АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 530/667/15-к Номер провадження 11-кп/786/336/17Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.186 УУ України Т.З.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 грудня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6
прокурора ОСОБА_7 , ОСОБА_8
захисника ОСОБА_9
обвинуваченого ОСОБА_10
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві кримінальне провадження №0000171, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 02.04.2015, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_10 , прокурора Зіньківського відділу Миргородської місцевої прокуратури на вирок Зіньківського районного суду Полтавської області від 30 листопада 2016 року,-

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Римарівка Гадяцького району Полтавської області, українця, громадянина України, з неповною загальною середньою освітою, одруженого, непрацюючого, зареєстрованого в АДРЕСА_1 ,проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

1) 14 лютого 2002 року Гадяцьким районним судом Полтавської області за ч.3 ст.140, ч. 3 ст.185 КК України до 3 років і 6 місяців позбавлення волі, звільненого по відбуттю строку покарання 23 березня 2005 року;

2) 28 жовтня 2005 року Гадяцьким районним судом Полтавської області за ч.2 ст.186 КК України до 5 років позбавлення волі, звільненого 25 грудня 2009 року на підставі постанови Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 17 грудня 2009 року умовно-достроково на невідбутий строк 5 місяців 3 дні,

3) 24 січня 2012 року Новосанжарським районним судом Полтавської області з урахуванням перегляду вироку відповідно до ухвали апеляційного Полтавської області від 14 червня 2012 року за ч.3 ст.185 КК України до 4 років позбавлення волі, звільненого 03 квітня 2014 року на підставі ухвали Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 26 березня 2014 року умовно-достроково на не відбутий строк 6 місяців 9 днів,

4) 16 червня 2015 року Полтавським районним судом Полтавської області за ч.3 ст.185, ч.3 ст.186, ч.3 ст.187 КК України до 8 років позбавле6ння волі з конфіскацією майна, яке належить останньому на праві власності,

5) 12.11.2015 Кременчуцький районним судом Полтавської області за ч.3 ст. 186, ч.3 ст. 187, ст. 70,71 КК України на 8 років 6 місяців позбавлення волі, з конфіскацією майна, яке належить останньому на праві власності,

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України та засуджено до покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України шляхом поглинання покарань за даним вироком та вироком Кременчуцького районного суду Полтавської області від 12.11.2015 року, ОСОБА_10 остаточно засуджено на 8 років 6 місяців позбавлення волі, з конфіскацією майна, що є його власністю.

Відповідно до положень ч.5 ст.72 КК України ОСОБА_10 зараховано у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Початок строку відбування покарання вказано рахувати з 04.04.2015 року та зараховано в строк відбуття покарання тримання під вартою на досудовому слідстві за період з 21 серпня 2014 року по 08 вересня 2014 року.

Стягнуто з ОСОБА_10 судові витрати за проведення експертизи в сумі 491 грн. 04 коп. на користь держави.

По справі вирішено долю речових доказів.

Згідно вироку суду, 01.04.2015 року близько 19 год. 00 хв. ОСОБА_10 бажаючи поїсти прийшов до приватного господарства ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_3 ,постукавши у вікно житлового будинку ОСОБА_11 , яка відчинила йому двері та впустила ОСОБА_10 до власного будинку. Попросивши та отримавши від неї харчі ОСОБА_10 наказав останній віддати йому гроші, побіг у дальню кімнату будинку та став їх шукати у шафі для одягу, розкидаючи його по полу. Не знайшовши гроші там ОСОБА_10 підскочив до ОСОБА_11 та вимагаючи у неї гроші схопив її руками за одяг у ділянці грудної клітки та потягнув на себе,в цей час ОСОБА_11 взяла гаманець та хотіла віддати йому 20 гривень, але ОСОБА_10 силоміць вихопив у неї з рук гаманець та відкрито викрав з нього 110 гривень, після чого залишив помешкання ОСОБА_11 .

