Справа № 296/6193/17
УХВАЛА
Іменем України
04 серпня 2017 року м.Житомир

Слідчий суддя Корольовського районного суду м. Житомира ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря ОСОБА_2 ,

слідчого ОСОБА_3 ,

прокурора ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

підозрюваного ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі клопотання слідчого слідчої групи СУ ГУНП в Житомирській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором військової прокуратури Житомирського гарнізону ОСОБА_4 у кримінальному провадженні №0000211 від 26.07.2017 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Овруч Житомирської області, громадянина України, освіта вища, одруженого, неповнолітніх дітей не маючого, військовослужбовця 199 НЦ ВДВ, в/ч НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , інваліда ІІ групи, учасника бойових дій в зоні АТО у 2014-2015 рр., раніше не судимого,

підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.189 КК України,

В С Т А Н О В И В :

Слідчим управлінням ГУНП в Житомирській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні за № 0000211 від 26.07.2017 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 189 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_6 13.03.2017 року перебуваючи в приміщенні гаражу, що розташований за адресою: м. Житомир, вул. Жуйка, 43, висловив ОСОБА_7 у погрозливій формі вимогу передати йому грошові кошти в сумі 600 доларів США, нібито за поганий ремонт його автомобіля, погрожуючи, що в разі відмови виконати його вимогу, ОСОБА_7 буде спричинено тяжкі тілесні ушкодження у вигляді видалення життєво важливого органу - нирок, що ним було сприйнято як реальну загрозу здоров`я.

Надалі 03.08.2017 року близько 16 години ОСОБА_6 приїхав до обумовленого раніше місця, та знаходячись в гаражі АДРЕСА_2 , пред`явив ОСОБА_7 вимогу надати йому 1300 дол. США, нібито за поганий ремонт його автомобіля та несвоєчасність передачі грошових коштів, погрожуючи при цьому застосуванням тілесних ушкоджень, які ОСОБА_7 було сприйнято, як реальну загрозу здоров`я, тому ОСОБА_7 на виконання вимоги ОСОБА_6 тоді ж передав останньому грошові кошти у розмірі 16800 грн.

Зазначені дії ОСОБА_6 , які виразились у вимозі передати чуже майно з погрозою заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчиненому повторно, органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 2 ст. 189 КК України.

03.08.2017 за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.189 КК України, у порядку ст. 208 КПК України затримано ОСОБА_6

04.08.2017 слідчий звернувся до суду з клопотанням про застосування до підозрюваного ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою терміном на 60 діб.

Подане клопотання слідчого обгрунтовувалося тим, що вина ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.189 КК України повністю підтверджена рядом зібраних у кримінальному провадженні доказами, вказувалося на тяжкість злочину, наявність ризиків, передбачених п. 1,2,3,4 ч. 1 ст.177 КПК України, а саме: ризик переховування від органів досудового розслідування та/або суду та перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, можливість знищення, приховування грошових коштів, незаконного впливу на свідків та потерпілих, а також вказувалося на те, що тримання під вартою підозрюваного є єдиним, виключним і достатнім запобіжним заходом для забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного та неможливість застосування жодного з більш м"яких запобіжних заходів.

Також у клопотання про застосування до підозрюваного ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слідчий посилався на те, що начебто за практикою Європейського суду з прав людини "суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів", та що "забезпечення таких стандартів вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства".

Слідчий та прокурор у судовому засіданні подане клопотання підтримали та просили його задовольнити з викладених у клопотанні підстав.

Підозрюваний ОСОБА_6 у судовому засіданні свою причетність до інкримінованого кримінального правопорушення не визнав, проти задоволення клопотання слідчого заперечував.

Захисник ОСОБА_5 у судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечував, при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу просив врахувати незадовільний стан здоров`я підозрюваного.

Заслухавши думку слідчого та прокурора, підозрюваного та його захисника, дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя дійшов наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини "розумна підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йдеться у ст. 5 параграфу 1(с) Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, передбачає "наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила злочин" (рішення O'Hara v. United Kingdom of 16 October 2001, п. 34).

Дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя дійшов висновку про доведеність наявності обґрунтованої підозри ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.189 КК України, що стверджується: заявою ОСОБА_7 про вчинення злочину від 26.07.2017; протоколом допиту потерпілого ОСОБА_7 від 26.07.2017; протоколом огляду, помічення та вручення грошових коштів від 03.08.2017; протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 03.08.2017; протоколом огляду місця події від 03.08.2017 за адресою: АДРЕСА_2 ; протокол обшуку від 03.08.2017 за адресою: АДРЕСА_1 ; протоколом допиту свідка ОСОБА_8 від 03.08.2017.

