АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1933/17 Справа № 177/2628/15-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 грудня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000041 за апеляційними скаргами прокурора Криворізької місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області, який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції та потерпілого ОСОБА_9 на вирок Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2016 року щодо
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, громадянин України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеність вини обвинуваченого, просить вирок суду скасувати як незаконний та необґрунтований у зв`язку з невідповідністю призначеного додаткового покарання ступеню тяжкості злочину і особі обвинуваченого, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним та призначити покарання за ч.2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керування транспортним засобом строком на 2 роки, на підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнити від відбуття основного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку на 3 роки з покладанням обов`язків, в іншій частині вирок залишити без змін.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд фактично не взяв до уваги ступінь суспільної небезпеки вчиненого ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, який полягає у недотриманні правил дорожнього руху та відноситься до злочинів з необережності, проте з настанням тяжких наслідків.
Вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано призначив мінімальне додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 рік, оскільки ОСОБА_8 вже притягувався двічі до адміністративної відповідальності за адміністративні правопорушення, а саме порушення правил дорожнього руху, що свідчить про систематичність скоєння останнім протиправних дій, а тому належних висновків він не зробив та знову вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху і як наслідок заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому.
Потерпілий ОСОБА_9 в апеляційній скарзі просить вирок суду скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості злочину, а кримінальне провадження направити на новий розгляд у суді першої інстанції.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що у судовому засіданні обвинувачений хоча і визнав свою вину, але у своїх поясненнях він намагався довести ті обставини, що наїхавши на слизьку ділянку дороги, не справився із управлінням автомобіля і його занесло на зустрічну смугу, у зв`язку з чим намагався уникнути відповідальності.
Вважає пояснення ОСОБА_8 не є щирими і його розкаяння не є дієвими, бо завдану матеріальну шкоду у повному обсязі він не відшкодував.
Посилається на те, що він на теперішній час фактично втратив свій транспортний засіб, отримав тілесні ушкодження та безповоротно втратив здоров`я, а також він втратив можливість працювати та утримувати матеріально свою родину.
Крім того, вказує на те, що ні суд, ні орган досудового розслідування не роз`яснили право потерпілого на відшкодування завданих матеріальних та моральних збитків, заподіяних злочином та не було здійснено заходів по забезпеченню завданих збитків шляхом накладення арешту на майно винного.
В запереченнях на апеляційні скарги прокурора та потерпілого обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_10 просять залишити апеляційні скарги без задоволення, а вирок залишити без змін.
Посилаються на те, що прокурором не наведено фактичних даних, які свідчать про систематичність скоєння протиправних діянь, а позиція потерпілого взагалі є помилковою, оскільки не відповідає дійсності, тому що як під час досудового, так і під час судового слідства було безспірно встановлено судом, що автомобіль під керуванням обвинуваченого ОСОБА_8 рухався саме зі швидкістю 50 км/год, що підтверджується початковими показами ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , результатами слідчого експерименту та висновком комісійної експертизи № 2586-15 від 05 жовтня 2015 року, а тому виконання маневру розвороту на такій швидкості неможливе.
Вважають, що суд правильно врахував особу обвинуваченого, який вину визнав повністю, щиро розкаявся, характеризується за місцем проживання позитивно, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, раніше не судимий, має на утриманні малолітню дитину, працює, частково відшкодував заподіяну ним шкоду та продовжує її відшкодовувати, у зв`язку з чим вважають, що призначене покарання є необхідним та достатнім для його виправлення.
Крім того, під час досудового та судового слідства потерпілий і його представник не заявляли клопотання про забезпечення завданих збитків шляхом накладення арешту на майно, прокурор його також не ініціював, а суд не має права самостійно здійснювати такі заходи забезпечення без заявленого клопотання або заяви сторони.
Вироком Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2016 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керування транспортним засобом строком на 1 рік, на підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнений від відбуття основного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку на 3 роки з покладанням обов`язків, стягнуто зі ОСОБА_8 на користь Комунального закладу «Криворізька міська клінічна лікарня № 2» ДОР в рахунок відшкодування витрат на лікування потерпілого ОСОБА_9 у розмірі 4 353 гривні 80 копійок, також вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів.
За обставин, викладених у вироку, 15 січня 2015 року приблизно о 18 годині 00 хвилин, водій ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , керуючи автомобілем ДЕУ ЛАНОС, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , по автодорозі Н-11, Дніпропетровськ - Миколаїв, через Кривий Ріг, на території Новопільської сільської ради, Криворізького району, в районі кафе "КЕМЕЛ", рухаючись в напрямку м. Дніпропетровська, в порушення п. п. 11.4, 11.9 Правил дорожнього руху України, при наявності двох смуг для руху в одному напрямку та відокремленої від проїзної частини розділювальної смуги, виїхав на смугу зустрічного руху, де скоїв зіткнення з автомобілем ФІАТ 233L, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що рухався в зустрічному напрямку прямо, у напрямку м. Кривого Рогу.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля ФІАТ 233L, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , отримав тілесні ушкодження, у вигляді: закрита травма груді, чисельні переломи ребер з обох сторін, розрив правої легені, синець грудної клітини праворуч, перелом поперечних відростків тіл L3-L5 хребців праворуч без зміщення, гемопневмоторакс праворуч, виникли від дії тупих твердих предметів з обмеженою травмуючою поверхнею, або при ударі об такі ж предмети, що могло бути в обстановці дорожньо-транспортної пригоди в середині салону автомобіля.

Давність виявлених ушкоджень у потерпілого ОСОБА_9 , може відповідати 15 січня 2015 року, і за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, з ознакою небезпеки для життя. П. 2.1.3 «Правил судово - медичного визначення ступені тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом № 6 МОЗ України від 17 січня 1995 року.

Відповідно до висновку судової авто-технічної експертизи сектору № 10 ВТК ОВС НДЕКЦ при ГУМВС України в Дніпропетровській області № 58/28-60 від 14 квітня 2015 року, перед даною дорожньо-транспортною пригодою рульове керування і підвіска автомобіля ДЕУ ЛАНОС, знаходились в працездатному стані.

Виявлені пошкодження системи рульового керування та передньої підвіски автомобіля ДЕУ ЛАНОС, є результатом даної дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до висновку судової транспортно-трасологічної експертизи сектору № 10 ВТКЗ ОВС НДЕКЦ при ГУМВС України в Дніпропетровській області № 58/29-53 від 16 квітня 2015 року, при первинному контакті подовжні вісі автомобіля ДЕУ ЛАНОС та автомобіля ФІАТ 233L, знаходилися під кутом близько 105 (±7) градусів, відносно автомобіля ДЕУ ЛАНОС.

Відповідно до висновку комісійної судової авто-технічної експертизи Дніпропетровського науково-дослідницького інституту судових експертиз Міністерства юстиції України № 2586-15 від 05 жовтня 2015 року, дії водія автомобіля ДЕУ ЛАНОС, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не відповідали вимогам п.п.11.4, 11.9 Правил дорожнього руху України, та знаходились у причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди.

В діях водія ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , по керуванню автомобілем ДЕУ ЛАНОС, вбачається невідповідність вимогам п. п. 1.5, 2.3(6), 11.4, 11.9 Правил дорожнього руху України (затверджені Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001року).

Невідповідність вимогам п. п. 11.4, 11.9 Правил дорожнього руху України, знаходяться в причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, яка підтримала доводи апеляційної скарги прокурора у повному обсязі, а апеляційну скаргу потерпілого -частково, обвинуваченого та його захисника, які заперечували у задоволенні апеляційних скарг та просили залишити вирок суду без змін та застосувати до обвинуваченого амністію, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а апеляційна скарга потерпілого - частковому задоволенню з таких підстав.
У відповідності до ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 за кримінальним законом та доведеність його вини в апеляційних скаргах прокурора та потерпілого не оспорюється, а тому апеляційним судом не перевіряється.
Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно із ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Призначаючи покарання ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував тяжкість скоєного ним кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів, особу обвинуваченого, який визнав свою вину у скоєному, раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікарів психіатра і нарколога не перебуває, працює, має на утриманні малолітню дитину; обставини, що пом`якшують покарання, а саме: щире каяття, часткове відшкодування матеріальної шкоди потерпілому, і з урахуванням відсутності обставин, що обтяжують покарання, прийшов до висновку про призначення покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік із звільненням ОСОБА_8 на підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного основного покарання з випробуванням і встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки, та покладанням обов`язків.
Згідно із положенням ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо призначення основного покарання обвинуваченому у виді позбавлення волі, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, із застосуванням положень ст. 75 КК України, оскільки обвинувачений визнав вину, широ розкаявся, відшкодував шкоду у розмірі 12 105 гривень 84 копійки, раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, працює та на час апеляційного розгляду має на утриманні двох малолітніх дітей, обставини, що обтяжують покарання -відсутні, у зв`язку з чим можливо зробити висновок про виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