В результаті злочинних дій згідно висновку судово медичної експертизи № 42 від 03.04.2015 року, внаслідок насильницьких дій ОСОБА_10 , ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження у виді : синця на передній поверхні грудної клітки, який виник від дії тупого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею, яким міг бути кулак людини,чи інший схожий за характером предмет, міг утворитися у строк при вищевикладених обставинах які кваліфікується, як легкі тілесні ушкодження.

В апеляційній скарзі з внесеними доповненнями обвинувачений ОСОБА_10 просить скасувати вирок суду посилаючись на його незаконність, та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Вказує, що всі надані докази під час судового розгляду були спростовані як потерпілою ОСОБА_11 , так і свідками ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які вказували на непричетність обвинуваченого до скоєного злочину.

Поза увагою суду залишилися показання потерпілої ОСОБА_11 , яка пояснювала, що його не впізнає та повідомляла про те, що нападник за своєю будовою тіла був більшим за обвинуваченого.

На переконання обвинуваченого, впізнання потерпілою по фотознімкам 03.04.2015 проведено незаконно та з порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, оскільки 01.04.2015 обвинуваченого після затримання доставили до домоволодіння потерпілої, яка його не впізнала.

Під час досудового розслідування вину у скоєному визнав під тиском оперативних працівників. Показання при допиту та під час проведення слідчого експерименту давав за вказівкою слідчого.

В апеляційній скарзі прокурор, не оскаржуючи фактичні обставини, правильність кваліфікації дій обвинуваченого, просить скасувати вирок суду у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_10 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України та призначити покарання у виді 6 років позбавлення волі. На підставі ч.4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, призначити ОСОБА_10 покарання у виді 11 років позбавлення волі із конфіскацією всього належного йому майна.

В обґрунтування своїх доводів прокурор посилається на те, що обвинувачений ОСОБА_10 характеризується негативно за місцем проживання, раніше неодноразово судимий за тяжкі та особливо тяжкі злочини, вину у скоєному не визнав.

Судом безпідставно не визнано обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, згідно стаття 67 КК України рецидив злочинів.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого ОСОБА_10 та в його інтересах захисника ОСОБА_9 , які підтримали подану обвинуваченим апеляційну скаргу, вислухавши прокурора ОСОБА_8 , який підтримав подану апеляційну скаргу прокурора, та заперечив проти апеляційної скарги обвинуваченого, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Свій висновок щодо доведеності вини обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, суд першої інстанції належним чином вмотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, в їх сукупності правильно визнані судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_10 .

Кваліфікація дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 186 КК є правильною. Вирок відповідає вимогам статей 370, 373-374 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Твердження обвинуваченого про неправильне застосування до останнього закону України про кримінальну відповідальність, оскільки, на його думку, не доведена його вина у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, не ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні та наведених у вироку доказах.

Так, винуватість ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому злочину підтверджується показаннями потерпілої ОСОБА_14 , яка детально та послідовно пояснила суду, що 01.04.2015 року близько 17 год. до її будинку зайшов невідомий чоловік і попросив 20 грн., потім пішов до дальньої кімнати і почав шукати гроші, після чого вона взяла гаманець і хотіла віддати 20 гривень, але останній вихватив з рук гаманець та забрав гроші в сумі 110 грн., залишивши її помешкання.

За даними висновку судово-медичної експертизи № 42 від 03.04.2015 ОСОБА_11 заподіяні легкі тілесні ушкодження, які утворилися від дії тупого предмета з обмеженою контактуючою поверхнею, яким міг бути кулак людини, чи інший схожий за характером предмет, у строк та при обставинах на які вказує потерпіла.

Колегія суддів не вбачає підстав ставити під сумнів показання потерпілої ОСОБА_11 з підстав неспроможності вказати на ОСОБА_10 , як на особу, яка забрала у неї гроші з огляду на те, що вона повідомляла про нападника, який за своєю будовою був більшим на нього, як про це стверджує обвинувачений в апеляційній скарзі.

Аналізуючи показання потерпілої ОСОБА_11 , яка у судовому засіданні суду першої інстанції в ході її заслуховування змогла вказати на обвинуваченого ОСОБА_10 , як на особу, яка 01.04.2016 вчинила щодо неї злочин.

