АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря - ОСОБА_4 ,

розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 10 лютого 2017 року за № 120 171 000 800 011 73, щодо
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Краматорськ Донецької області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 5 листопада 2008 року Слов`янським міськрайонним судом Донецької області за ч. 2 ст. 286 КК України на 4 (чотири) роки позбавлення волі,

по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України,

за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 11 липня 2017 року,

за участю:

прокурора - ОСОБА_6 ,

потерпілої - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 11 липня 2017 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.
Судом першої інстанції вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 просить указаний вирок скасувати у зв`язку з порушенням норм матеріального і процесуального закону та повернути кримінальне провадження в суд першої інстанції на новий судовий розгляд.
Обґрунтовуючи такі вимоги апеляційної скарги, ОСОБА_5 , посилаючись на практику Європейського суду з прав людини, зазначає про невідповідність обвинувального акта вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, оскільки, на його думку, наведене у ньому обвинувачення за ч. 1 ст. 187 КК України не сформульоване належним чином, є неповним, неконкретним, та у ньому не зазначено мотиву вчинення злочину, що порушило його право на захист.
Також, обвинувачений вказує про те, що йому та його захиснику органом досудового розслідування, в порушення ст. 290 КПК України, не відкривались матеріали кримінального провадження, що підтверджується відсутністю письмових доказів про надання до них доступу. У зв`язку із цим апелянт вважає, що докази, покладені судом в основу вироку, є недопустимими, що призвело до постановлення незаконного судового рішення.
Таким чином, на переконання ОСОБА_5 , його винуватість у вчиненні інкримінованого йому розбійного нападу є недоведеною, а протилежні висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.
Окрім цього, апелянт звертає увагу на те, що при призначенні йому покарання суд не врахував наявність на його утриманні малолітньої дитини та батьків, які мають незадовільний стан здоров`я, те, що його цивільна дружина є вагітною, а також стверджує, що за час знаходження у слідчому ізоляторі він став на шлях виправлення.
До того ж ОСОБА_5 вважає, що суд безпідставно не зарахував у строк відбування призначеного йому покарання термін тримання під вартою у слідчому ізоляторі, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення: обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу, просили вирок скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції; потерпілої ОСОБА_7 і прокурора ОСОБА_6 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що вона задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Згідно з вироком суду першої інстанції, ОСОБА_5 10 лютого 2017 року, приблизно о 18 годині 20 хвилин, знаходячись по бульвару Кольцова, 14, в місті Києві, помітивши раніше йому незнайому ОСОБА_9 , яка слідувала до зупинки громадського транспорту «Ринок «Дніпро», вирішив незаконно заволодіти її майном, шляхом вчинення на неї нападу, поєднаного з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілої, а саме за допомогою наявного у нього при собі заздалегідь заготовленого ножа.
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на незаконне заволодіння чужим майном, ОСОБА_5 , прослідувавши за ОСОБА_7 та наздогнавши її неподалік торгівельного ринку «Дніпро», що по бульвару Кольцова, 12, у місті Києві, схопив потерпілу ззаду однією рукою за шию і став тримати. Одночасно із цим, з метою подолання можливого опору потерпілої, ОСОБА_5 дістав з кишені наявний при ньому ніж та, утримуючи його в правій руці, направив лезо в напрямку шиї ОСОБА_9 .
Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_5 наказав ОСОБА_9 віддати йому її мобільний телефон. В свою чергу, ОСОБА_9 , усвідомивши можливість застосування ОСОБА_5 насильства, небезпечного для її життя та здоров`я, злякавшись, остаточно перестала чинити йому опір, скориставшись чим, ОСОБА_5 , продовжуючи погрожувати ножем, тримаючи його біля шиї потерпілої, став обшукувати кишені верхнього одягу ОСОБА_9 , однак заволодіти майном потерпілої не встиг, оскільки в цей час був викритий та затриманий перехожими громадянами.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні нападу з метою заволодіння майном ОСОБА_7 , поєднаного з погрозою застосування насильства, небезпечного для її життя чи здоров`я, (розбою) за обставин, викладених у вироку, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, є обґрунтованими та підтверджуються зібраними в установленому законом порядку доказами у справі в їх сукупності.

Такі висновки суду ґрунтуються на послідовних показаннях в судовому засіданні потерпілої ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та даних протоколу огляду місця події від 10 лютого 2017 року.

А саме, згідно з показаннями потерпілої ОСОБА_7 в суді першої інстанції, направляючись ввечері 10 лютого 2017 року до зупинки громадського транспорту «Ринок «Дніпро», до неї наблизився ОСОБА_5 та, схопивши її за шию і погрожуючи застосуванням ножа, який він тримав у правій руці біля шиї, намагався обшукати її кармани, вимагаючи віддати телефон.

Показання потерпілої узгоджуються і підтверджуються сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів, зокрема:

- показаннями свідка ОСОБА_12 , відповідно до яких в день події він разом зі своїм товаришем неподалік ринку «Дніпро» побачили дівчину, яка просила про допомогу, а обвинувачений стояв у неї за спиною, тримаючи її лівою рукою ззаду та в правій руці тримав біля шиї потерпілої предмет, схожий на ніж, який по приїзду працівників поліції був вилучений;
- показаннями свідка ОСОБА_11 , який вказав, що, приблизно у лютому 2017 року ввечері, біля ринку «Дніпро» в місті Києві він бачив, як ОСОБА_5 тримав потерпілу за шию однією рукою, не даючи їй можливості рухатись, та яка просила про допомогу.
Він же, хоча й зазначив, що не бачив у ОСОБА_5 ніж, оскільки було темно, підтвердив, що працівниками поліції ніж був вилучений у обвинуваченого;

- протоколом огляду місця події від 10 лютого 2017 року, згідно з яким на ділянці місцевості біля ринку «Дніпро», за адресою: м. Київ, бульв. Кольцова, 12, де був вчинений розбійний напад, виявлений та вилучений предмет, ззовні схожий на ніж, який обмотаний прозорою плівкою, з дерев`яною рукояткою (а. с. 86-89).

Наведені докази були предметом перевірки та оцінки як окремо, так і в сукупності, судом першої інстанції, та обґрунтовано покладені в основу обвинувального вироку.

При цьому суд вмотивовано не прийняв до уваги показання ОСОБА_5 в судовому засідання про те, що він не мав наміру заволодіти майном ОСОБА_7 , а його дії були обумовлені поведінкою потерпілої, яка спочатку в магазині «АТБ», що неподалік від місця пригоди, а потім і на місці конфлікту, безпричинно висловлювала на його адресу образи, оскільки вони спростовуються показаннями потерпілої ОСОБА_7 , відповідно до яких вона взагалі в той вечір в супермаркеті не була та побачила раніше їй незнайомого ОСОБА_5 лише в момент нападу на неї.

Твердження ОСОБА_5 з того приводу, що вилучений під час огляду місця події ніж йому не належить, спростовуються показаннями потерпілої ОСОБА_7 , яка безпосередньо в судовому засіданні при огляді ножа, визнаного у кримінальному провадженні речовим доказом (а. с. 109), вказала про те, що з погрозою саме оглянутим ножем обвинувачений вчинив на неї напад. Ніж потерпіла впізнала по його рукоятці коричневого кольору та плівці, у яку він був обгорнутий.

Належність указаного ножа ОСОБА_5 підтвердили в суді й свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_13 .

До того ж, цього не заперечував сам обвинувачений під час огляду місця події (а. с. 86-89).

Протилежним показанням ОСОБА_5 в судовому засіданні суд у вироку дав належну оцінку у сукупності із іншими вище указаними доказами у кримінальному провадженні.

