Постанова
Іменем України
27 лютого 2018 року

м. Київ
справа № 204/1275/16-к
провадження № 51-357км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2016 року у кримінальному провадженні № 0000338 за обвинуваченням
ОСОБА_6 , громадянина України, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2016 року за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки і 2 місяці,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2016 року ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України ОСОБА_6 за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Зараховано ОСОБА_6 в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 19 лютого 2016 року до 30 серпня 2016 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі відповідно до Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання».

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2016 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 залишено без змін.
На підставі абзацу 1 ч. 5 ст. 72 КК України ОСОБА_6 зараховано в строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення в межах цього кримінального провадження з 30 серпня 2016 року по 01 грудня 2016 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Згідно з вироком місцевого суду ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за те, що він близько 00 год. 30 хв. 02 лютого 2016 року повторно, маючи раптово виниклий умисел, знаходячись на 8-му поверсі будинку АДРЕСА_2 , діючи з корисливих мотивів, невстановленим способом через зачинені вхідні двері тамбуру до квартир АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 проник до тамбурного приміщення зазначених квартир, звідки таємно викрав майно, належне потерпілим ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_9 , на загальну суму 3 097 грн 18 коп., після чого із викраденим майном з місця вчинення злочину зник.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 зазначає, що його дії неправильно кваліфіковані за ч. 3 ст. 185 КК України, оскільки умисел на вчинення крадіжки у нього виник після того, як він прийшов у тамбурне приміщення, а тому, на його думку, відсутня така кваліфікуюча ознака як проникнення у сховище, та просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Крім того зазначає, що при призначенні покарання не в повній мірі враховано, що він розкаявся, викрадене повернуто потерпілим та вказує на те, що судом неправильно застосована ч. 5 ст. 72 КК України та не зараховано строк попереднього ув`язнення за попереднім вироком у період з 29 квітня по 23 жовтня 2014 року. Засуджений зазначає в касаційній скарзі про те, що висновок місцевого суду про наявність в його діях крадіжки з проникненням у сховище є необґрунтованим. Крім того, ОСОБА_6 направив до суду касаційної інстанції заяви, в яких просив задовольнити його касаційну скаргу та застосувати до нього Закон України «Про амністію у 2016 році».
У касаційній скарзі захисник зазначає про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду щодо ОСОБА_6 та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Вказує, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що апеляційний суд повторно не дослідив обставини, досліджені судом першої інстанції, переоцінив докази без їх безпосереднього дослідження та не зарахував на підставі ч. 5 ст. 72 КК України строк попереднього ув`язнення ОСОБА_6 .
Позиції інших учасників судового провадження
Засуджений ОСОБА_6 підтримав подані ним та його захисником касаційні скарги.
Прокурор вважав касаційні скарги необґрунтованими і просив залишити їх без задоволення.
Мотиви Суду
Відповідно до вимог ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень у межах касаційної скарги.
За змістом касаційних скарг засуджений та його захисник фактично не погоджуються з оцінкою доказів, наявних у матеріалах провадження, надають їм власну оцінку, що не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Доводи засудженого та його захисника про відсутність в діях ОСОБА_6 такої кваліфікуючої ознаки як незаконне проникнення до сховища були предметом перевірки судів першої та апеляційної інстанцій і обґрунтовано не знайшли свого підтвердження.
Так, із кримінального провадження вбачається, що засуджений ОСОБА_6 не заперечував факт вчинення ним таємного викрадення майна, однак не погоджувався з такою кваліфікуючою ознакою цього злочину, як незаконне проникнення до сховища.
Судом апеляційної інстанції в ухвалі правильно зазначено про те, що сховищем може бути будь-яке місце, яке призначене для постійного чи тимчасового зберігання майна і має засоби захисту від доступу сторонніх осіб (такими засобами можуть бути двері, обладнані чи не обладнані замком, огорожа тощо). Проникненням в інше сховище є незаконне вторгнення до нього особи будь-яким способом, у тому числі й без подолання засобів захисту сховища, в тому числі і дверей, які можуть бути закриті на замок чи за допомогою іншого охоронного пристрою, так і відкриті. Вхід до тамбурного приміщення квартир АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_7 був обладнаний металевими дверима із замком, що підтверджується доказами, наявними в кримінальному провадженні. А тому апеляційним судом зроблено правильний висновок про те, що навіть у випадку, якщо зазначені вхідні двері були не зачинені на замок, дії обвинуваченого слід кваліфікувати за кваліфікуючою ознакою незаконне проникнення. Така позиція апеляційного суду повністю узгоджується з роз`ясненнями, що містяться в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності».
При цьому апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, який, заслухавши показання учасників кримінального провадження, в тому числі і пояснення ОСОБА_6 , дійшов обґрунтованого висновку про те, що умисел у останнього на крадіжку виник до проникнення в тамбур, та правильно зазначив про те, що місцевим судом при наданні юридичної оцінки діям ОСОБА_6 були з`ясовані: предмети майна, якими засуджений хотів заволодіти, їх місце знаходження, мотив його злочинної поведінки, характер, спосіб, час та послідовність вчинюваних останнім дій, які надали суду підстави вважати, що обвинувачений позиціонував себе як особа, яка мала намір заволодіти майном потерпілих із вищезазначеного квартирного тамбуру.
За таких обставин будь-яких підстав для перекваліфікації дій ОСОБА_6 з ч. 3 ст. 185 КК України на ч. 2 ст. 185 КК України колегія суддів не вбачає та приходить до висновку про те, що винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, повністю доведена та його дії кваліфіковані правильно.
Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Призначаючи покарання ОСОБА_6 , місцевий суд врахував ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який на підставі ст. 89 КК України раніше не судимий, не працює, відсутність обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання та дійшов правильного висновку про необхідність призначення йому покарання в межах санкції частини статті, за якою його визнано винуватим.
Таке покарання, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Також судом правильно призначено ОСОБА_6 остаточне покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України.
Розглянувши за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 кримінальне провадження та детально їх вивчивши, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про правильне встановлення місцевим судом фактичних обставин кримінального провадження, про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину та про правильність кваліфікації його дій, а також звернув увагу на докази, які спростовують доводи, викладені в апеляційних скаргах.
Ухвала апеляційного суду є достатньо мотивованою та в повній мірі відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
У касаційній скарзі не наведено обставин, які б спростували ці висновки суду апеляційної інстанції, з якими погоджується колегія суддів суду касаційної інстанції.
Слід також роз`яснити засудженому ОСОБА_6 про те, що він не позбавлений права звернутися з клопотанням про застосування до нього положень ч. 5 ст. 72 КК України та положень Закону України «Про амністію у 2016 році» до місцевого суду за місцем відбування покарання.
Істотних порушень вимог кримінального та кримінального процесуального закону, які були би підставою для зміни чи скасування судових рішень, у провадженні не встановлено.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, Суд

ухвалив:
Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2016 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3