При проведенні огляду місця події 01.04.2015 року було оглянуто будинок ОСОБА_11 за адресою: село Деряги Зіньківського району Полтавської області в якому було здійснено грабіж та вилучено відбиток взуття.

Відповідно до протоколів огляду предметів від 01 та 02 квітня 2016 року обвинуваченим ОСОБА_10 добровільно надав для огляду пару чоловічих кросівок в які він був одягнений 01.04.2015 року та грошові купюри в сумі 110 гривень: 3 купюри по 20 гривень, одну купюру 50 гривень. Вказані речі, згідно постанови слідчого від 28.04.2015 визнані по справі речовими доказами.

Висновком судової трасологічної експертизи № 52 від 15.04.2015 року встановлено, що слід взуття вилучений 01.04.2015 року під час огляду місця події за фактом відкритого заволодіння грошовими коштами ОСОБА_11 в селі Деряги Зіньківського району Полтавської області та зафіксований на аркуші паперу розмірами 297х210 мм придатний виключно для встановлення групової належності. Слід взуття вилучений 01.04.2015 року зафіксований на аркуші паперу розмірами 297х210 мм залишений аналогічним за розміром, формою, розташуванням, розмірами та ступенем зношеності елементів протектора, як і кросівки вилучені 02.04.2015 року у ОСОБА_10 .

Про добровільну видачу обвинуваченим ОСОБА_10 грошових коштів у сумі більше 100 гривень, які він мав при собі в день скоєння злочину, підтвердили також свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які були понятими при проведенні огляду.

Із обвинуваченим ОСОБА_10 проведений слідчий експеримент 28.04.2015 року. В ході проведення слідчої дії ОСОБА_10 добровільно відтворив та показав на місці події обставини незаконного відкритого викрадення грошей з гаманця ОСОБА_11 .

Про добровільність показань ОСОБА_10 в процесі проведення із ним слідчого експерименту підтвердили допитані у суді першої інстанції свідки ОСОБА_17 та ОСОБА_18 та працівники поліції ОСОБА_19 ОСОБА_20 , які проводили досудове розслідування на факту грабежу вчиненого по відношенню до потерпілої ОСОБА_11 .

При цьому, свідки заперечували факт застосування до обвинуваченого фізичного та психологічного впливу з боку працівників поліції.

Більше того, твердження обвинуваченого про недозволені методи слідства були предметом ретельної перевірки.

Постановою прокурора від 24.12.2015 року закрите кримінальне провадження №0000336, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16.10.2015 року, за ч.2 ст.365 КК України, , у зв`язку з відсутністю в діях ст. ДІМ Зіньківського РВ УМВС України в Полтавській області ОСОБА_21 , ст. ДІМ СДІМ Зіньківського РВ УМВС України в Полтавській області ОСОБА_22 , о/у СКР Зіньківського РВ УМВС України в Полтавській області ОСОБА_20 , помічника ДІМ СДІМ Зіньківського РВ УМВС України в Полтавській області ОСОБА_23 , слідчого СВ Зіньківського РВ УМВС України в Полтавській області ОСОБА_19 , прокурора прокуратури Зіньківського району Полтавської області ОСОБА_24 складу кримінального правопорушення, на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

Із матеріалів перевірки, в яких є висновок судово-медичної експертизи обвинуваченого щодо отриманих ним тілесних ушкоджень, з якого вбачається, що тілесні ушкодження у обвинуваченого виникли до його затримання.

З таких обставин, посилання обвинуваченого про дачу ним визнавальних показань в ході проведення слідчого експерименту за вказівкою слідчого, не відповідає дійсності.

Із відеозапису слідчого експерименту видно, що обвинувачений чітко орієнтується як на подвір`ї потерпілої так і в будинку та жобних підказовк він не отримував.

Разом з цим, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції не надав належної оцінки такому доказу, який поставлений у вину обвинуваченого, з точки зору допустимості, як протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 03.04.2015 року з фото таблицею до нього, де ОСОБА_11 впізнала особу чоловіка на фотознімку №1, який 01.04.2015 року вчинив відносно неї грабіж виходячи з такого.

