АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
------------------------------------------------------------------------------------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

перекладача ОСОБА_8

захисника розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 17 листопада 2016 року у кримінальному провадженні, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0018278, за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кирдамир, Республіки Азербайджан, який до у утримання у Державній установі "Київський слідчий ізолятор" був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Апеляційного суду міста Севастополя від 02 лютого 2011 року за п.п. 1,5, 12 ч. 2 ст. 115, ст. 263, ст. 69, ст. 70 КК України на 7 років позбавлення волі, звільненого 28 серпня 2014 року умовно-достроково з невідбутим строком покарання 1 рік 7 місяців,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,
в с т а н о в и л а :

Вказаним вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.
На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за даним вироком, ОСОБА_6 частково приєднано невідбуту частину покарання, призначеного вироком Апеляційного суду м. Севастополя від 02 лютого 2011 року, та остаточно визначено покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі.
Запобіжний захід ОСОБА_6 у виді тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком законної сили.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено обчислювати з 01 грудня 2015 року.
Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 72 КК України, ОСОБА_6 зараховано в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі
Судом у кримінальному провадженні вирішено питання про речові докази.

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_6 визнаний винуватим у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), поєднаному із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілого, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 2 ст. 186 КК України, за таких обставин.

01 грудня 2015 року, близько 16 години 50 хвилин ОСОБА_9 , знаходячи на передньому пасажирському сидінні автомобіля «Форд Сієра», державний номер НОМЕР_1 , за кермом якого знаходився ОСОБА_10 , та проїжджаючи вулицею Дамбовою на Русанівських садах у м. Києві, побачив раніше невідому йому ОСОБА_11 , яка в руках тримала сумку, та у нього виник злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення її майна. Реалізуючи свій умисел, ОСОБА_9 попросив ОСОБА_10 , який не знав про умисел ОСОБА_12 , зупинити автомобіль. Після зупинки транспортного засобу, ОСОБА_9 вийшов та пішов на зустріч ОСОБА_11 , з метою вчинення дій, направлених на відкрите викрадення її майна. Наблизившись до потерпілої, ОСОБА_6 вдарив її в плече, від чого потерпіла впала на землю, після чого ОСОБА_6 заволодів належним потерпілій майном: жіночою сумкою вартістю 500 гривень, всередині якої знаходились гаманець, коричневого кольору вартістю 400 гривень, грошові кошти в сумі 200 гривень, овочі вартістю 27 гривень, горошок консервований вартістю 8 гривень 50 копійок, 1 кілограм м`яса вартістю 60 гривень, одноразовий шприц з «інсуліном» вартістю 100 гривень, одноразовий медичний шприц вартістю 5 гривень, та мобільним телефоном «Нокіа» вартістю 1000 гривень, всередині якого була сім-картка мобільного оператора, «Київстар» вартістю 10 гривень з грошовими коштами на рахунку в сумі 39 гривень, та сім-картка мобільного оператора «Київстар» вартістю 10 гривень без грошових коштів на рахунку. Після цього, ОСОБА_9 з місця вчинення кримінального правопорушення з викраденим зник, розпорядившись ним на власний розсуд, чим заподіяв потерпілій ОСОБА_13 матеріальну шкоду на загальну суму 2359 гривень 50 копійок
Не погоджуючись з вказаним вироком, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив закрити кримінальне провадження стосовно нього у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, посилаючись на допущені у ході досудового розслідування порушення вимог кримінального процесуального закону, зокрема порушення правил проведення пред`явлення особи для впізнання, яке проводилось у відсутності його захисника та перекладача, при цьому до проведення вказаної слідчої дії потерпіла була присутня під час огляду автомобіля та бачила обвинуваченого. Також зазначав про вилучення у нього взуття для проведення експертизи, з результатами якої його не ознайомлено.
Крім того, зазначав, що надані потерпілою ОСОБА_11 та свідком ОСОБА_10 показання не можуть бути визнані належними та допустимими доказами, оскільки показання потерпілої стосовно кольору його взуття та опису зовнішності є суперечливими, а свідок ОСОБА_10 повідомив суду неправдиві обставини події, він не був очевидцем події, та з впевненістю не вказав, яку річ бачив в його руках: куртку чи жіночу сумку, його показання в цій частині є неконкретними, а тому не можуть бути покладені в основу вироку.
Зазначав, що наявна у матеріалах справи заява про відмову від перекладача написана під тиском слідчого, який продиктував йому зміст цієї заяви.
Крім того, посилався на неповноту судового розгляду, обумовлену не вжиттям заходів для допиту усіх наявних у кримінальному провадженні свідків, та відмовою у допиті свідків, які могли б підтвердити його невинуватість в інкримінованих кримінальних правопорушеннях.
Також на вирок суду першої інстанції надійшла апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , в якій вона, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просила вирок суду першої інстанції скасувати, та закрити кримінальне провадження, у зв`язку з невстановленістю достатніх доказів для доведення його винуватості.
Захисник зазначала, що потерпіла ОСОБА_11 у судовому засіданні пояснила, що не бачила обличчя нападника, однак у протоколі пред`явлення особи для впізнання містяться дані про впізнання потерпілою обвинуваченого за зростом та обличчям. Крім того, потерпіла, напередодні проведення пред`явлення особи для впізнання, була присутня 01 грудня 2015 року під час проведення огляду автомобіля, у зв`язку з чим, на думку апелянта, протокол пред`явлення особи для впізнання від 02 грудня 2015 року є недопустимим доказом через порушення вимог ч. 1 ст. 228 КПК України під час проведення вказаної слідчої дії.
Зазначала, що свідок ОСОБА_10 у своїх показаннях не зміг пояснити, яку саме річ обвинувачений викинув у вікно автомобіля, а тому його пояснення не можуть бути покладені в основу вироку.