Розумна підозра про яку йдеться у статті 5 § 1(с) Конвенції не означає, що винуватість підозрюваного має бути встановлена на цій стадії. Саме у чіткому доведенні як події, так і характеру того злочину, у якому підозрюється особа, і полягає мета розслідування (N.C. v. Italy of 11 January 2001, §45).

Водночас слідчий суддя вважає за необхідне зауважити про те, що прямі вказівки слідчого у поданому клопотанні про "винність ОСОБА_6 у вчиненні злочину" та "повну доведеність його вини" на даній стадії досудового розслідування, зокрема, на стадії обрання підозрюваному запобіжного заходу, піднімає питання порушення принципу призумпції невинуватості.

Європейський суд з прав людини та Комітет з прав людини ООН зауважує на важливість принципу призумпції невинуватості, вказуючи його вплив на всю систему гарантій, передбачених ст. 6 Європейської конвенції, так й ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права: в цьому сенсі презумпція невинуватості є фундаментальною основою судочинства, довкола якої та завдяки якій створюються усі інші кримінально-процесуальні права та свободи.

Відповідно до загального тлумачення ч. 2 ст. 6 Конвенції ("кожний обвинувачений у скоєнні кримінального правопорушення вважається невинуватим до того часу, поки його вина не доведена згідно закону") накладає певні обмеження на офіційних державних осіб відносно незавершеної кримінальної справи, що підштовхують до того, щоб вважати підозрюваного винним, та упередженої оцінки фактів компетентним судовим органом.

Зміст вимоги "доведеності вини обвинуваченого" як необхідної умови спростування презумпції невинуватості розкрито Європейським судом в рішенні по справі «Барбера, Мссеге та Ябардо проти Іспанії» (Barbera, Messegue and Jabardo v. Spain, 6 December 1988, Series A, № 146) де вказано, що ч. 2 ст. 6 Європейської конвенції вимагає, щоб «при виконанні своїх повноважень суддя відійшов від упередженої думки, що підсудний скоїв злочин. За змістом ч. 2 ст. 6 Конвенції докази покладені в основу висновку суду про винуватість обвинуваченого, повинні відповідати як вимогам достатності, так й вимогам переконливості".

Обгрунтовуючи клопотання про тримання підозрюваного ОСОБА_6 під вартою слідчий вказував на тяжкість злочину, санкція якого передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 3 до 7 років, та на існування ризиків, передбачених п. 1,2,3,4 ч. 1 ст.177 КПК України.

Слідчим суддею враховується у сукупності те, що злочин у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_6 (вимога передати чуже майно з погрозою заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинена повторно) відноситься до категорії тяжких та передбачає покарання у виді позбавлення волі до 7 років, початкова стадія досудового розслідування у ході якого не встановлено повні обставини вчинення кримінальних правопорушень, з урахуванням інкримінованого злочину, за обставин погроз заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, та особи підозрюваного ОСОБА_9 , який є військовослужбовцем та учасником бойових дій, слідчий суддя дійшов висновку про доведеність слідчим та прокурором ризиків, передбачених п.1,3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме переховування від органу досудового розслідування чи суду, можливість незаконного впливу на свідків та потерпілих, чи перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином.

Згідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Слідчий суддя звертає увагу на п.52 рішенні Європейського суду з прав людини у справі Ливада проти України від 26.06.2014 року, де Суд вказує, що небезпека того, що обвинувачений буде переховуватися, не може оцінюватися виключно за ступенем тяжкості ймовірного покарання. Вона має оцінюватися з урахуванням низки інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або зробити її на стільки незначною, що вона не зможе обґрунтовувати досудове тримання під вартою (рішення у справі Доронін проти України, пп. 63-64, рішення у справах Осипенко проти України, заява № 4634/04, пп. 76-80, від 09.11.2010 р., та Харченко проти України, заява № 40107/02, пп. 79-81, 99 та 101, від 10.02.2011 р.).

З огляду на викладене, оцінивши в сукупності тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_6 за інкримінованим йому злочином, передбаченим ч. 2 ст. 189 КК України, наявні ризики за ч. 1 ст. 177 КПК України, а також дані про особу підозрюваного, який є інвалідом ІІ групи, раніше не судимий, має постійне місце проживання, тобто має сталі соціальні зв"язки, слідчий суддя вважає, що слідчим та прокурором не доведено та у судовому засіданні не встановлено об"єктивних даних, які б свідчили про те, що забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного можливе виключно в умовах тримання його під вартою, а тому вважає за можливе застосувати до підозрюваного ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, який є достатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного.

Застосовуючи запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, слідчий суддя вважає за необхідне покласти на підозрюваного ряд обов"язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Водночас, слідчий суддя не може залишити поза увагою ту обставину, що обгрунтовуючи своє клопотання про тримання підозрюваного під вартою слідчий за погодженням з прокурором посилається на начебто таку практику Європейського суду з прав людини, за якою вирішуючи питання про обмеження свободи людини національні суди мають "забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальнодержавних прав та свобод, забезпечння яких вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства".

З цього контексту можна зрозуміти, що начебто ЄСПЛ вимагає більш суворого ставлення до підозрюваного з посиланням на суспільні інтереси, вважаючи, що цінності суспільства протиставляються правам підозрюваного.

Насправді такого прецеденту просто не існує. Найімовірніше, лексика цієї фрази взята з рішення від 28.07.99 у справі «Selmouni v. France», де ЄСПЛ розглядав питання щодо застосування поганого поводження з підозрюваним та вирішував питання як має класифікуватися таке погане поводження як «нелюдське або таке, що принижує гідність», або як «катування».

Вирішуючи таке питання ЄСПЛ зазначив в рішенні: «Суд раніше розглядав справи, в яких він дійшов висновку, що мало місце поводження, яке можна описати лише як катування. Однак, враховуючи, що конвенція є «живим документом, який має тлумачитися у світлі сучасних умов», Суд вважає, що певні дії, які раніше класифікувалися як «нелюдське та таке, що принижує гідність, поводження», на відміну від «катування», можуть у майбутньому класифікуватися інакше. Він уважає, що підвищення стандартів, які застосовуються у сфері захисту прав людини та фундаментальних свобод, відповідно та неминуче вимагає більшої твердості в оцінці порушень фундаментальних цінностей демократичних суспільств» (§101 рішення).

Таким чином зміст висловлювань ЄСПЛ в контексті рішень щодо тримання під вартою спотворений до протилежного. Якщо ЄСПЛ вимагає більшої суворості в оцінці посягань на права людини, оскільки права людини є цінністю в демократичному суспільстві, то в клопотанні слідчого права людини (підозрюваного) й цінності суспільства протиставлені одне одному, а посилання на викривлене розуміння рішень ЄСПЛ наводиться для того, щоб обґрунтувати більше обмеження права людини на свободу, що є недопустимим.

Керуючись ст.ст. 177, 184, 193, 194, 196, 199 КПК України, слідчий суддя,

У Х В А Л И В:

Клопотання слідчого слідчої групи СУ ГУНП в Житомирській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором військової прокуратури Житомирського гарнізону ОСОБА_4 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, строком до 04 вересня 2017 року.

Покласти на підозрюваного ОСОБА_6 наступні обов`язки:

1) цілодобово не залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу слідчого, прокурора, слідчого судді або суду, залежно від стадії кримінального провадження;

2) прибувати до слідчого та прокурора, що здійснюватимуть досудове розслідування у даному кримінальному провадженні за першим викликом та до суду за кожною вимогою;

3) утриматись від спілкуватися зі свідками, потерпілими та підозрюваними у даному кримінальному провадженні;

4) носити електронний засіб контролю.

Визначити строк дії, покладений на ОСОБА_6 обов"язків до 04 вересня 2017 року.

Контроль за виконанням ухвали покласти на органу Національної поліції за місцем проживання підозрюваного.

Згідно ч. 5 ст. 181 КПК України, працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

Роз"яснити підозрюваному, що у разі невиконання покладених на нього обов`язків можливе застосування більш жорсткого запобіжного заходу та накладення грошового стягнення в розмірі від 0,25 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб до 2 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ухвала підлягає негайному виконанню з моменту її оголошення.

У зв`язку із застосуванням до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту підозрюваний відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 202 КПК України має бути негайно звільнений з-під варти та зобов`язується невідкладно прибути до місця свого проживання, оскільки йому згідно умов обраного запобіжного заходу заборонено залишати житло цілодобово.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена безпосередньо до Апеляційного суду Житомирської області протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1