Справа № 309/1665/17
А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

20.11.2017 м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючий), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора Хустської місцевої прокуратури на вирок Хустського районного суду Закарпатської області від 9 серпня 2017 року.
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , неодноразово судимого: Хустським районним судом 18.11.1977 р. за ч.1 ст.81 КК України 1960 р., 19.07.1978 р. за ч.2 ст.81, ст.17, ч.2 ст.81, ч.2 ст.141, ч.2 ст.140, ст.42 КК України 1960 р., Харківським районним судом Харківської області 14.05.1985 р. за ч.4 ст.81, ч.1 ст.89, ч.1 ст.140, ст.42 КК України 1960 р., Хустським районним судом 30.05.1986 р. за ч.3 ст.81 КК України 1960 р., 13.02.1991 р. за ч.3 ст.140, ч.1 ст.222, КК України 1960 р., 06.06.1996 р. за ч.3 ст.140, ч.4 ст.81, ст.42, ч.2 ст.26 КК України 1960 р., Апеляційним судом Закарпатської області 25.11.2005 р. за п.6 ч.2 ст. 115, ч.4 ст.187, ч.2 ст.194, ч.3 ст.185, ч.1 ст. 263 КК України, Гадяцьким районним судом Полтавської області 07.02.2008 р. за ч.3 ст.185, ч.3 ст. 186 КК України, Лохвицьким районним судом Полтавської області 01.11.2008 р. за ч.2 ст.185, ч.3 ст.185 КК України, Припятинським районним судом Полтавської області 22.05.2009 р. за ч.3 ст.185 КК України, Зіньківським районним судом Полтавської області 14.07.2009 р. за ч.2 ст.185 КК України, 08.09.2009 р. за ч.2 ст.185 КК України,
засуджено за ч.3 ст. 186 КК України з застосуванням ст.69 КК України на 2 роки позбавлення волі.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 за цим вироком ухвалено обчислювати з 12.05.2017 року, зарахувавши йому в строк відбуття покарання період попереднього ув`язнення до набрання вироком законної сили, відповідно до положень визначених ст.72 КК України.
Запобіжний захід ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили ухвалено залишити тримання під вартою.
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_6 , порушує питання про скасування вироку щодо нього та ухвалення нового вироку через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також призначення ОСОБА_6 покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого ним злочину та особі обвинуваченого, внаслідок його м`якості. В обґрунтування свої вимог прокурор вказує на те, що суд при призначенні покарання не зазначив про наявність будь-яких виключних обставин, які б давали підставу для застосування вимог ст.69 КК України та врахував обтяжуючу покарання обставину рецидив злочину. Вважає, що призначене обвинуваченому покарання з застосуванням ст.69 КК України є необґрунтованим та немотивованим.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, думку прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу, пояснення обвинуваченого, який вважав рішення суду законним і обґрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи сторін, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 348 КПК України , після оголошення обвинувачення головуючий встановлює особу обвинуваченого, з`ясовуючи його прізвище, ім`я, по батькові, місце і дату народження, місце проживання, заняття та сімейний стан, роз`яснює йому суть обвинувачення і запитує, чи зрозуміле воно йому, чи визнає він себе винним і чи бажає давати показання.
Відповідно до п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основопо¬ложних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, має бути негайно і детально поінформований зрозумілою для нього мовою про формулювання висунутого йому обвинувачення. Якщо обвинувачений не розуміє мови, яка використовується у суді, або не розмовляє нею, він має право отримати безкоштовну допомогу перекладача. Нероз`яснення обвинуваченому суті обвинувачення є істотним порушенням права обвинуваченого на захист, оскільки перешкоджає суду ухвалити законне та обгрунтоване судове рішення.
Тільки після роз`яснення суті обвинувачення і впевненості в тому, що обвинувачений зрозумів про що йде мова, головуючий може з`ясувати у нього ставлення до висунутого обвинувачення - чи визнає він свою вину повністю, частково або повністю її заперечує.
З журналу судового засідання та звукозапису судового засідання вбачається, що судом першої інстанції не було детально поінформовано обвинуваченого ОСОБА_6 про формулювання висунутого йому обвинувачення за ч.3 ст.186 КК України.
Відповідно до вимог ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позицій, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Суд першої інстанції здійснив обмеження дослідження доказів в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України та визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин справи які ніким не оспорюються.
Однак, у порушення вказаних вимог кримінального процесуального закону, суд першої інстанції, з`ясовуючи думку обвинуваченого щодо порядку дослідження доказів, вказав, що ОСОБА_6 вину у в вчиненому визнав.
Так, ОСОБА_6 висунуто звинувачення у тому, що він з метою заволодіння чужим майном, умисно зайшовши на територію чужого дворогосподарства, належного ОСОБА_7 , де з метою протиправного проникнення в будинок, розбив скло на вхідних дверях, далі просунув руку через отвір, що утворився, ключем з середини дверей відімкнув замок, проник до приміщення будинку, з якого умисно, відкрито викрав належні потерпілому товарно-матеріальні цінності.
