Справа № 584/999/17
1-кп/576/287/17
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28.02.18 Глухівський міськрайонний суд Сумської області в складі: головуючого судді: ОСОБА_1
при секретарі: ОСОБА_2
з участю прокурора: ОСОБА_3
захисника ОСОБА_4

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Стаханова Луганської області, українця, громадянина України, освіта професійно-технічна, одруженого, на утриманні неповнолітня дитина, непрацюючого, раніше не судимого в порядку ст.89 КК України, проживаючого: АДРЕСА_1 ,
- у вчиненні кримінальних правопорушеннь, передбачених ч.1 ст.309 та ч.2 ст. 15, ч.2 ст.305 КК України,

В С Т А Н О В И В :
Органами досудового слідства ОСОБА_5 обвинувачується в тому, що в кінці серпня 2017 року знаходячись в м.Суми біля р.Псел знайшов декілька рослин дикоростучої коноплі. Ці рослини обвинувачуваний ОСОБА_5 зірвав, після чого приніс їх до себе додому у квартиру АДРЕСА_2 , де їх висушив у духовці та подрібнив. Потім помістив вищевказаний особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс вагою 10,75 грами в перерахунку на суху речовину до паперового згортку, який зберігав у себе в спальні без мети збуту.
В листопаді 2017 року обвинувачуваний ОСОБА_5 з метою переміщення канабісу вагою 10,75 грами через митний кордон України до Російської Федерації з приховуванням від митного котролю, пересипав цей наркотичний засіб до трьох газетних згортків, які поклав до своєї дорожньої сумки під особисті речі. 7 грудня 2017 року ОСОБА_6 , взявши із собою дорожню сумку в якій знаходився канабіс, у якості пасажира автобуса виїхав із автовокзалу із м.Суми до м.Москви. Однак, довести свій злочинний намір на незаконне переміщення наркотичних засобів через митний кордон України на територію РФ з приховуванням від митного контролю ОСОБА_7 не зміг довести до кінця, так як в цей же день, о 21 год. 40 хв. під час проходження митного контролю на митному пункті пропуск «Бачівськ» названий вище особливо небезпечний нарктичний засіб канабіс в трьох паперових згортках загальною вагою 10,75 грами в перерахунку на суху речовину був виявлений та вилучений працівниками митниці під час проведення поглибленого митного огляду ОСОБА_5 .
Вказані дії ОСОБА_5 органом досудового слідства були кваліфіковані за ч.1 ст.309 КК України як незаконне придбання, виготовлення, зберігання та перевезення наркотичних засобів без мети збуту та за ч.2 ст.15, ч.2 ст.305 КК України як закінчений замах на переміщення через митний кордон України з приховуванням від митного контролю особливо небезпечного наркотичного засобу.
26 січня 2018 року між обвинувачуваним ОСОБА_5 та прокурором відділу нагляду за додержанням законів органами СБУ та ДПС управління нагляду у кримінальному провадженні та координації прокуратури Сумської області ОСОБА_3 , який затвердив обвинувальний акт, з участю захисника ОСОБА_4 було укладено угоду про визнання винуватості. За умовами даної угоди сторони дійшли згоди щодо правової кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч.1 ст.309, ч.2 ст.15, ч.2 ст.305 КК України та беззастережного визнання обвинувачуваним своєї винуватості у вчиненні цих кримінальних правопорушень.
Так, згідно умов даної угоди сторони дійшли згоди, щоб обвинувачуваному ОСОБА_5 було призначене покарання:
- за ч.1 ст.309 КК України у виді 1700 грн. штрафу на користь держави;
В судовому засіданні підсудний ОСОБА_5 , його захисник та прокурор просять затвердити вищевказану угоду.
Розглядаючи питання про затвердження угоди про визнання винуватості суд виходить із наступного:
Відповідно до п.2 ч.1 ст.468 КПК України у кримінальному провадженні між прокурором та підозрюваним чи обвинувачуваним може бути укладена угода про визнання винуватості, а згідно з п.1 ч.3 ст.314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд може затвердити таку угоду або відмовити в її затвердженні.
При цьому відповідно до ч.7 ст.474 КПК України суд повинен перевірити на відповідність її вимогам цього Кодексу та закону. Суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо:
1)умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація правопорушення;
2)умови угоди не відповідають інтересам суспільства;
3)умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб;
4)існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не помирилися;
5)очевидна неможливість виконання обвинувачуваним взятих на себе за угодою зобов`язань;
6)відсутні фактичні підстави для визнання винуватості.
