Апеляційний суд міста Києва
В И Р О К

І м е н е м У к р а ї н и

11 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0014284 щодо

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Тбілісі, Грузія, громадянина Грузії,

що зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_1 ,

проживає за адресою: АДРЕСА_2 , судимого:

1) вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 08.12.2003 року

за ч.2 ст.186, ч.2 ст.185 КК України на 5 років позбавлення волі;

2) вироком Оболонського районного суду м. Києва від 29.07.2009 року

за ч.2 ст.190 КК України на 2 роки 6 місяців позбавлення волі,

звільненого 14.10.2011 року по відбуттю строку покарання,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15, ч.1 ст.115, ч.2 ст.185, ч.4 ст.187 КК України,

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженки м. Києва, громадянки України,

що зареєстрована та проживає за адресою:

АДРЕСА_3 , не судимої,

яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України,

_______________________________

Справа № 11-кп/796/1880/2017
Категорія: ч.2 ст.15, ч.1 ст.115, ч.2 ст.185, ч.4 ст.187 КК України
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_12
Доповідач: ОСОБА_1
за апеляційною скаргою прокурора на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 1 серпня 2017 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 01.08.2017 року ОСОБА_10 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115, ч.2 ст.185, ч.4 ст.187 КК України і йому призначено покарання:

- за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України 8 років позбавлення волі;

- за ч.2 ст.185 КК України 3 роки позбавлення волі;

- за ч.4 ст.187 КК України 9 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

На підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань ОСОБА_10 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років 6 місяців з конфіскацією майна.

Цим же вироком ОСОБА_11 визнана винуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч.4 ст.187 КК України і їй призначено покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Судом прийнято рішення щодо речових доказів та про відшкодування процесуальних витрат.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні прокурор Київської місцевої прокуратури № 8 ОСОБА_13 просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного обвинуваченим покарання скасувати і ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 покарання: за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України 10 років позбавлення волі, за ч.2 ст.185 КК України 3 роки позбавлення волі, за ч.4 ст.187 КК України 11 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю; на підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. Також прокурор просить призначити ОСОБА_11 покарання за ч.4 ст.187 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією всього майна, яке є її власністю.

Не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом, які викладені у вироку, доведеність винуватості обвинувачених у вчиненні злочинів і правильність кваліфікації їхніх дій, свої апеляційні вимоги прокурор обґрунтовує тим, що призначене ОСОБА_10 судом першої інстанції покарання майже в мінімальному розмірі не відповідає ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та його особі через м`якість. Вважає, що суд не врахував ступінь тяжкості, обставини та мотиви вчинення ним у короткий проміжок часу злочинів щодо особи похилого віку та особи, яка перебувала у безпорадному стані, а також дані про особу обвинуваченого, який неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності і визнав вину наприкінці судового провадження, що викликає сумніви в його щирому каятті.

Що стосується ОСОБА_11 , то суд не призначив їй додаткове покарання у виді конфіскації майна, яке за санкцією ч.4 ст.187 КК України є обов`язковим, і не застосував у цій частині положення ст.69 КК України, тобто неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме, не застосував закон, який підлягає застосуванню.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити, та аналогічні доводи потерпілої ОСОБА_7 ; доводи обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які просили вирок суду першої інстанції залишити без змін як законний, обґрунтований і вмотивований; провівши судові дебати, надавши обвинуваченим останнє слово, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що її належить задовольнити частково, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_10 і ОСОБА_11 вчинили кримінальні правопорушення за наступних обставин.

31 серпня 2013 року близько 8 години 50 хвилин ОСОБА_10 і ОСОБА_14 знаходилися з тильної сторони магазину Фора, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Дніпровська набережна, 7, де розпивали алкогольні напої. Під час спілкування між ними виник словесний конфлікт, і ОСОБА_10 , у якого виник умисел на позбавлення ОСОБА_14 життя на ґрунті особистих неприязних відносин, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, умисно завдав удар розкладним ножем, який дістав з кишені джинсів, потерпілому в область шиї. Після цього ОСОБА_14 , який перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння і не міг чинити опір, впав на асфальт, а ОСОБА_10 , продовжуючи свої дії, направлені на позбавлення його життя, умисно завдав потерпілому вісім ударів ножем в область шиї та один удар в область грудної клітки зліва.

Вказаними діями ОСОБА_10 спричинив ОСОБА_14 тілесні ушкодження у виді проникаючого колото-різаного поранення глотки, проникаючого колото-різаного поранення грудей зліва, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя, та вісім колото-різаних ран в потиличній ділянці справа на межі росту волосся, в завушній ділянці зліва, на правій заднє-бічній поверхні шиї в середній третині, в підщелепній ділянці зліва донизу від кута нижньої щелепи, на лівій переднє-бічній поверхні шиї на межі середньої та нижньої третин, на правій переднє-бічній поверхні шиї на межі середньої та нижньої третин, в проекції межі зовнішньої та середньої третин лівої ключиці, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

В подальшому ОСОБА_10 , виконавши усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, залишив місце його вчинення, але злочин до кінця не довів з причин, які не залежали від його волі, так як ОСОБА_14 був своєчасно доставлений до Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги, де йому була надана кваліфікована медична допомога.

Крім того, 31 серпня 2013 року близько 8 години 52 хвилин після вчинення замаху на вбивство ОСОБА_14 у ОСОБА_10 , який знаходився за вказаною раніше адресою, виник умисел на таємне викрадення майна потерпілого. ОСОБА_10 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, скориставшись безпорадним станом потерпілого, повторно таємно викрав з кишені куртки ОСОБА_14 мобільний телефон Nokia Asha 200 з сім-картами Київстар та МТС, грішми на рахунку і картою пам`яті, після чого залишив місце вчинення злочину, а викраденим майном загальною вартістю 879 гривень розпорядився на власний розсуд, чим спричинив ОСОБА_14 майнової шкоди на вказану суму.

Крім того, 9 вересня 2013 року близько 1 години ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , які знаходилися у квартирі АДРЕСА_4 з дозволу власниці квартири ОСОБА_7 , вступили у мовчазну змову з метою вчинення розбійного нападу на ОСОБА_7 , яка є особою похилого віку.

Реалізовуючи злочинний умисел, ОСОБА_10 штовхнув ОСОБА_7 рукою в спину, від чого вона впала на диван, і став перекривати їй дихання, затуляючи рукою рот та ніс, а ОСОБА_11 притиснула верхню частину тулубу ОСОБА_7 до дивану, сприяючи ОСОБА_10 . Коли ОСОБА_7 вдалося звільнитися, ОСОБА_10 дістав з кишені піджака розкладний ніж і, застосовуючи до потерпілої насильство, небезпечне для життя та здоров`я, завдав три удари ножем в область шиї та один удар в область грудної клітки, спричинивши проникаюче колото-різане поранення на передній поверхні грудної клітки зліва, яке відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, а також різані рани передньої та правої бокової поверхні шиї, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я на строк понад 6 але менш ніж 21 добу. ОСОБА_11 , яка в цей час була поруч, своєю поведінкою висловлювала згоду з діями ОСОБА_10 .

Після цього ОСОБА_10 , погрожуючи потерпілій застосуванням насильства, небезпечного для її життя та здоров`я, шляхом демонстрування ножа, висловив ОСОБА_7 вимогу передати грошові кошти. ОСОБА_7 , сприймаючи погрози ОСОБА_10 і ОСОБА_11 як реальні, побоюючись за своє життя, повідомила місцезнаходження грошових коштів в сумі 2 500 гривень, які ОСОБА_11 забрала з шафи в кімнаті. ОСОБА_10 , продовжуючи демонструвати ніж та погрожувати ОСОБА_7 застосуванням насильства, небезпечного для її життя та здоров`я, висловив вимогу передати ювелірні вироби із золота, на що потерпіла, сприймаючи погрози як реальні, зняла з вух позолочені сережки вартістю 150 гривень і передала їх ОСОБА_10 . Також ОСОБА_10 заволодів акумуляторами двох належних ОСОБА_7 мобільних телефонів Samsung вартістю 75 гривень кожний, витягнувши їх з мобільних телефонів.

В подальшому ОСОБА_10 та ОСОБА_11 за допомогою скотчу, який остання принесла з туалету квартири, обв`язали ОСОБА_7 руки та тіло і прив`язали її до ніжки дивану, позбавивши можливості покликати на допомогу.

Продовжуючи свої дії, ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , знаходячись у коридорі квартири, скориставшись тим, що ОСОБА_7 не чинить опору, заволоділи сумкою потерпілої вартістю 200 гривень, в якій знаходилось посвідчення ветерана праці на ім`я ОСОБА_7 , яке матеріальної цінності не представляє.

Після цього ОСОБА_10 та ОСОБА_11 залишили місце вчинення злочину, а грішми та майном ОСОБА_7 розпорядились на власний розсуд, чим завдали потерпілій майнової шкоди на загальну суму 3 000 гривень.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 і ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються наявними в ньому доказами і ніким з учасників судового провадження не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_10 за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України закінчений замах на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіянні смерті іншій людині, оскільки він виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі; за ч.2 ст.185 КК України таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно; а також кваліфікація дій кожного з обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 за ч.4 ст.187 КК України напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, та з погрозою застосування такого насильства (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, є вірною.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли потягти зміну чи скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Разом з тим, суд першої інстанції, визнавши ОСОБА_10 винним у вчиненні низки умисних злочинів, у тому числі особливо тяжких, які посягають на життя особи та власність, і, встановивши кілька обставин, які обтяжують покарання, всупереч вимогам ст.ст.50, 65 КК України призначив йому покарання окремо за кожен з цих злочинів, а також за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі майже в мінімальному розмірі, на що обґрунтовано послався в апеляційній скарзі прокурор.

Згідно з ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Цих вимог закону, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, судом першої інстанції при призначення покарання ОСОБА_10 дотримано не було.

Суд у вироку зазначив, однак належним чином не врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, особу винного, який раніше судимий за злочини проти власності, за місцем попереднього відбування покарання характеризується негативно, а також низку обставин, які обтяжують покарання.

При цьому посилання у вироку на те, що суд враховує обставини, спосіб та наслідки вчинених злочинів є неконкретними, а поведінка потерпілих, які в судові засідання не прибули і, за висновками суду, справою не цікавились, не може впливати на розмір покарання, тим більше, що потерпілі з`являлися, однак справа перебувала у провадженні суду з 28.11.2013 року і в ній неодноразово змінювався склад суду.

Безпідставно, на переконання колегії суддів, суд врахував наявність постійного місця проживання і соціальні зв`язки ОСОБА_10 , який нібито не момент затримання проживав без укладення шлюбу та має малолітню дитину 2007 року народження, що має статус дитини інваліда.

Дійсно, згідно з довідкою № 43 від 13.03.2014 року за адресою: АДРЕСА_5 , з вересня 2008 року і по день її видачі проживали ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , 2007 року народження, і ОСОБА_10 (т.3 а.с.158).

Водночас з квітня 2009 року по жовтень 2011 року обвинувачений утримувався під вартою та відбував покарання за вироком Оболонського районного суду м. Києва від 29.07.2009 року, а тому дані в довідці не відповідають дійсності. І згідно з копією свідоцтва про народження він не є батьком ОСОБА_16 , 2007 року народження. На час вчинення кримінальних правопорушень, як це слідує з матеріалів справи, ОСОБА_10 проживав з ОСОБА_11 , вони разом орендували квартиру, що спростовує висновки суду про наявність у нього постійного місця проживання та підтримання фактичних шлюбних стосунків.

А тому колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_10 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість.

Погоджується колегія суддів і з доводами прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання ОСОБА_11 .

Згідно з ч.1 ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Згідно з ч.2 ст.69 КК України на підставах, передбачених у частині першій цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення злочину, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Застосовуючи до ОСОБА_11 положення ст.69 КК України, суд дійшов висновку лише про наявність підстав для призначення їй основного покарання у виді позбавлення волі нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.4 ст.187 КК України. При цьому не призначив їй додаткове покарання у виді конфіскації майна, яке є обов`язковим, і жодним чином не мотивував це у вироку.

Згідно з ст.409 КПК України підставами для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Тому в даному випадку відповідно до вимог ст.ст.413, 414, 420 КПК України неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, тобто неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту, а також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, що дає підстави для необхідності застосування більш суворого покарання, є підставою для скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_10 і ОСОБА_11 покарання і ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції, як про це просить прокурор.

При постановленні вироку в цій частині колегія суддів відповідно до вимог ст.65 КК України враховує, що ОСОБА_10 протягом короткого проміжку часу вчинив умисні злочини проти життя особи та власності, один з яких є злочином середньої тяжкості, решта особливо тяжкими, обставини їх вчинення, зокрема, із застосуванням ножа. Що стосується особи винного, то обвинувачений двічі судимий за злочини проти власності, за місцем попереднього відбування покарання характеризується як особа, яка є злісним порушником встановленого порядку відбування покарання і не стала на шлях виправлення, страждає на хронічне захворювання шлунково-кишкового тракту, не працює і не займається суспільно корисною працею.

Обставинами, що пом`якшують покарання, суд визнає щире каяття обвинуваченого і добровільне відшкодування завданої шкоди потерпілій ОСОБА_7 , як це вірно встановив суд першої інстанції, так само, як і обставини, що обтяжують покарання, за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115, ч.4 ст.187 КК України рецидив злочинів, за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115, ч.2 ст.185 КК України вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, і за ч.4 ст.187 КК України вчинення злочину щодо особи похилого віку.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ОСОБА_10 заслуговує на призначення основного покарання у виді позбавлення волі на строк, більший ніж призначив суд першої інстанції, і вважає, що саме таке покарання, яке полягає в ізоляції та поміщенні його на більш тривалий термін до кримінально-виконавчої установи закритого типу, буде необхідним й достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

Необхідності у призначенні обвинуваченому покарання на строк, запропонований прокурором, колегія суддів не вбачає, а тому апеляційна скарга задовольняється частково.

Призначаючи ОСОБА_11 основне покарання, суд першої інстанції врахував, що вона має постійне місце проживання, за яким позитивно характеризується, і міцні соціальні зв`язки, до кримінальної відповідальності притягується вперше, має двох малолітніх дітей.

Обставинами, що пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття обвинуваченої і добровільне відшкодування завданої шкоди потерпілій ОСОБА_7 , обставиною, що обтяжує покарання, вчинення злочину щодо особи похилого віку.

Встановивши таким чином декілька обставин, що пом`якшують покарання, і, відповідно, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винної, суд першої інстанції дійшов до висновку про можливість призначення засудженій основного покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції частини статті, і належним чином умотивував своє рішення про застосування положень ст.69 КК України, що прокурором не оспорюється, хоча в апеляційній скарзі він і не просить застосувати вказану норму.

Водночас, враховуючи те, що ОСОБА_11 вчинила умисний особливо тяжкий корисливий злочин, обставини його вчинення, про що вказано раніше, не працювала і не займалася суспільно корисною працею, колегія суддів не вбачає підстав для застосування до неї положень ч.2 ст.69 КК України і призначає додаткове покарання у виді конфіскації всього майна.

Приймаючи рішення про залік досудового тримання під вартою обвинуваченим, колегія суддів вважає, що положення ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону від 26.11.2015 року мають застосовуватися до 20.06.2017 року включно.

Так, згідно з ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону України від 26.11.2015 року № 838-VIII Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

У відповідності з цією ж нормою у строк попереднього ув`язнення включався строк тримання особи під вартою як запобіжний захід, обраний суддею, судом на стадії досудового розслідування або під час судового розгляду кримінального провадження.

Вказана редакція ч.5 ст.72 КК України набрала чинності 24.12.2015 року і діяла до 20.06.2017 року включно.

Законом України Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення від 18.05.2017 року № 2046-VIII, який набрав чинності 21.06.2017 року, ця норма викладена в наступній редакції.

Попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.5 КК України, положення якої кореспондуються з ст.58 Конституції України, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.
Закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.
Вказаний принцип ретроактивності не було в повній мірі враховано судом першої інстанції, оскільки після набрання чинності законом України про кримінальну відповідальність, який, фактично, погіршив становище обвинуваченого в частині регулювання предмету стосовно заліку попереднього ув`язнення, зворотна дія цього закону в часі у поточній редакції не повинна застосовуватися до обвинуваченого лише до дня набрання ним чинності.
Оскільки у відповідності з вимогами ст.ст.404, 421 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги і не вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим погіршується становище обвинуваченого, а в апеляційній скарзі прокурор не порушує питання про прийняття рішення про залік досудового тримання під вартою іншим чином, ніж його прийняв суд першої інстанції, зарахувавши ОСОБА_10 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі аж до дати ухвалення вироку, то колегія суддів вважає, що згідно з ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону від 18.05.2017 року ОСОБА_10 слід зарахувати у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 02.08.2017 року по день ухвалення вироку судом апеляційної інстанції з розрахунку день за день.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні задовольнити частково.

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 1 серпня 2017 року щодо ОСОБА_10 і ОСОБА_11 в частині призначеного покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_10 покарання:

- за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України 10 /десять/ років позбавлення волі;

- за ч.2 ст.185 КК України 3 /три/ роки позбавлення волі;

- за ч.4 ст.187 КК України 10 /десять/ років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

На підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань визначити ОСОБА_10 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 12 /дванадцять/ років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_10 обчислювати з 11 грудня 2017 року.

Відповідно до вимог ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону від 26.11.2015 року зарахувати ОСОБА_10 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 10 вересня 2013 року по 8 серпня 2015 року включно, з 17 березня 2016 року по 1 серпня 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Відповідно до вимог ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону від 18.05.2017 року зарахувати ОСОБА_10 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 2 серпня 2017 року по 11 грудня 2017 року включно з розрахунку день за день.

Призначити ОСОБА_11 покарання за ч.4 ст.187 КК України із застосуванням ч.1 ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 /п`ять/ років з конфіскацією всього майна, яке є її власністю.

Відповідно до вимог ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону від 26.11.2015 року зарахувати ОСОБА_11 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 10 вересня 2013 року по 10 березня 2016 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі і вважати її такою, що відбула покарання у виді позбавлення волі.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

На вирок може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3