Заслухавши суддю-доповідача щодо змісту оскарженого вироку та доводів, викладених у апеляційних скаргах обвинуваченого та його захисника, вислухавши доводи обвинуваченого ОСОБА_6 , який підтримав свою апеляційну скаргу та апеляційну скаргу його захисника за наведених у них обставин, захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , яка підтримала подані нею та обвинуваченим апеляційні скарги, прокурора ОСОБА_5 , який заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, провівши судові дебати, надавши обвинуваченому ОСОБА_6 останнє слово, вивчивши і перевіривши матеріали судового провадження, обговоривши та обміркувавши доводи апелянтів, колегія суддів апеляційної інстанції уважає апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника такими, що не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За нормативним визначенням, грабіж це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення.
Частина 2 ст. 186 КК України передбачає відповідальність за грабіж, поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства, або вчинений повторно, або за попередньою змовою групою осіб.
Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 5, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №10 від 06 листопада 2009 р. «Про судову практику у справах про злочини проти власності», під насильством, що не є небезпечним для життя чи здоров`я

потерпілого при грабежі, слід розуміти умисне заподіяння легкого

тілесного ушкодження, що не спричинило короткочасного розладу

здоров`я або незначної втрати працездатності, а також вчинення

інших насильницьких дій (завдання удару, побоїв, незаконне

позбавлення волі) за умови, що вони не були небезпечними для життя

чи здоров`я в момент заподіяння.

Грабіж вважається закінченим злочином, коли майно вилучене і винний має реальну, хоча б початкову можливість розпорядитися ним як власник (винести, сховати, передати, викинути тощо).
Суб`єктивна сторона грабежу характеризується тільки прямим умислом.

Згідно ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Висновки суду першої інстанції про доведеність висунутого ОСОБА_6 обвинувачення, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення,та про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 186 КК України, колегія суддів апеляційного суду вважає обгрунтованими, оскільки вони відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються зібраними, перевіреними та належно оціненими судом першої інстанції доказами.

Показаннями допитаної у судовому засіданні потерпілої ОСОБА_11 , яка пояснила, що 01 грудня 2015 року, приблизно о 16 годині 50 хвилин вона, повертаючись додому, в правій руці тримала пакет з продуктами, а на її лівому плечі знаходилась сумка. Вона почула звук мотору автомобіля, який проїжджав повз неї, та спочатку їхав їй на зустріч, а потім змінив напрямок руху та поїхав за нею, при цьому автомобіль почав повільно їхати поряд з нею, зупинився, а потім знову швидко поїхав вперед в бік вулиці Дамбової. Згодом вона побачила чоловіка, який був одягнутий в чорний одяг: чорну папку, чорне взуття, чорні штани, чорну куртку, який стояв спиною до неї, та вказаний чоловік хотів кулаком вдарити їй в голову, однак вона відхилилась та він поцілив їй в плече, при цьому він різко намагався зняти з її плеча сумку та сказав: "віддай сумку". Між ними зав`язалась боротьба, у ході якої вони разом впали на землю, та натиснувши на неї своїм тілом, чоловік почав обшукувати її кишені. Після цього він намагався втекти. Вона побігла за ним, та побачила, як він сів до автомобіля сріблястого кольору, марки "Форд" чи "Опель" та поїхав, після чого вона почала кликати на допомогу, та помітила відсутність у кишені її мобільного телефону. Сусід з будинку допоміг їй викликати працівників поліції, та приблизно через 15-20 хвилин їй повідомили, що потрібно приїхати та провести впізнання автомобіля. Приїхавши на вказане місце, вона відразу впізнала автомобіль, в який раніше сідав чоловік, який викрав її майно. Також працівники поліції в автомобілі знайшли папірець з її викраденого гаманця. Крім того, потерпіла зазначила, що хоча і не бачила нападника в обличчя, однак наступного дня, під час проведення пред`явлення особи для впізнання, вона без сумнівів впізнала нападника за статурою, фізичними характеристиками тіла та одягу (том 1, а.с.к.п. 134-140).
Показаннями допитаного у судовому засіданні свідка ОСОБА_10 , який пояснив, що 01 грудня 2015 року до нього додому на власному автомобілі "Форд Сієра" приїхав ОСОБА_9 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, та попросив його відвезти у інше місце за кермом його автомобіля. Коли вони проїжджали по Русанівських садах, ОСОБА_9 попросив його зупинити автомобіль, та вийшов з нього. Повернувшись приблизно через 2-5 хвилин, ОСОБА_9 перебував у схвильованому стані, та тримаючи в руках річ, схожу на жіночу шкіряну сумку, у підвищеному тоні наказав йому їхати. Після того, як вони рушили з місця, ОСОБА_9 щось шукав в жіночій сумці, яку тримав в руках, а потім викинув її з вікна автомобіля. Проїжджаючи по Трухановому острові, через схвильовану поведінку ОСОБА_6 свідок не впорався з керуванням та здійснив зіткнення з деревом, після чого, налякавшись, покинув дорожньо-транспортну пригоду. Крім того, свідок зазначав, що, можливо, у руках ОСОБА_6 після того, як він повернувся до салону автомобіля, була куртка, а не сумка, проте до того, як він виходив з автомобіля, він був одягнутий у джинсову куртку /том 1, а.с.к.п. 232-236/.
Даними протоколу пред`явлення особи для впізнання від 02 грудня 2015 року, складеного слідчим Дніпровського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_14 , у відповідності до якого, потерпіла ОСОБА_11 , у присутності двох понятих ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , серед пред`явлених їй для впізнання чотирьох осіб, за формою обличчя, статурою голови та тілобудовою під №3 впізнала особу, яка вчинила на неї напад 01 грудня 2015 року /том 1, а.с.к.п. 159-162/.