Суд вважає, що укладена угода не може бути затверджена, оскільки вона не відповідає вимогам КПК України та закону з наступних підстав:
Так, у відповідності до ст.69 КК України суд може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті, або перейти до іншого, більш м`якого виду покарання за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують тяжкість вчиненого злочину. При цьому в п.3 угоди укладеної між обвинувачуваним ОСОБА_5 та прокурором угоди зазначено, що за вчинені злочини ОСОБА_5 слід призначити покарання менше, ніж передбачено санкціями, встановленими ч.2 ст.15, ч.2 ст.305 КК України та ч.1 ст.309 КК України. Однак, із змісту угоди вбачається, що в угоді про визнання винуватості обвинувачуваному ОСОБА_5 за ч.1 ст.309 КК України пропонується призначити покарання в межах санкції, передбаченої цією статтею, без ст.69 КК України.
Також, за санкцією ч.2 ст.305 КК України передбачено обов`язкове застосування додаткової міри покарання у виді конфіскації майна. Однак, в умовах угоди відсутні будь- які посилання на те, в зв`язку із чим до обвинувачуваного ОСОБА_5 не слід застосовувати цю додаткову міру покарання.
Крім того, суд не може не звернути увагу на наступне.
Відповідно до ч.4 ст.469 КПК України угода про визнання винуватості може бути укладена в тому числі у провадженні щодо тяжких злочинів. По даній справі ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні двох злочинів, один із яких є тяжким, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 10 років з конфіскацією майна.
Тому на думку суду, в даному випадку велике значення має обгрунтування забезпечення співвідношення суспільного інтересу та приватного інтересу підозрюваного, обвинуваченого. У цьому випадку інтерес держави (суспільства) щодо призначення належного покарання винному може підпорядковуватися зацікавленості у підвищенні ефективності досудового розслідування. Тобто в обмін на узгоджену міру покарання підозрюваний (обвинувачений) мав би сприяти державі у викритті інших злочинів, повідомляти схему злочинної діяльності тощо.
Однак дана угода фактично укладена лише з однією умовою, а саме: обов`язок підозрюваного беззастережно визнати свою провину. При цьому жодний суспільний інтерес, який би мав бути забезпечений при цьому, умовами угоди навіть не обговорювався. За таких обставин угода про визнання винуватості, яка була укладена 26 січня 2018 року між обвинувачуваним ОСОБА_5 та прокурором відділу нагляду за додержанням законів органами СБУ та ДПС управління нагляду у кримінальному провадженні та координації прокуратури Сумської області ОСОБА_3 , не може бути затверджена, оскільки вона не відповідає вимогам закону.
У відповідності з п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 КПК України.
Зважаючи на чіткий припис цієї норми, яка не допускає двозначного тлумачення і вказує на те, що в разі відмови у затвердженні угоди, суд обов`язково повертає прокурору кримінальне провадження, суд не може після прийняття такого рішення призначати судовий розгляд для проведення судового провадження, оскільки в його провадженні ця справа уже не перебуває.
Окремо суд вважає за необхідне звернути увагу й на те, що прокурор після отримання кримінального провадження без будь-яких для цього процесуальних наслідків може звернутись до суду із обвинувальним актом у загальному порядку.
При цьому, відповідно відповідно до ч. 1 ст. 392 КПК України, в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, а саме: 1) вироки, крім випадків, передбачених ст. 394 КПК України; 2) ухвали про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру; 3) інші ухвали у випадках, передбачених КПК України. Згідно ч. 2 ст. 392 КПК України, ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених КПК України.
З переліку судових рішень, які має право прийняти суд першої інстанції у підготовчому судовому засіданні, апеляційному оскарженню, підлягають лише ухвала про повернення обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи закриття провадження в справі.
Зі змісту ст. 314 КПК України вбачається, що інші судові рішення, прийняті у підготовчому судовому засіданні, в тому числі ухвала про відмову в затвердженні угоди та повернення кримінального провадження прокурору для продовження досудового розслідування, оскарженню не підлягають.
Тому керуючись ст.370-372, п.1 ч.3 ст.314 КПК України суд, -
У Х В А Л И В :
Відмовити в затвердженні угоди про визнання винуватості яка була укладена 26 січня 2018 року між обвинувачуваним ОСОБА_5 та прокурором відділу нагляду за додержанням законів органами СБУ та ДПС управління нагляду у кримінальному провадженні та координації прокуратури Сумської області ОСОБА_3 про обвинувачення ОСОБА_5 за ч.1 ст.309 та ч.2 ст. 15, ч.2 ст.305 КК України.
Кримінальне провадження із угодою про визнання винуватості повернути прокурору.
Ухвала оскарженню не підлягає.
СУДДЯ