Його дії органом судового розслідування кваліфіковані за ч.3 ст.186 КК України, як грабіж, поєднаний з проникненням у житло, інше приміщення чи сховище або що завдав значної шкоди потерпілому.
Згідно диспозиції статті 186 КК України, відкритим визнається викрадення, що здійснюється у присутності інших осіб, які розуміють протиправний характер дій винного, а він, у свою чергу, усвідомлює цю обставину. Такими особами можуть бути особи, у власності, володінні чи під охороною яких знаходиться майно, на яке здійснюється посягання, очевидці. Однак до таких осіб не можуть бути віднесені співучасники грабіжника, а також інші особи, в силу певних зв`язків чи стосунків з якими винний розраховує на потурання з їхнього боку (не очікує будьякої протидії вчинюваному ним діянню).
Більш того, в обвинувальному акті, не зазначено даних щодо здійснення викрадення ОСОБА_6 майна у присутності інших осіб, які розуміли б протиправний характер дій винного, а він, у свою чергу, усвідомлював цю обставину.
Зазначені обставини залишились поза увагою і суду першої інстанції, який не тільки не роз`яснив належним чином зміст викладених обставин, але й не з`ясував, чи правильно розуміє обвинувачений ОСОБА_6 їх зміст.
Таким чином колегія суддів прийшла до висновку про порушення судом вимог ст. 348, 349 КПК України , що в свою чергу позбавило обвинуваченого можливості захищатися від пред`явленого обвинувачення, а також в цілому унеможливлювало дослідження при судовому розгляді обґрунтованості цього звинувачення.
В п. 6 ч. 3 ст. 129 Конституції України закріплено конституційні права громадян на забезпечення права на захист від обвинувачення при вирішенні справ у судах та інших державних органах.
Відповідно до ст. 20 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, виправданий, засуджений має право на захист, яке полягає у наданні йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, користуватися правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом. Слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд зобов`язані роз`яснити підозрюваному, обвинуваченому його права та забезпечити право на кваліфікаційну правову допомогу з боку обраного ним або призначеного захисника.
В силу положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, правозастосовної практики Європейського суду з прав людини, законодавчих приписів ст. 20 КПК України, суд повинен забезпечити реалізацію конституційного права засудженого на захист.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України ратифікована 17 липня 1997 року Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, відповідно до протоколів № 1, 2,4,7 та 11 до Конвенції» говорить, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше право захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника.
Перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції не дотримав зазначених вимог Конституції України, кримінального процесуального закону та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно п.3 ч.1 ст.49 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд зобов`язані забезпечити участь захисника у кримінальному провадженні у випадках, якщо слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд вирішить, що обставини кримінального провадження вимагають участі захисника, а підозрюваний, обвинувачений не залучив його.
Суд першої інстанції виходячи із встановлених обставин, усвідомлюючи, що обвинувачений не в достатній мірі розуміє суть висунутого обвинувачення та зміст викладених обставин, в тому числі і щодо наявності істотних суперечностей в частині встановлених фактичних обставин справи та юридичної кваліфікації вчиненого діяння, провів судове засідання та допитав обвинуваченого не забезпечивши участь у кримінальному провадженні захисника, обмеживши тим самим реалізацію його права на захист.
Відповідно до вимог ч. 6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою ст. 7 цього Кодексу.
Істотне порушення вимог кримінального процесуального закону відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України є підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок або ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Виходячи з того, що обвинувачений безпідставно був обмежений у реалізації свого права на захист при проведенні судового слідства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а тому ухвалений ним вирок з викладених вище підстав підлягає скасуванню.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.
Оскільки в апеляційній скарзі прокурора порушуються питання про скасування вироку у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, то суд апеляційної інстанції позбавлений можливості усунути виявленні порушення кримінального процесуального закону, що зумовлює скасування вироку в цілому і з метою захисту прав та дотримання інтересів сторін кримінального провадження, направлення цього провадження до суду першої інстанції з призначенням нового розгляду .
При новому розгляді справи суду першої інстанції необхідно усунути зазначені порушення кримінального процесуального закону, забезпечити дотримання прав усіх учасників судового розгляду та постановити законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення.
У разі, якщо ОСОБА_6 буде визнано винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.186 КК України, покарання йому має бути призначено у відповідності зі ст.65 КК України, оскільки призначене обвинуваченому покарання з застосуванням ст.69 КК України за цим вироком слід визнати зам`яким.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 418 КПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу прокурора Хустської місцевої прокуратури задовольнити частково.
Вирок Хустського районного суду Закарпатської області від 9 серпня 2017 року про обвинувачення ОСОБА_6 за ч.3 ст.186 КК України скасувати та призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції.
Продовжити строк тримання ОСОБА_6 під вартою до 19 січня 2018 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді: