОБА_4
захисника адвоката ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області клопотання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця 265 роз`їзд Каховського району Херсонської області, громадянина України про приведення покарання призначеного вироком у відповідність до положень чинного законодавства України,
В С Т А Н О В И В:
До суду з клопотанням про про приведення покарання призначеного за вироком у відповідність до положень чинного законодавства України, заміну покарання більш м`яким, звернувся ОСОБА_4 і просить визнати покарання у межах ч.1 ст.64 КК України як несумісне, незаконне та суто не конституційне та змінити даний вид покарання на покарання у виді та у межах ч.1 ст.63; ч.2 ст.71 КК України, що буде більш доцільно сприяти його адаптації. В обґрунтування клопотання вказав, що зокрема до засуджених, що відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі не застосовується умовно-дострокове звільнення; покарання у виді довічного позбавлення волі, як воно визначено законодавством України та практикою його застосування, не відповідає міжнародним договорам, ратифікованим Україною, зокрема статті 3 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод (на що вказує практика Європейського суду з прав людини), Конституції України (оскільки є нелюдським та принижуючим людську гідність), а також незаконності порядку його введення та застосування згідно чинного законодавства України.

Засуджений ОСОБА_4 у судовому засіданні підтримав клопотання.
Захисник засудженого - адвокат ОСОБА_5 підтримала клопотання свого підзахисного та просила його задовольнити.
Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання. При цьому посилався на положення ч.1 статті 74 КК України та на п.4 ч.2 статті 539 КПК України.
Заслухавши засудженого, його захисника, думку прокурора, дослідивши заяву засудженого ОСОБА_4 суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для задоволення клопотання засудженого, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що вироком Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 13.11.2012 р. ОСОБА_4 визнаний винним і засуджений: за п.2, п.4 ч.2 ст. 115 КК України до довічного позбавлення волі.
Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 13.08.2013 р. апеляцію з доповненнями засудженого ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 13.11.2012 р. без змін.
Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 01.03.2016 р. апеляцію з доповненнями засудженого ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 13.11.2012 р. щодо нього без змін.
Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.10.2016 р. року вирок Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 13.11.2012 р. та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 01.03.2016 р. щодо ОСОБА_4 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого, захисника ОСОБА_6 та прокурора без задоволення.
Як прямо зазначається в клопотанні засудженого, його було подано до суду на підставі п. 14 ст. 537, п. 4 ч. 2 ст. 539 КПК України, тобто відповідно до порядку, передбаченого розділом VІІІ КПК України, який регламентує виконання судових рішень, а не в порядку розділу V цього Кодексу, яким передбачені судові провадження з перегляду судових рішень, у тому числі тих, які набрали законної сили.

Пунктом 14 ст. 537 КПК України, зокрема передбачено, що під час виконання вироків суд, визначений ч. 2 ст. 539 цього Кодексу, в даному випадку суд, який ухвалив вирок, має право вирішувати інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Системний аналіз зазначених вище норм кримінального процесуального закону дозволяє зробити висновок про те, що в порядку, передбаченому ст. 539 КПК України, суд може вирішувати лише ті питання, які не стосуються суті вироку і не тягнуть за собою погіршення становища засудженого.

В зазначеному порядку не можуть розглядатись питання, які стосуються суті вироку, в тому числі прогалин чи недоліків вироку частині призначеного засудженому покарання, оскільки відповідно до вимог ст. 124 Конституції України та ст. 533 КПК України, судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України.

Виходячи з того, що в клопотанні засудженого ОСОБА_4 мова йде не про питання, яке може бути вирішене судом під час виконання вироку щодо нього, а фактично про перегляд судового рішення в частині призначеного останньому покарання, воно не може бути задоволене, оскільки, незважаючи на доводи наведені в клопотанні, у тому числі на судову практику Європейського суду з прав людини, це питання знаходиться поза межами повноважень, якими наділений суд на стадії виконання судового рішення, яке набрало законної сили.

Крім того, в порядку виконання судових рішень предметом судового розгляду є вирішення лише тих питань, які прямо передбачені законом, зокрема ст. 537 КПК України, а не вирішення кримінального провадження чи кримінальної справи по суті, у тому числі в частині вирішення питання про відповідність чи невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого, суд не може погодитися з доводами клопотання засудженого ОСОБА_4 про те, що призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 13.11.2012 року не відповідає міжнародним договорам, ратифікованим Україною, зокрема ст. 3 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод, Конституції України, а також принципу верховенства права, тобто є нелегітимним по суті та таким, що викликає сумніви і протиріччя, оскільки, як зазначалось вище, на цій стадії судового провадження, суд не вправі застосовувати норми матеріального права, у тому числі чинні міжнародні договори, які відповідно до ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, які б могли призвести до перегляду судового рішення по суті, зокрема в частині виду та розміру призначеного покарання, навіть у випадку, якщо цим не погіршується становище засудженого.

Висновки, які наведені в клопотанні засудженого ОСОБА_4 із посиланням на Рішення Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року № 11-рп/99 та норми діючого на час вчинення ним злочинів Кримінального кодексу України 1960 року (надалі КК України 1960 року), не в повній мірі є обґрунтованими, оскільки протирічать іншому рішенні Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року № 1-рп/2011.