Зазначені слідчі (розшукові) дії проведені слідчим з дотриманням правил, передбачених ст.ст. 223, 228 КПК України, зокрема, у присутності понятих. Перед пред`явленням для впізнання у потерпілої попередньо з`ясовано, чи може вона впізнати особу, опитано про її зовнішній вигляд та прикмети, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу. Особі, яка пред`являється для впізнання, у відсутності особи, що впізнає, запропоновано зайняти будь-яке місце серед інших осіб, в числі яких він пред`являється для впізнання. Перед проведенням слідчої дії понятим роз`яснено їх права і обов`язки, передбачені КПК України. Хід і результати проведення процесуальних дій зафіксовані у протоколі, який за формою та змістом відповідає вимогам ст. 104 КПК України, у протоколі докладно викладено умови і результати проведення пред`явлення для впізнання, які проведені в межах строків досудового розслідування.
З урахуванням наведеного, колегія суддів не убачає підстав для визнання вказаної слідчої (розшукової) дії недійсною, а встановлених унаслідок неї доказів - недопустимим.
Ураховуючи вищевикладене, суд першої інстанції у відповідності до ч. 12 ст. 290 КПК України обґрунтовано допустив відомості, що містяться у протоколі пред`явлення особи для впізнання, як докази кримінального провадження.
При цьому, вирішуючи питання про належність та допустимість доказів, суд першої інстанції обґрунтовано визнав недопустимим доказом протокол огляду місця події від 01 грудня 2015 р., у ході якого оглянуто автомобіль ОСОБА_6 , оскільки у порушення вимог ст. 223 КПК України, вказану слідчу дію проведено без згоди ОСОБА_6 на огляд його автомобіля, та у матеріалах кримінального провадження відсутня відповідна ухвала слідчого судді про надання дозволу на проведення такого огляду.
Також судом першої інстанції обгрунтовано визнані недопустимими доказами вилучені з автомобіля під час огляду місця події від 01 грудня 2015 року речі, оскільки вони отримані унаслідок слідчої дії, проведеної з порушенням вимог кримінального-процесуального законодавства.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що невизнання обвинуваченим ОСОБА_6 вини в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні та його пояснення щодо непричетності до вчиненого грабежу, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для здоров`я потерпілої, спрямоване на ухилення від кримінальної відповідальності, та суперечить зібраним в ході досудового слідства та дослідженим в суді доказам та показанням потерпілої та свідка, які судом першої інстанції визнані логічними, послідовними, та такими, що узгоджуються сукупністю інших досліджених судом першої інстанції письмових доказів.
Покарання ОСОБА_6 як за вчинене кримінальне правопорушення, так і на підставі ст. 71 КК України, призначено з дотриманням вимог ст. 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів.
Суд, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_6 і при виборі останньому заходу примусу та порядку його відбування, належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого та всі інші обставини, які відповідно до положень КК України, у тому числі статей 66, 67 цього Кодексу, впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування.

При цьому до обставин, які характеризують особу обвинуваченого, судом віднесено те, що ОСОБА_6 позитивно характеризується, одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, працює, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, раніше судимий, вчинив злочин у період умовно-дострокового звільнення, та враховано стан його здоров`я.

При виборі заходу примусу судом першої інстанції враховано відсутність обставин, що пом`якшують покарання, та наявність обставини, яка обтяжує покарання, а саме рецидив злочину.

Врахувавши конкретні обставини кримінального правопорушення, провівши аналіз особи винного як у загально-соціальному плані, так і в плані його потенційної суспільної небезпеки, суд першої інстанції у відповідності до вимог ст. ст. 50, 65 КК України призначив покарання обвинуваченому ОСОБА_6 у межах санкції, передбаченої ч. 2 ст. 186 КК України.
Посилання обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на непослідовність, на їх думку, показань потерпілої ОСОБА_11 стосовно кольору взуття обвинуваченого та опису його зовнішності, а також на неконкретність показань свідка ОСОБА_10 , колегія суддів вважає безпідставними.
Зазначені потерпіла та свідок під час допиту у суді першої інстанції надали змістовні та послідовні пояснення щодо обставин вчинення обвинуваченими кримінального правопорушення. Показання потерпілого та свідка узгоджуються між собою, не спростовані матеріалами кримінального провадження та доводами апеляційної скарги, та не викликають сумніви у їх правдивості, а тому суд першої інстанції обгрунтовано поклав їх в основу обвинувального вироку.
Доводи обвинуваченого про те, що під час судового розгляду допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 дав завідомо неправдиві показання стосовно обставин події, є необґрунтованими, оскільки як убачається із матеріалів кримінального провадження, перед допитом свідка, він попереджений судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та у відповідності до вимог ч. 2 ст. 353 КПК України приведений до присяги говорити суду правду і лише правду, а тому у суду першої інстанції були відсутні правові підстави визнати його показання недопустимим доказом при ухваленні вироку /том 1, а.с.к.п. 232-236/.
Крім того, під час апеляційного розгляду обвинуваченим та його захисником не наведено доводів, які б давали колегії суддів підстави вважати, що потерпіла ОСОБА_11 та свідок ОСОБА_10 давали показання у суді першої інстанції з метою обмови обвинуваченого.
Посилання апелянтів на недопустимість як доказу, даних протоколу про пред`явлення особи для впізнання 02 грудня 2015 року, оскільки потерпіла ОСОБА_11 перед проведенням вказаної слідчої дії була присутня при проведенні огляду місця події від 01 грудня 2017 року і бачила ОСОБА_6 , не є підставою для визнання вказаного доказу неналежним або недопустимим.
Матеріали справи не містять даних про те, що потерпілій ОСОБА_11 , у порушення вимог ч. 2 ст. 228 КПК України, попередньо показано особу, яка у подальшому була пред`явлена для впізнання, або надано інші відомості про прикмети цієї особи. Крім того, такі доводи спростовуються поясненнями потерпілої ОСОБА_11 , яка під час допиту у суді першої інстанції не зазначала, що бачила обвинуваченого під час огляду автомобіля.
Згідно статті 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим кодексом випадках, - на потерпілого.
Обов`язок доказування належності та допустимості доказів, даних щодо розміру процесуальних витрат та обставин, які характеризують обвинуваченого, покладається на сторону, що їх подає.
Згідно статті 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Відповідно до статті 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у відповідності до вимог закону, провів оцінку кожного із зазначених доказів з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність висунутого ОСОБА_6 обвинувачення за ч. 2 ст. 186 КК України.
Доводи обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що суд першої інстанції не вжив заходів для допиту свідків у кримінальному провадженні, та не допитав свідків сторони захисту, які могли б підтвердити його невинуватість в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, є безпідставними та спростовуються матеріалами кримінального провадження, у відповідності до яких, для прибуття встановлених органом досудового розслідування свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , судом першої інстанції вживалися відповідні заходи, передбачені статтями 140, 327, 333 КПК України, шляхом направлення вказаним свідкам судових повісток, постановлення ухвал про застосування приводу та доручення про проведення слідчих дій по встановленню місцезнаходження вказаних свідків /т. 1 а.с.к.п. 117, 120, 132, 206, 218, 237/.
Під час апеляційного розгляду обвинувачений не навів доводів про те, для спростування чи підтвердження яких саме обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зазначені особи підлягають допиту.

Крім того, у апеляційній скарзі обвинувачений, зазначивши про відмову судом першої інстанції у допиті свідків сторони захисту, які могли б підтвердити його невинуватість в інкримінованих кримінальних правопорушеннях, не вказав прізвищ вказаних осіб та обставини, які вони могли повідомити.
Згідно ч. 2 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування належності та допустимості доказів покладається на сторону, що їх подає.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Під час судового розгляду судом першої та апеляційної інстанцій обвинувачений, який згідно ч. 2 ст. 17 КПК України не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення, однак згідно ст. 42 КПК України наділений правом під час судового розгляду подавати клопотання про допит свідків, не подавав відповідних клопотань про допит осіб, які не зазначені у обвинувальному акті у якості свідків. Не містять матеріали кримінального провадження даних про наявність таких клопотань захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 як на стадії судового розгляду судом першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що наявна у матеріалах кримінального провадження заява про відмову від перекладача написана ним під тиском слідчого, який продиктував йому зміст цієї заяви, не є підставою для скасування вироку суду першої інстанції, оскільки, як убачається із матеріалів кримінального провадження, судовий розгляд проводився за участю перекладачів ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , що свідчить про дотримання судом першої інстанції вимог ч. 3 ст. 29 КПК України щодо забезпечення обвинуваченого, який не володіє державною мовою, послугами перекладача.

При цьому, як убачається з даних журналу судового засідання від 16 листопада 2016 р., ОСОБА_6 підтвердив, що особисто писав долучену до матеріалів справи заяву про відмову від перекладача, при цьому заяв про вчинення тиску з боку органів досудового розслідування, від обвинуваченого не надходило /атом 2, а.с.к.п. 55/.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок, перевіркою кримінального провадження в апеляційному порядку колегією суддів не виявлено.

Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 підлягають залишенню без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419, 532 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 17 листопада 2016 року стосовно ОСОБА_6 - без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________ ___________ _____________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3