Відповідно до ст.94 КПК України, оцінка доказів ґрунтується на всебічному, повному дослідженні всіх обставин кримінального провадження, суд, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

В порушення вказаних вимог, суд першої інстанції залишив поза увагою показання свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_19 .

Так, із звукозапису судового засідання районного суду апеляційним судом встановлено, що свідки ОСОБА_20 та ОСОБА_19 у ході дачі своїх показань повідомляли про те, що перед проведенням слідчої дії 03.04.2015, а саме пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, в день вчинення злочину, ОСОБА_10 після затримання доставляли до домоволодіння потерпілої ОСОБА_11 , для пред`явлення їй для впізнання і яка його упізнала.

Як зазначено у ч.1 ст. 228 КПК України, забороняється попередньо показувати особі, яка впізнає, особу, яка повинна бути пред`явлена для впізнання.

За таких встановлених обставин, колегія суддів в силу положенням статті 87 КПК України визнає недопустимим доказом протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 03.04.2015 року з фото таблицею до нього.

Однак, колегія суддів вважає, що проаналізовані зазначені вище докази у справі у своїй сукупності узгоджуються між собою, не містять суперечностей і не викликають сумнівів щодо їх достовірності, а тому суд правильно обґрунтував ними обвинувачення ОСОБА_10 та правильно, визнавши його винуватим, кваліфікував дії за ч. 2 ст. 186 КК України.

Що стосується доводів ОСОБА_10 про непричетність до вказаного злочину, то вони були предметом перевірки суду першої інстанції, отримали належну правову оцінку і правильно відхилені судом, оскільки спростовані показаннями потерпілої, яка впізнала обвинуваченого як особу, що вчинила на неї напад та забрала грошові кошти. Показання потерпілої за даним фактом не спростовані матеріалами провадження, вони не викликають сумнівів щодо правдивості, оскільки знайшли підтвердження іншими, наведеними у вироку доказами, а тому суд обґрунтовано поклав їх в основу обвинувального вироку.

Таким чином, в цілому вказані в апеляцій скарзі обвинуваченого підстави та мотиви до скасування законного та обґрунтованого вироку суду не знайшли свого ствердження, а тому колегія суддів не знаходить підстав до їх задоволення.

Не підлягає задоволенню і апеляційна скарга прокурора, в яких ставиться питання про невідповідність призначеного судом покарання обвинуваченому внаслідок його м`якості.

Колегія суддів вважає, що відсутні підстави до задоволення апеляційної скарги прокурора, оскільки судом в повному обсязі враховані тяжкість вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, який має негативну характеристику за місцем проживання, без постійного місця проживання, суспільно-корисною працею не зайнятий, хоча є молодою, працездатною особою, раніше неодноразово судимий, на обліках не перебуває, вчинив даний злочин стосовно особи похилого віку, що визнано судом обставиною, яка обтяжує покарання, його ставлення до вчиненого.

Крім того, посилання прокурора про наявність в діях обвинуваченого рецидиву злочинів колегія суддів вважає безпідставним.

Відповідно до пункту 19 Постанови №7 Пленуму Верховного Суду України від 4 червня 2010 року «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки», яким передбачено, що якщо рецидив злочинів утворює одночасно і їх повторність, яка передбачена у статті чи частині статті Особливої частини КК, то за змістом частини четвертої статті 67 КК як повторність, так і рецидив злочинів суд не може ще раз враховувати при призначенні покарання як обставину, що його обтяжує.

У даному випадку повторність вже врахована як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, а тому рецидив злочину не може повторно враховуватися як обтяжуюча покарання обставина.

На підставі вище наведеного, апеляційні скарги обвинуваченого та прокурора задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 409 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_10 , прокурора Зіньківського відділу Миргородської місцевої прокуратури залишити без задоволення, а вирок Зіньківського районного суду Полтавської області від 30 листопада 2016 року щодо ОСОБА_10 без змін.

Виключити з мотивувальної частини вироку посилання на протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 03.04.2015.

Ухвала набирає чинності з моменту оголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою,- в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий суддя ОСОБА_2
Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4