Відповідно до положень ч.1 ст. 82 КК України, особам, що відбувають покарання у виді обмеження чи позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.
Положеннями статті 51 КК України передбачено, як окремі види покарань за вчинення злочинів, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.
Таким чином, зі змісту положення частини першої статті 82 КК України вбачається, що законодавством передбачено лише можливість заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням, при цьому заміна більш м`яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена.
Крім того, відповідно до п.3 ч.4 ст. 82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким щодо осіб, засуджених за вчинення особливо-тяжких злочинів, можливе за умови відбуття ними не менше двох третин строку покарання, такий строк визначається при призначенні покарання у виді позбавлення волі на певний строк відповідно до ст. 63 КК України. Покарання ж у виді довічного позбавлення волі, призначене у відповідності до ст. 64 КК України, не має строкового виміру, тому вирішення питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, є неможливим.
Згідно з частиною третьою статті 74 КК України призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленого санкцією нового закону. У разі якщо така межа передбачає більш м`який вид покарання, відбуте засудженим покарання зараховується з перерахування за правилами, встановленими частиною першою статті 72 цього Кодексу.
З вироку Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 13.11.2012 р. вбачається, що злочин за який призначено довічне позбавлення волі ОСОБА_4 було вчинений 24.06.2011 року, тобто на момент вчинення інкримінованого йому злочину діяв Кримінальний Кодекс України 2001 року, яким за ч. 2 ст. 115 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі, з конфіскацією майна у випадку, передбаченому пунктами 4, 7, 12 частини другої цієї статті.
Відповідно до частини другої статті 4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.
Таким чином, призначене судом ОСОБА_4 покарання за п. 2, п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України у вигляді довічного позбавлення волі повністю відповідає вимогам чинного кримінального закону, оскільки злочин, у вчиненні якого його визнано винним за вироком суду, вчинено після набрання чинності КК України 2001 року.
Згідно зі статтею 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року особі не може призначатися покарання, суворіше від того, яке застосовувалося на час вчинення кримінального правопорушення. Європейський суд з прав людини вважає, що стаття 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року є важливою частиною принципу верховенства права. Він також підтвердив, що зазначена стаття Конвенції допускає принцип ретроспективності більш м`якого кримінального закону. На цьому принципі ґрунтується правило, що в разі наявності відмінностей між діючим на час вчинення злочину кримінальним законом та кримінальним законом, що набрав чинності перед винесенням остаточного судового рішення, суди повинні застосовувати той закон, положення якого є більш сприятливими для обвинуваченого (рішення у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року, заява № 10249/03).

У справі «Вінтер та інші проти Сполученого королівства» (Vinter and others v. United Kingdom) Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що рішення засудити позивачів до по життєвого тюремного ув`язнення, без можливості його перегляду, не відповідає ст. 3 Конвенції. В той же час в даній справі Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що наявність в національному законодавстві покарання у виді довічного позбавлення волі не суперечить вимогам ст. 3 Конвенції. Велика палата тлумачить положення ст. 3 Конвенції як такі, що вимагають надання можливості скорочення терміну тюремного ув`язнення, шляхом відповідного перегляду. Важливо відзначити, що Велика Палата неодноразово підкреслює, що її висновки у вищевказаному контексті є обмеженими для застосування в рамках національної юрисдикції Сполученого Королівства, і що питання форми і тимчасових рамок перегляду рішень про призначення довічного тюремного ув`язнення в якості міри покарання відносяться до компетенції судів національної юрисдикції. Велика Палата також висловила думку, що в її завдання не входить встановлювати терміни для перегляду питання про продовження тюремного ув`язнення. Разом з тим вона аналізує існуючу національну та міжнародну практику (у тому числі, наприклад, статтю 77 Римського статуту Міжнародного кримінального суду і відповідні положення установчих документів різних міжнародних кримінальних трибуналів), згідно якої такий перегляд повинен відбуватися вперше не пізніше 25 років після вироку до довічного позбавлення волі, а далі - на періодичній основі. Також Суд не визнав своїм завданням визначати форму (рішення органу виконавчої або судової влади), яку може приймати перегляд.
Таку форму перегляду в Україні визначено ч. 2 ст. 87 КК України, як помилування Президентом України.
Також Європейський суд з прав людини вказав, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу остаточності рішень суду (рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України»). Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, а не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду.

Таке правозастосування відповідає практиці Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та ухвалення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків рішень, а не задля нового розгляду справи (справи «Брумареску проти Румунії», «Пономарьов проти України», «Христов проти України»).

За таких обставин, підстави для задоволення клопотання про приведення покарання призначеного вироком у відповідність до положень чинного законодавства України відсутні.
На підставі викладеного, ст. ст. 4, 51, 63, 64, 82, 87 КК України, керуючись ст. 537, 539 КПК України, суд
УХВАЛИВ:
У задоволенні клопотання ОСОБА_4 , засудженого вироком Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 13.11.2012 р. за п.2, п.4 ч.2 ст. 115 КК України до довічного позбавлення волі, про приведення покарання призначеного за цим вироком у відповідність до положень чинного законодавства України, - відмовити.
Ухвалу може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Тернівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим з дня вручення копії ухвали.
Суддя: