Заводський районний суд м. Запоріжжя

Справа № 332/694/17
Провадження №: 1-кп/332/122/17
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2017 р.м. Запоріжжя

Заводський районний суд міста Запоріжжя у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2
за участю прокурора ОСОБА_3
потерпілої ОСОБА_4
представника потерпілої ОСОБА_5
обвинуваченого ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Запоріжжі кримінальне провадження № 0000074 від 06.01.2017 року за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Розівка Якимівського району Запорізької області, громадянина України, має середню спеціальну освіту, працює у ПАТ «Дніпроспецсталь» СПЦ-3 слюсарем-ремонтником, одружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий в силу ст.89 КК України, -
у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК України, -
ВСТАНОВИВ:
05.01.2017 року, близько 12-50 години, водій ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «ВАЗ 21043», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині вул.Заводської, рухаючись з боку вул.Брянської в напрямку перехрестя з вул.Південне шосе, на якому організовано круговий рух, в м. Запоріжжі. При цьому, швидкість руху керованого ОСОБА_6 транспортного засобу складала 70 км/год., що перевищує максимально допустиму швидкість руху на даній ділянці проїзної частини у 60 км/год.
У цей же час, в районі будинку № 54-Б по вул. Південне шосе, пішохід ОСОБА_4 перетинала проїзну частину вул.Заводської, рухаючись з права - наліво за ходом руху автомобіля під керуванням ОСОБА_6 , а дійшовши до середини дороги пішохід зупинилась.

Водій ОСОБА_6 , маючи об`єктивну змогу виявити пішохода ОСОБА_4 на проїзній частині, діючи в порушення вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України, згідно з яким: «у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди», своєчасних заходів до зменшення швидкості свого руху або безпечного для інших учасників об`їзду перешкоди не застосував, в результаті чого допустив наїзд передньою частиною кузова керованого ним транспортного засобу на пішохода ОСОБА_4 .

Після скоєння дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_6 на керованому ним транспортному засобі залишив місце пригоди.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_4 , згідно з висновком судово-медичної експертизи № 408 М від 20.02.2017 року, отримала тілесні ушкодження у вигляді:

- Відкритого перелому правої великогомілкової кістки в верхній її третині зі зміщенням кісткових фрагментів, рани в проекції перелому, які у сукупності кваліфікуються, як тяжкі тілесні ушкодження, за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення;

- Закритих переломів обох кісток лівої гомілки в середній її третині зі зміщенням кісткових фрагментів на ширину кістки, що кваліфікується, як тілесне ушкодження середньої тяжкості, що не є небезпечним для життя, але спричинило тривалий розлад здоров`я строком понад 21 день;

- Закритого внутрішньосуглобового перелому правого суглобового відростка нижньої щелепи, що кваліфікується як тілесне ушкодження середньої тяжкості, що не є небезпечним для життя, але спричинило тривалий розлад здоров`я строком понад 21 день;

- Струсу головного мозку, рани в області підборіддя, забоїв м`яких тканин в області голови та обличчя (найбільш точна локалізація не вказана) у сукупності кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я;

Окрім цього, 05.01.2017 року, близько 12-50 години, водій ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «ВАЗ 21043» реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснюючи рух по проїзній частині вул.Заводської, в районі будинку № 54-Б по вул.Південне шосе в м. Запоріжжі, діючи в порушення вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України, скоїв наїзд керованим ним транспортним засобом на пішохода ОСОБА_4 , яка перетинала проїзну частину вул.Заводської з права - наліво за ходом руху автомобілю під керуванням ОСОБА_6 . В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_4 , згідно з висновком судово- медичної експертизи № 408 М від 20.02.2017 року, отримала вищевказані тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент спричинення, тілесні ушкодження середньої тяжкості, що не є небезпечними для життя, але спричинили тривалий розлад здоров`я строком понад 21 день, та легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Усвідомлюючи це, ОСОБА_6 був зобов`язаний згідно з п. 2.10 г) Правил дорожнього руху України вжити можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілій, викликати карету швидкої допомоги, а якщо це неможливо, звернутися за допомогою до присутніх і відправити потерпілу до лікувального закладу.

Проте, ОСОБА_6 , будучи особою, яка поставила ОСОБА_4 в небезпечне для життя становище, перебуваючи в якому остання, внаслідок безпорадного стану була позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, а також, будучи зобов`язаним після ДТП надати допомогу постраждалій, маючи таку об`єктивну можливість, заходів для надання допомоги ОСОБА_4 не прийняв: самостійно першу медичну допомогу не надав, карету швидкої допомоги не викликав, за допомогою до присутніх не звернувся, а втік з місця події, завідомо залишивши постраждалу без допомоги на проїзній частині.

В судовому засіданні ОСОБА_6 свою вину у вчиненні злочинів визнав повністю, підтвердив усі вищенаведені обставини, щиро розкаявся та пояснив, що він 05.01.2017 року, близько 13-00 години, керуючи автомобілем «ВАЗ 21043», д.н. НОМЕР_1 , рухався з приблизною швидкістю 70 км/год з боку вул.Брянської в напрямку перехрестя з вул.Південне Шосе, де круговий рух, та при виїзді з кільця відволікся, не зменшив швидкість та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , яка рухалася з права наліво і посередині дороги зупинилася. При цьому він усвідомлював, що спричинив потерпілій небезпечні для життя тілесні ушкодження, однак оскільки злякався, залишив ОСОБА_4 в небезпеці та покинув місце ДТП. В подальшому особисто звернувся до поліції із зізнанням. Крім цього обвинувачений пояснив, що відшкодував потерпілій 30000 грн. в рахунок матеріальної та моральної шкоди, а також визнає у повному обсязі позовні вимоги.
Потерпіла ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснила, що дійсно обвинувачений, рухаючись на автомобілі, скоїв на неї наїзд, від чого вона отримала тяжкі тілесні ушкодження, тривалий час перебувала на лікування. При цьому обвинувачений відшкодував їй завдану матеріальну та моральну шкоду, просить стягнути з останнього 2000 грн. на правову допомогу та призначити йому мінімальне покарання не пов`язане з позбавленням волі. Із ПАТ "СК ЮНІВЕС" на її користь просить стягнути 39829,02 грн. матеріальної шкоди, пов`язаної з лікуванням.
Представник потерпілої ОСОБА_5 підтримав уточнені позовні вимоги ОСОБА_4 та просив стягнути із ПАТ «СК ЮНІВЕС» на її користь 39829,02 грн. шкоди, пов`язаної з лікуванням, та стягнути з ОСОБА_6 2000 грн. у якості відшкодування витрат на правову допомогу.
Представник цивільного відповідача ПАТ «СК ЮНІВЕС» до судового засідання не з`явився, був повідомлений про час та місце розгляду справи завчасно та у встановленому законом порядку, до суду надав письмові заперечення проти позову, посилаючись на те, що діями страхової компанії шкоду ОСОБА_4 не завдано та у разі її звернення до ПАТ «СК ЮНІВЕС», буде прийнято рішення по випадку з ознаками страхового (а.с.88, 153)
На підставі ч.3 ст.349 КПК України, за згодою учасників процесу, судом визнано недоцільним дослідження доказів, стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким з учасників процесу не оспорюються. При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений та інші учасники правильно розуміють зміст цих обставин, сумніву у добровільності та істинності їх позицій немає, судом роз`яснено про позбавлення права на оскарження цих обставин в апеляційному порядку.
Враховуючи викладене, суд, допитавши у судовому засіданні обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілу ОСОБА_4 , дослідивши матеріали судових інженерно-транспортних експертиз №9-51 від 17.02.2017 року та №9-52 від 16.02.2017 року, судово-медичної експертизи №408М від 07.02.2017 року відносно потерпілої ОСОБА_4 , матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, дослідивши позов та додані до нього матеріали, прийшов до висновку про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому злочинів при вищевикладених обставинах.
Дії ОСОБА_6 суд кваліфікує за ч.1 ст.135 КК України як завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги мав змогу надати їй допомогу, а також сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, та за ч.2 ст.286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли тяжке тілесне ушкодження.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_6 у відповідності до ст.65 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Злочини, які вчинені обвинуваченим, відповідно до ст.12 КК України відносяться до злочину невеликої тяжкості та тяжкого злочину.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 , згідно зі ст.66 КК України, суд визнає з`явлення із зізнанням, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочинів, добровільне відшкодування завданої шкоди потерпілій.
Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.
Обвинувачений ОСОБА_6 перебуває у цивільному шлюбі, має міцні соціальні зв`язки, працює, позитивно характеризується, має місце реєстрації та місце постійного проживання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, добровільно відшкодував збитки, за час досудового слідства та розгляду справи у суді свідомо і неухильно дотримувався загальноприйнятих норм і правил поведінки, встановлених у суспільстві, пануючих моральних принципів.
Згідно з п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 18 від 19 грудня 2008 р.), при призначенні покарання за ст.286 КК України суди мають ураховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію транспортних засобів, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
При призначенні покарання суд також враховує думку потерпілої, яка в суді підтвердила факт відшкодування їй в добровільному порядку шкоди обвинуваченим, не наполягає на обранні відносно останнього покарання, пов`язаного із реальним позбавленням волі, що обвинувачений вибачився перед нею, щиро кається і співчуває їй.
Також враховується позиція державного обвинувача, який просить застосовувати до ОСОБА_6 покарання у вигляді позбавлення волі із застосуванням ст.ст.75,76 КК України.
З урахуванням наведеного, конкретних обставин скоєння злочину, особи обвинуваченого, суд вважає за необхідне призначити покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки, саме таке покарання буде мати достатню превентивну роль для обвинуваченого з врахуванням принципу індивідуалізації покарання.
При цьому суд вважає, що само по собі засудження за необережний тяжкий злочин, навіть яким спричинено тяжкі тілесні ушкодження, не виключає можливості застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК України і звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Враховуючи особу обвинуваченого, а саме виключно позитивні характеристики, наявність працевлаштування, проживання у родині, встановлені обставини справи, які пом`якшують покарання: з`явленням із зізнанням до поліції, визнання вини, щире каяття, добровільне відшкодування збитків, та з врахуванням думки потерпілої та прокурора, суд дійшов висновку, що перевиховання та виправлення ОСОБА_6 можливе без ізоляції від суспільства та приходить до висновку про можливість виправлення ОСОБА_6 без реального відбування покарання, але в умовах належного контролю за його поведінкою, із застосуванням положення ст.75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням, що буде сприяти закріпленню вже розпочатого його виправлення, та покласти на обвинуваченого обов`язки, визначені п.п.1,2 ч.1 ст.76 КК України.
На погляд суду, враховуючи принцип індивідуалізації покарання та положення ст.50 КК України, саме таке покарання буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Що стосується призначення обвинуваченому ОСОБА_6 додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, суд приходить до таких висновків.

Як роз`яснено у п. 21 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» Верховний суд України звертає увагу судів, що у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст.286 і ст.287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Відтак, враховуючи конкретні обставини справи, поведінку обвинуваченого після вчинення дорожньо-транспортної події, зокрема зникнення з місця події, суд вважає за необхідне з метою досягнення виховних цілей покарання призначити додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами.

Саме таке покарання, як вважає суд, є необхідним і буде цілком достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження нових злочинів.

Вирішуючи питання про цивільний позов заявлений до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія ЮНІВЕС» та до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд виходить з такого.

У позові позивач просив стягнути з ПАТ «Страхова компанія ЮНІВЕС» на користь ОСОБА_4 39829,02 грн. у відшкодування матеріальної шкоди та стягнути на користь ОСОБА_4 2000 грн. з ОСОБА_6 у якості відшкодування витрат на правову допомогу.

Обвинувачений ОСОБА_6 цивільний позов заявлений ОСОБА_4 про відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 2000 грн. визнав у повному обсязі.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 128 КК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України, за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання обвинуваченим позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

У зв`язку із наведеним, суд вважає що позовні вимоги до ОСОБА_6 ґрунтуються на законі, доведені належними доказами (а.с.53-54), визнані відповідачем, отже вважає за необхідне прийняти визнання цивільним відповідачем позову та задовольнити вказані позовні вимоги.

Що стосується цивільного позову потерпілої ОСОБА_4 в частині відшкодування матеріальної шкоди ПАТ «СК ЮНІВЕС», з врахуванням уточнень в ході судового розгляду позовних вимог, суд вважає, що останні підлягають частковому задоволенню.

Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «ВАЗ21043» д.н. НОМЕР_1 ОСОБА_6 була застрахована в ПАТ «СК ЮНІВЕС» за полісом серії АЕ№9874160 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с.66).

Відповідно до п.22.1 ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до п.24.1 ст.24 вказаного Закону, у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.

Згідно з довідкою №01-8/162 від 28.02.2017, виданої «Міською клінічною лікарнею екстреної та швидкої допомоги», ОСОБА_4 проведено три операції (а.с.33 ), нею придбано медичне обладнання на суму 35360,00 грн, про що свідчать рахунки фактур №01-05/01 від 05.01.2017 року, №06.02-5 від 06.02.2017 року, №17.01-6 від 17.02.2017 року та копії квитанцій від 11.01.2017 року, від 08.02.2017 року, від 18.01.2017 року, відповідно (а.с.38-40) та ряд медичних препаратів на суму 20676,99 грн.,що підтверджується копіями квитанцій (а.с.42-52) та 3642,03 грн., що підтверджується копіями квитанцій ( а.с.143-145), а усього на суму 59679,02 грн., з яких 20500 грн. вже добровільно сплачено ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 . Таким чином сума, що підлягає стягненню становить 39179,02 грн.

Щодо стягнення витрат в розмірі 650,00 грн. (а.с.41), які сплачені ОСОБА_4 до фонду лікарні у якості добровільної пожертви, суд зазначає, що вказані витрати не становлять страхове відшкодування, а тому стягненню із відповідача не підлягають.

Згідно до ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Враховуючи вище викладене цивільний позов пред`явлений до ПАТ «СК ЮНІВЕС» підлягає частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про відшкодування процесуальних витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 118 КПК України процесуальні витрати складаються із витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів.

Відповідно до вимог ст. 124 КПК України, передбачено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Як вбачається з наданих прокурором довідок на проведення експертизи - у кримінальному провадженні проведено дві судові інженерно-транспортні експертизи за спеціальностями дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортної пригоди та технічного стану транспортних засобів, вартість кожної з яких складає 1055,52 грн., а всього на суму 2111,04 грн.
Вказані витрати документально підтверджені і прокурор просив суд стягнути вказані витрати на користь держави (а.с.101, 107).
Отже, в порядку ст. 124 КПК України, підлягають стягненню з ОСОБА_6 на користь держави витрати на залучення експерта, оскільки відповідно до вимог ч. 2 ст. 124 КПК України зазначені витрати стягуються з обвинуваченого у разі ухвалення обвинувального вироку на користь держави, а не на користь науково-дослідного експертно-криміналістичного центру.

При цьому суд зважує на ті обставини, що ч.2 ст.122 КПК України передбачає, що залучення стороною обвинувачення експертів спеціалізованих державних установ, а також проведення експертизи за дорученням слідчого судді або суду здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим установам з Державного бюджету України, однак вказана кримінально-процесуальна норма регулює, зокрема, тільки питання про витрати, пов`язані із залученням експертів, а не питання про розподіл цих процесуальних витрат, у разі ухвалення обвинувального вироку, яку регулює саме ст.124 КПК України.

Долю речових доказів слід вирішити на підставі ст. 100 КПК України.

Під час досудового розслідування відносно ОСОБА_6 запобіжний захід не обирався.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України, суд -,

УХВАЛИВ:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК України та призначити покарання:
-за ч.1 ст.135 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік;
-за ч.2 ст.286 КК України у виді побавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України остаточне покарання ОСОБА_6 визначити шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

На підставі ст.ст. 75,76 КК України ОСОБА_6 звільнити від відбування покарання якщо він протягом 2 (двох) років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, повідомляти уповноважений орган пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, періодично з`являтися для реєстрації в уповноважений орган пробації.

Іспитовий строк обчислюється відповідно до положень ст.165 КВК України з моменту проголошення вироку.

Цивільний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6 , ПАТ «СК ЮНІВЕС» про відшкодування шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , у відшкодування витрат на правову допомогу, 2000 ( дві тисячі) гривень.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія ЮНІВЕС» на користь ОСОБА_4 39179 (тридцять дев`ять тисяч сто сімдесят дев`ять) гривень 02 копійки у рахунок відшкодування матеріальної шкоди.
В решті частині позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.
Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави 2111 (дві тисячі сто одинадцять) грн. 04 копійки процесуальних витрат.
Арешт накладений на автомобіль «ВАЗ 2104» реєстраційний номер НОМЕР_1 ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 25.01.2017 року- скасувати.
Речові докази після набрання вироком законної сили:
- автомобіль «ВАЗ-2104», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який переданий на відповідальне зберіганні на майданчик тимчасового тримання транспортних засобів Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області, повернути ОСОБА_6 ;
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції..
Вирок може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області через Заводський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Обвинувачений та захисник мають право на ознайомлення з журналом судового засідання та подання на нього письмових зауважень.
Учасники судового провадження протягом строку апеляційного оскарження мають право заявити клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.
Копія вироку негайно після проголошення вручається обвинуваченому і прокурору.

Суддя ОСОБА_1