Дата документу Справа № 314/4593/16-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №11-кп/778/1003/17 Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №314/4593/16-к Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.121 КК України
Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 вересня 2017 року м.Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

представника потерпілого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 21 березня 2017 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Ново-Сергіївка Запорізького району Запорізької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винним і засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,

ВСТАНОВИЛА:
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_10 визнано винним і засуджено за те, що він 27 лютого 2016 року приблизно о 01 годині 05 хвилин, маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень, знаходячись в приміщенні кафе «Козацька Хата», розташованого за адресою: Запорізька область, м.Вільнянськ, вул.Зачиняєва, 17-А, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин наніс кулаком правої руки один горизонтальний боковий удар в область щелепи з правої сторони ОСОБА_7 , який стояв навпроти, в результаті чого завдав останньому тілесні ушкодження у виді закритої черепно-мозкової травми: перелому крилоподібного відростка основної кістки справа (підстава черепа), множинних осколкових переломів верхньої щелепи справа і зліва, перелому решітчастої кістки справа, перелому кісток носа і носової перегородки, скупчення крові в порожнинах верхньощелепних пазух та осередках решітчастої кістки, струсу головного мозку, гематоми в околоочних областях, крововиливів під білковими оболонками обох очей, які згідно з висновком судово-медичної експертизи №1525 від 25 квітня 2016 року в сукупності кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння.

Дії ОСОБА_10 кваліфіковано за ч.1 ст.121 КК, як заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження. Йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК обвинуваченого звільнено від відбування покарання з випробуванням строком на 3 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК. Вирішено питання про цивільний позов, речовий доказ.

В апеляційній скарзі захисник, не погодившись із ухваленим щодо ОСОБА_10 рішенням через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить вирок скасувати, кримінальне провадження щодо ОСОБА_10 закрити через невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості обвинуваченого, а в задоволенні цивільного позову адвоката ОСОБА_8 відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши захисника, який повністю підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги; прокурора, потерпілого і його представника, які заперечили проти задоволення скарги та вважали за необхідне вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

В апеляційній скарзі захисника не оспорюються встановлені районним судом час, місце, вид умислу обвинуваченого на вчинення ним дій щодо ОСОБА_7 , сама особа потерпілого, характер вчинених щодо нього протиправних дій, спосіб нанесення тілесного ушкодження і кваліфікація дій обвинуваченого. У зв`язку з чим, з огляду на положення ст.404 КПК суд апеляційної інстанції в цій частині вирок суду не переглядав, обмежившись лише оцінкою заперечень, наведених в апеляційній скарзі, щодо неконкретності обвинувачення, недопустимості деяких доказів та безпідставно задоволеного цивільного позову.

Так, зазначаючи, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст.291 КПК, захисник виходив з того, що зазначене в ньому обвинувачення викладено неконкретно, що є порушенням права обвинуваченого на захист.

Судова колегія не погоджується з такими запереченнями, оскільки аналіз змісту обвинувального акта і опис встановлених районним судом обставин справи, який з ним збігається, повністю відповідають вимогам ст.291 КПК. Зазначені в обвинувальному акті обставини містять у собі всі данні, які відповідно до ст.91 КПК підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Всі ці обставини викладено судом і в оскаржуваному вироку.

Доводи захисника ОСОБА_9 про те, що проведені по кримінальному провадженні судово-медичні експертизи, є недопустимими доказами, оскільки висновки по ним отримані внаслідок істотного порушення порядку, встановленого цим Кодексом, зокрема ст. ст. 159-162 КПК, оскільки експертом тимчасовий доступ до документів, які становлять лікарську таємницю (історія хвороби потерпілого) відбувся не на підставі ухвали слідчого судді, є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст.87 КПК недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Системний аналіз ст. 32 Конституції України, ст. 21 Закону України «Про інформацію» свідчить про те, що не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи.

Потерпілий ОСОБА_7 про порушення його прав під час досудового розслідування та судового провадження не заявляв і не заявляє, а під час апеляційного розгляду погодився з діями експерта, пов`язаних з використанням ним історії його хвороби для проведення судово-медичної експертизи. Більш того, встановлено, що його історію хвороби судовому експерту надав батько потерпілого діючи в інтересах свого сина, постраждалого від протиправних дій обвинуваченого.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів приходить до висновку про те, що дії експерта не тільки не порушили права потерпілого ОСОБА_7 , а навпаки були вчиненні на захист цих прав, відповідно до завдань, передбачених ст. 2 КПК, зокрема про те, що першим завданням кримінального судочинства є захист особи від кримінальних правопорушень, а тому всі висновки експертів є допустимими доказами.