Наведені показання потерпілої ОСОБА_7 , які є послідовними та незмінними у ході здійснення кримінального провадження, повністю узгоджуються та підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_10 , та сукупністю інших доказів у справі, внаслідок чого обґрунтовано знайшли своє відображення у вироку як докази винуватості ОСОБА_5 .
Будь-яких підстав ставити під сумнів вищенаведені показання потерпілої ОСОБА_7 та свідків ОСОБА_14 і ОСОБА_10 колегією суддів під час апеляційного перегляду кримінального провадження не встановлено. При цьому, в суді апеляційної інстанції ОСОБА_15 повністю підтвердила викладені в суді першої інстанції обставини розбійного нападу на неї ОСОБА_5 .
Показання ОСОБА_5 про його непричетність до вчиненого розбійного нападу також були предметом перевірки та оцінки суду, однак свого підтвердження не знайшли.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінивши докази у кримінальному провадженні як окремо, так і в сукупності з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні нападу з метою заволодіння майном ОСОБА_7 , поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для її життя чи здоров`я, (розбою), та правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 187 КК України.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_16 про те, що складений щодо нього обвинувальний акт не відповідає вимогам кримінального процесуального закону не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.
Так, з матеріалів кримінального провадження видно, що складений відносно ОСОБА_16 обвинувальний акт, відповідно до ст. 291 КПК України, містить, окрім іншого, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, його правову кваліфікацію з посиланням на частину статті закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення, в якому чітко зазначені час, місце, спосіб, обставини вчинення кримінального правопорушення, форма вини, мотив, мета його скоєння.
Тому доводи апелянта стосовно неповноти і неконкретності сформульованого йому обвинувачення є безпідставними, як і твердження обвинуваченого про порушення у зв`язку із цим його права на захист.
Доводи обвинуваченого в апеляційній скарзіпро недотримання органом досудового розслідування вимог ст. 290 КПК України, а саме про не відкриття йому та захиснику матеріалів кримінального провадження, спростовуються відповідними протоколами, згідно з якими як обвинуваченому ОСОБА_5 , так і його захиснику ОСОБА_17 24 лютого 2017 року було надано доступ до матеріалів кримінального провадження № 120 171 000 800 011 73, що підтверджується їхніми власними записами в протоколах, як і факт ознайомлення з ними в приміщенні Київського СІЗО (а. с. 84, 85).
Про виконання сторонами кримінального провадження вимог ст. 290 КПК України свідчать і відповідні письмові повідомлення ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_17 на ім`я прокурора ОСОБА_18 , датовані 24 лютого 2017 року, про відсутність у сторони захисту речових доказів чи матеріалів, які згідно частини 6 цієї статті необхідно надати для ознайомлення стороні обвинувачення (а. с. 82, 83).
Крім того, з цих же матеріалів кримінального провадження вбачається, що при укладенні ОСОБА_5 договору про здійснення його захисту адвокатом ОСОБА_19 , за клопотанням захисника, останній також був ознайомлений в повному обсязі з матеріалами кримінального провадження (а. с. 138).
За наведених обставин, доводи обвинуваченого в апеляційній скарзі про недопустимість доказів у кримінальному провадженні внаслідок невиконання органом досудового розслідування вимог ст. 290 КПК України не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.
Щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_5 , про неврахування судом при обрані покарання ряду даних про його особу та сімейного становища, то колегія суддів вважає, що призначене йому покарання в повній мірі відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України.
Так, при призначенні покарання ОСОБА_5 , суд обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відношення обвинуваченого до скоєного, дані про його особу, який раніше судимий, позитивно характеризується за місцем відбування покарання і проживання, не перебуває на спеціальних обліках, стан здоров`я обвинуваченого, соціальні зв`язки та знаходження на утриманні неповнолітньої дитини, відсутність обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, а також думку потерпілої з приводу призначення покарання.
Доказів, які б підтверджували перебування на утриманні ОСОБА_5 батьків та цивільної дружини, у матеріалах справи не міститься. Не надано таких доказів і до суду апеляційної інстанції.
З огляду на те, що ОСОБА_5 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, маючи не зняту та не погашену судимість, вчинив тяжкий злочин, а також з урахуванням відношення обвинуваченого до скоєного, суд першої інстанції прийшов до вмотивованого висновку про неможливість його виправлення без ізоляції від суспільства та обрав йому покарання у виді позбавлення волі, яке є мінімальним, передбаченим санкцією ч. 1 ст. 187 КК України.
Зважаючи на дотримання судом першої інстанції вимог ст. ст. 50, 65 КК України, колегія суддів погоджується з висновком про те, що саме призначене ОСОБА_5 покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Таким чином, на переконання колегії суддів, вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_5 постановлений згідно з нормами матеріального та процесуального права, з дотриманням всіх вимог щодо кримінального провадження. У вироку наведені належні та достатні мотиви його ухвалення, а тому колегія суддів не вбачає підстав для його скасування, як про це ставить питання в апеляційній скарзі обвинувачений.
Разом з тим, з огляду на положення ч. 1 ст. 5 КК України щодо зворотної дії закону про кримінальну відповідальність у часі, колегія суддів, на підставі ч. 5 ст. 72 цього Кодексу (в редакції від 26 листопада 2015 року), вважає за необхідне зарахувати у строк покарання обвинуваченому ОСОБА_5 строк його попереднього ув`язнення у межах даного кримінального провадження із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, що, між тим, не є підставою для зміни вироку суду першої інстанції у розумінні вимог ст. 408 КПК України.
Отже, апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 11 липня 2017 року щодо ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого - без задоволення.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції від 26 листопада 2015 рок) зарахувати ОСОБА_5 у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення у межах даного кримінального провадження з 10 лютого 2017 року по 20 червня 2017 року включно, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Провадження: № 11-кп/796/1789/2017

Категорія КК України: ч. 1 ст. 187
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_20
Суддя - доповідач: ОСОБА_1