Прокурором в цій частині вирок суду не оскаржується.
Потерпілий в своїй апеляційній скарзі, поданій в межах строку на апеляційне оскарження, не ставив вимоги про скасування звільнення обвинуваченого від відбування покарання та постановлення вироку, а змінена апеляційна скарга, в якій потерпілий ставить питання про постановлення вироку, подана за межами строків на апеляційне оскарження, тому неможливо задовольнити вимоги апеляційної скарги зі змінами потерпілого, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 403 КПК України внесення до апеляційної скарги змін, які тягнуть за собою погіршення становища обвинуваченого, за межами строків на апеляційне оскарження, не допускається.
Доводи апеляційної скарги потерпілого щодо безпідставного визнання судом обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого - щирого каяття, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки обвинувачений визнав вину, перерахував потерпілому грошові кошти у розмірі 12 105 гривень 84 копійки в рахунок відшкодування витрат на лікування в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що підтверджується наявними в матеріалах кримінального провадження розписками від 04 листопада 2015 року та 23 січня 2016 року та квитанціями(а. к. п. 104, 156, 200, 241 т. 2).
Разом з тим, суд, пославшись на обставини, які він враховує при призначенні покарання, не в повній мірі виконав вимоги ст. 65 КК України, та належним чином не мотивував і не навів переконливих доводів щодо призначення обвинуваченому ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на мінімальний строк.
Так, судом не було в достатній мірі враховано обставини вчинення злочину, відповідно до яких допущено порушення Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_8 наслідки, що настали для потерпілого у вигляді заподіяння шкоди здоров`ю, а також судом не врахована інформація щодо фактів притягнення ОСОБА_8 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП (а.к.п.147 т. 1).
Заперечення обвинуваченого про те, що таким чином оформлялись незначні пошкодження службового автомобіля не заслуговують на увагу, оскільки характер пошкодження автомобіля не має значення для відповідальності за ст. 124 КУпАП.

Отже, колегія суддів вважає, що призначення ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 рік в даному випадку не є необхідним і достатнім для його виправлення та не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, а також меті покарання, якою є запобігання вчиненню нових злочинів як обвинуваченим, так і іншими особами.
Відповідно до ч. 2 ст. 409 КПК України підставами для скасування судового рішення є невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого.
Стаття 414 КПК України передбачає, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідно статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість.
З урахуванням вищезазначеного, вирок щодо ОСОБА_8 підлягає скасуванню в частині призначеного покарання на підставі ч. 2 ст. 409, ст. 414 КПК України у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість з ухваленням відповідно до вимог ст. 420 КПК України нового вироку судом апеляційної інстанції, у зв`язку з чим вимоги апеляційної скарги потерпілого підлягають частковому задоволенню щодо скасування вироку суду в частині призначеного покарання, а апеляційна скарга прокурора задоволенню в повному обсязі. Підстав для призначення нового судового розгляду, про що ставить питання потерпілий, колегією суддів не встановлено.
Доводи апеляційної скарги потерпілого щодо не роз`яснення йому прав на відшкодування завданої злочином матеріальної та моральної шкоди, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки під час досудового розслідування потерпілому ОСОБА_9 було вручено пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого, в якій зазначено, в тому числі право потерпілого на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом, та яку він отримав 20 січня 2015 року, про що особисто поставив свій підпис ( а. к. п. 32 т. 1).
Також під час підготовчого судового засідання від 19 листопада 2015 року потерпілий пред`являв цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_8 , Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжна Вієнна Іншуранс груп», третьої особи ОСОБА_11 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, який ухвалою суду першої інстанції був прийнятий до провадження для подальшого розгляду під час судового засідання, що підтверджується журналом судового засідання та технічним носієм інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції (а. к. п. 84 88 т. 2).
Разом з тим, 15 січня 2016 року в судовому засіданні потерпілий та його представник заявили клопотання про залишення раніше заявленого цивільного позову без розгляду у зв`язку із вирішенням цього позову в порядку цивільного судочинства, а тому суд постановив ухвалу про залишення вищезазначеного цивільного позову без розгляду та роз`яснив потерпілому його право пред`явити цивільний позов в порядку цивільного судочинства, тобто положення ч. 7 ст. 128 КПК України, що також підтверджується журналом судового засідання та технічним носієм інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції (а. к. п. 142 144 т. 2).
Доводи потерпілого щодо невжиття заходів по накладенню арешту на майно винного не заслуговують на увагу, оскільки такі клопотання в матеріалах провадження відсутні, а суд за власною ініціативою позбавлений можливості вживати таких заходів.
Враховуючи зазначене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги потерпілого в цій частині, оскільки право потерпілого на пред`явлення цивільного позову не було порушено.
Розглядаючи клопотання ОСОБА_8 щодо застосування п.в ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» колегія суддів вважає, що наявні підстави для його задоволення, оскільки він має двох неповнолітніх дітей, щодо яких не позбавлений батьківських прав, вчинив тяжкий необережний злочин, тому підлягає звільненню від відбування призначеного основного і додаткового покарання.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора Криворізької місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області, який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції на вирок Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2016 року задовольнити.
Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_9 на вирок Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2016 року задовольнити частково.
Вирок Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2016 року щодо ОСОБА_8 в частині призначеного покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнити обвинуваченого ОСОБА_8 від відбуття основного покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком на 3роки, покласти на нього обов`язки, передбачені п. п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу з питань пробації; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
На підставі п.в ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році», звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного основного і додаткового покарання.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Негайно після проголошення вручити копію вироку обвинуваченому, прокурору.

Судді Апеляційного суду
Дніпропетровської області:
_____________ _________ __________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4