Захисник також з цих же підстав поставив під сумнів допустимість як доказу відеозапис із камери спостереження, який був наданий органу досудового розслідування адміністрацією кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 », на якому було зафіксовано протиправні дії обвинуваченого щодо потерпілого, і який було надано слідчому без ухвали слідчого судді про застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді тимчасового доступу до речей і документів.

Судова колегія не погоджується з такими запереченнями, з огляду на те, що згідно з ч.4 ст.132 КПК для оцінки потреб досудового розслідування слідчий суддя або суд зобов`язаний врахувати можливість без застосованого заходу забезпечення кримінального провадження отримати речі і документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні. Крім того, згідно з ч.2 ст.93 КПК сторона обвинувачення вправі здійснювати збирання доказів шляхом витребування від підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів та відомостей.

Не може колегія суддів погодитися і з доводами захисника ОСОБА_9 і про те, що вищевказані висновки експертиз, проведені неповноважним комунальним закладом, в порушення вимог КПК України та Закону України «Про судову експертизу», оскільки відповідно до вимог ст. 7 Закону України «Про судову експертизу» та ч. 1 «Положення про бюро судово-медичної експертизи управлінь охорони здоров`я обласних виконавчих комітетів та республіканське бюро (Автономної Республіки Крим)» Міністерства охорони здоров`я України № 6 від 17.01.1995 року, ці бюро є державними спеціалізованими установами, що входять до структури закладів охорони здоров`я України.

Крім того, захисник зауважив, що суд не з`ясував, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи в результаті яких дій (бездіяльності) їх заподіяно, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду і з чого він при цьому виходить, а також обставини, що мають значення для вирішення спору. Зокрема зауважує, що досудовим розслідуванням глибина фізичних та душевних страждань не доводились жодним чином.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно до вимог ч.3 ст.23 ЦК, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

При розв`язанні цивільного позову потерпілого про відшкодування моральної шкоди місцевий суд, врахував, що спричинене потерпілому тілесне ушкодження завдало тяжкі наслідки, порушило функції його життєдіяльності, останній був вимушений пройти тривалий курс лікування, купувати ліки без всякої допомоги з боку обвинуваченого, внаслідок спричинення тяжкого тілесного ушкодження він тривалий час відчував гострий біль, щодня був позбавлений можливості безболісно приймати їжу і розмовляти. А тому суд обґрунтовано задовольнив позов потерпілого про відшкодування моральної шкоди, стягнувши на користь останнього замість заявленої суми у розмірі 25 000 грн. лише 15 000 грн.

Колегія суддів вважає, що при визначенні розміру цивільного позову місцевим судом повною мірою враховано вимоги статей 23, 1167 ЦК, зокрема враховано глибину фізичних та душевних страждань, котрі зазнав потерпілий у зв`язку з протиправною поведінкою обвинуваченого, у зв`язку з чим розмір моральної шкоди у сумі 15 000 грн., який підлягає стягненню з обвинуваченого, є більш ніж розумним і справедливим, а тому через відсутність скарги потерпілого в цій частині, з урахуванням даних про особу обвинуваченого, на думку колегії суддів, підстав для її зміни чи скасування немає.

Захисник в апеляції також заперечив законність розгляду позову в кримінальному провадженні, вважаючи що позов було подано неуповноваженою на те особою, оскільки нібито замість потерпілого його подав адвокат ОСОБА_8 , який не укладав договір про надання правової допомоги із потерпілим.

Судова колегія не погоджується з таким запереченням. Дійсно договір про надання правової допомоги потерпілому укладався між матір`ю потерпілого і адвокатом ОСОБА_8 . Проте ця обставина узгоджується із вимогами ст.51 КПК, відповідно до якої договір із захисником можуть укладати крім потерпілого й інші особи, які діють в її інтересах, за її клопотанням або за її наступною згодою. Під час апеляційного розгляду потерпілий ОСОБА_7 підтвердив свою згоду щодо надання йому правової допомоги захисником ОСОБА_8 , який весь час приймав участь під час судового розгляду, захищаючи інтереси потерпілого.

Та обставина, що підпис в цивільному позові стоїть не потерпілого, а його представника на правильність ухваленого судом рішення щодо цивільного позову не впливає, оскільки відповідно до ч.4 ст.58 КПК представник потерпілого користується процесуальними правами потерпілого, інтереси якого він представляє. Судова колегія також зважає на те, що позивачем у даному позові зазначено саме потерпілого, який і є цивільним позивачем у справі. А тому заперечення захисника про те, що цивільний позов міг бути поданий і підписаний лише безпосередньо потерпілим є безпідставним.

Таким чином, доводи захисника про неправильність вирішення цивільного позову у справі, недоведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення через покладення судом в основу вироку недопустимих доказів, є необґрунтованими. Тому підстав для скасування чи зміни вироку суду судова колегія не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 21 березня 2017 року щодо ОСОБА_10 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4