УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області

Категорія ч.2 ст.286 КК Доповідач ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 вересня 2017 року Апеляційний суд Житомирської області в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретар ОСОБА_5 ,
за участю: прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілої ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_9 ,
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого в АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,
В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_10 просить скасувати вирок суду першої інстанції, у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання за ч.2.ст.286 КК України у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки, а врешті вирок залишити без змін. При цьому, не оспорюючи фактичних обставин скоєння злочину, установлених судом, кваліфікації дій обвинуваченого та доведеності його вини, вважає, що суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_9 залишив поза увагою і не проаналізував характер та обсяг допущених обвинуваченим грубих порушень ПДР України та наявність тяжких наслідків у виді смерті людини, фактичних обставин ДТП, у тому числі і те, що інший водій вже зупинився перед пішохідним переходом і здійснення наїзду на потерпілого на цьому переході. Вважає, що наведене має суттєве значення при виборі заходу примусу та для забезпечення його мети, а сукупність цих обставин переконливо свідчить про те, що обране обвинуваченому покарання із застосування ст.75 КК України не сприятиме меті покарання. Наголошує на тому, що кримінальне правопорушення вчинене ОСОБА_9 віднесено до злочинів проти безпеки руху, а тому думка потерпілої щодо покарання не може бути вирішальною. Вважає, що призначене судом першої інстанції покарання ОСОБА_9 із застосуванням ст.75 КК України, не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким, і його непоправним наслідкам.
Згідно вироку суду першої інстанції, ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі ст.75 КК України, ОСОБА_9 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням і встановлено іспитовий строк тривалістю 3 роки.
На підставі ст.76 КК України, зобов`язано ОСОБА_9 : повідомляти орган пробації про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.
Стягнуто із обвинуваченого ОСОБА_9 на користь держави судові витрати на залучення експертів Житомирського НДЕКЦ в сумі 703 грн. 68 коп. та Житомирського віділення Київського НДІСЕ в сумі 1057 грн. 20 коп.
Цивільний позов потерпілої задоволено в повному обсязі.
Відповідно до вироку суду першої інстанції, 23.06.2016 о 17 год., ОСОБА_9 , керуючи технічно-справним автомобілем ВАЗ 2107, номерний знак НОМЕР_1 , здійснював рух у середній смузі руху на ділянці проїзної частини проспекту Незалежності поблизу буд. №53 у м. Житомирі в напрямку від вул. Східної до вул. Івана Мазепи.
Здійснюючи проїзд нерегульованого пішохідного переходу через проїзну частину Проспекту Незалежності у м. Житомирі, порушуючи вимоги п. 2.3 (б) Правил дорожнього руху України, у вищезазначений день, час та місці, ОСОБА_9 , керуючи автомобілем ВАЗ 2107 номерний знак НОМЕР_1 , проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, порушуючи вимоги п.18.4 зазначених Правил, перед нерегульованим пішохідним переходом не зменшив швидкість та не зупинив керований ним транспортний засіб, під час того як водій іншого транспортного засобу, який рухався у лівій смузі руху здійснив повну зупинку транспортного засобу перед вказаним вище нерегульованим пішохідним переходом, порушуючи вимоги п. 12.3 зазначених Правил, у вказаній дорожній обстановці не вжив заходів до зменшення швидкості аж до повної зупинки керованого ним транспортного засобу та, як наслідок, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , який перетинав проїзну частину Проспекту Незалежності по нерегульованому пішохідному переході, зліва на право відносно руху автомобіля ВАЗ 2107.
В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження у вигляді: саден на обох верхніх кінцівках, синця в проекції трапецієподібного м`язу справа з переходом на шию, синця в правій завушній ділянці, крововиливу в м`які тканини голови в проекції правої скроневої та потиличної кістки зліва, перелому основи та склепіння черепа, травматичного субарахноїдального, епі- та субдурального крововиливу, ділянки забою головного мозку, крововиливу в м`які тканини спини, крововиливу в м`які тканини обох гомілок, які в своїй сукупності складають тупу поєднану травму тіла, мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень та знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_11 .
Необережні дії ОСОБА_9 , які виразились в порушенні ним вимог пунктів 2.3 б), 12.3, 18.4 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, перебувають у прямому причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки, виникненням даної дорожньо-транспортної події та її наслідками у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_11 .
Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу з наведених в ній мотивів, пояснення потерпілої, яка просила апеляційну скаргу прокурора задовольнити, пояснення обвинуваченого та його захисника, які заперечили щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КГЖ України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з таких підстав.
Так, висновки суду про доведеність вини ОСОБА_9 , правильність встановлених фактичних обставин кримінального провадження та правова кваліфікація його дій за ч.2 ст.286 КК України, ніким з учасників судового розгляду не оскаржуються, визнавались обвинуваченим під час судового розгляду в суді першої інстанції, тому наведені обставини апеляційним судом не перевіряються.
Відповідно до ч.2 ст.65 КК України, призначаючи покарання, суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Апеляційні доводи прокурора про неврахування судом при призначенні покарання ОСОБА_9 за ч.2 ст. 286 КК України ступеня тяжкості вчиненого злочину, неправильного застосування норм ст.ст.75,76 КК України є безпідставними.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_9 суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до тяжких злочинів, його безповоротні наслідки в виді смерті людини, форму вини - необережність, дані про особу обвинуваченого, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, на обліку у лікаря-психіатра та у лікаря-нарколога не перебуває, частково відшкодував завдану шкоду, має на утриманні неповнолітню дитину, позицію потерпілої, яка на суворому покаранні не наполягала.
Згідно ст. 66 КК України обставиною, що пом`якшує покарання є щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.
Обставин, що обтяжують покарання згідно до ст. 67 КК України судом не встановлено.
При призначенні ОСОБА_9 покарання суд першої інстанції керувався тим, що покарання повинно бути необхідним та достатнім для виправлення та попередження вчинення нових злочинів, та дійшов обгрунтованого висновку про можливість призначення останньому покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України.
Зазначених вимог кримінального закону суд першої інстанції дотримався. Наведені у оскаржуваному вироку висновки, на думку колегії суддів, є обґрунтованими, оскільки, згідно даних судового розгляду та матеріалів кримінального провадження, обвинувачений працює, має на утриманні неповнолітню дитину, тобто веде соціально-корисний спосіб життя, що підтверджується даними кримінального провадження та стороною обвинувачення не оспорюється, є гарантованою запорукою виправлення ОСОБА_9 без ізоляції від суспільства. При цьому, належить врахувати і те, що суд прийняв рішення щодо покладення на обвинуваченого обов`язків, передбачених п.п.3,4 ч.1 ст.76 КК України, для здійснення органом пробації належного контролю за поведінкою ОСОБА_9 протягом 3 років.
Крім цього, колегія суддів вбачає, що у суду першої інстанції, з урахуванням даних про вчинення злочину ОСОБА_9 із необережності, його щирим каяттям, частковим відшкодуванням завданої шкоди, відсутністю обставин, що обтяжують покарання, активним сприянням розкриттю злочину, що свідчить про бажання останнього виправитися, а також позиції потерпілої ОСОБА_11 , яка на суворому покаранні не наполягала, не було об`єктивних підстав призначати покарання саме у виді позбавлення волі з реальним його відбуттям.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги прокурора про невиправдану м`якість призначеного покарання із застосуванням іспитового строку обвинуваченому ОСОБА_9 є необґрунтованим. Ухвалений судом першої інстанції вирок в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_9 є законним, обґрунтованим і вмотивованим. Підстави для його скасування чи зміни відсутні.
До апеляційного суду захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 подав письмове клопотання про застосування до останнього амністії та звільнення від відбування покарання на підставі п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році».
Обвинувачений ОСОБА_9 , як письмово, так і усно, в судовому засіданні апеляційного суду клопотання захисника підтримав та просив його звільнити від призначеного покарання на підставі закону про амністію.
Учасники процесу щодо заявленого клопотання не заперечили.
Дослідивши матеріали провадження, а саме копію свідоцтва про народження ОСОБА_13 , довідки з місця проживання обвинуваченого про склад його сім`ї, наявність на утриманні малолітньої дитини, щодо якої обвинувачений батьківських прав не позбавлявся, апеляційний суд вважає, що обвинувачений ОСОБА_9 підлягає звільненню від відбування покарання призначеного вироком на підставі п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію в 2016 році».
Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу заступника прокурора Житомирської області ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Богунського районного суду м.Житомира від 04 травня 2017 року щодо ОСОБА_9 без змін.
Клопотання захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_9 про застосування до останнього амністії задовольнити.
Звільнити ОСОБА_9 від відбування призначеного вироком Богунського районного суду м.Житомира від 04.05.2017 року покарання на підставі п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році».
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Судді :