Провадження № 1-кп/734/168/17 Справа № 734/2351/17
іменем України
11 вересня 2017 року смт. Козелець
Козелецький районний суд Чернігівської області у складі:
головуючого-судді ОСОБА_1 ,
секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисник ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Козелець Чернігівської області кримінальне провадження відносно:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ніжин, Чернігівської області, українця, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, не судимого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , призваного ІНФОРМАЦІЯ_2 10 травня 2014 року, приймав безпосередню участь у проведенні антитерористичної операції на сході України, однак на даний час статусу учасника бойових дій не отримав, стрілець-помічник гранатометника 2-го мотопіхотного відділення 1-го мотопіхотного взводу 1-ї мотопіхотної роти військової частини польова пошта НОМЕР_1 , звільнений в запас 23 грудня 2016 року у зв`язку з вис луженням встановлених строків військової служби у зв`язку з мобілізацією, солдат запасу, на даний час тимчасово не працює,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України,
На підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» солдат ОСОБА_4 10.05.2014 року призваний на військову службу за мобілізацією ІНФОРМАЦІЯ_2 та направлений для проходження військової служби до військової частини польова пошта НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ).
Цього ж дня, відповідно до наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 10.05.2014 № 3 солдат ОСОБА_4 призначений на посаду стрільця-помічника гранатометника другого стрілецького відділення першого стрілецького взводу стрілецької роти вищезазначеної військової частини. У подальшому переведений на посаду стрільця-помічника гранатометника 2-го мотопіхотного відділення 1-го мотопіхотного взводу 1-ї мотопіхотної роти зазначеної військової частини.
Відповідно до вимог ст. ст. 2, 4, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» солдат ОСОБА_4 вважається військовослужбовцем, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період.
Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про оборону України», особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Згідно з вимогами ч. 5 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацією» вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення.
У такий спосіб, з моменту видання первинного Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію» на території України почав діяти особливий період, який триває і до теперішнього часу.
Згідно з вимогами ст. ст. 17, 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України. Статті 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначають, що військовий обов`язок встановлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення Збройних Сил України військовослужбовцями.
Під час проходження військової служби в умовах особливого періоду солдат ОСОБА_4 відповідно до положень Військової присяги та ст. ст. 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок та вимоги військових статутів.
Однак, 15 грудня 2014 року солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем за призовом під час мобілізації на особливий період, проходячи військову службу в умовах особливого періоду, в порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, не маючи на те поважних причин, діючи з прямим умислом та з метою тимчасово ухилитися від військової служби, знаючи про те, що він повинен проходити військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, враховуючи стан у Державі, незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України самовільно залишив розташування військової частини - польова пошта НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ), під час незаконної відсутності у військовій частині обов`язків військової служби не виконував, а проводив час на власний розсуд, не пов`язаний з проходженням військової служби.
Крім того, під час незаконної відсутності у військовій частині солдат ОСОБА_4 постійно перебував за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , нікуди не відлучався, займався домашніми справами та господарством.
23 грудня 2016 року солдат ОСОБА_4 усвідомивши протиправність своїх дій щодо незаконної відсутності на військовій службі, добровільно з`явився до військової частини польова пошта НОМЕР_1 , у подальшому в той же день на підставі наказу командира був звільнений в запас у зв`язку з вислуженням встановлених строків військової служби у зв`язку з мобілізацією.
25 липня 2017 року ОСОБА_4 з`явився до військової прокуратури Деснянського гарнізону.
Отже, солдат ОСОБА_4 був незаконно відсутнім в розташуванні військової частини польова пошта НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) з 15 грудня 2014 року по 22 грудня 2016 року включно.
11 вересня 2017 року між прокурором військової прокуратури Деснянського гарнізону лейтенантом юстиції ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 укладена угода про визнання винуватості у відповідності ст. 472 КПК України.
Згідно вказаної угоди прокурор військової прокуратури Деснянського гарнізону лейтенант юстиції ОСОБА_3 та ОСОБА_4 дійшли згоди щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 3 ст. 407 КК України, істотних для даних кримінальних проваджень обставин. При цьому, обвинувачений ОСОБА_4 визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України.
За вказаною угодою обвинуваченому ОСОБА_4 , враховуючи рівень суспільної небезпечності вчиненого обвинуваченим злочину, його особи, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, характер та тяжкість злочину, враховуючи наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, беручи до уваги інтереси суспільства сторони узгодили покарання за ч. 3 ст. 40 7 КК України із застосуванням ст. 69 КК України, у виді штрафу в розмірі 300 (трьохсот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що в грошову еквіваленті становить 5100 (п`яти тисяч сто) гривень 00 копійок.
В угоді викладені наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені ст. 476 КПК України, та наслідки невиконання цієї угоди.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим. Відповідно до ч. 2 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості може бути укладена за ініціативою прокурора або підозрюваного чи обвинуваченого.
У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 обґрунтовано органами досудового розслідування обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України.
Обвинувачений ОСОБА_4 цілком розуміє свої права, визначені ч. 4 ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження цієї угоди, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання.
Суд дійшов висновку про те, що угода про визнання винуватості між прокурором військової прокуратури Деснянського гарнізону лейтенантом юстиції ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 укладена добровільно, не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз, або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді, умови угоди не суперечать вимогам КПК України і КК України, відповідають інтересам суспільства, не порушують права свободи та інтереси сторін або інших осіб.
Вивчивши угоду про визнання винуватості, вислухавши думку прокурора ОСОБА_3 та захисника обвинуваченого ОСОБА_5 , пояснення обвинуваченого ОСОБА_4 , суд дійшов до висновку про можливість затвердження угоди між прокурором військової прокуратури Деснянського гарнізону лейтенантом юстиції ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 узгоджене сторонами покарання за ч. 3 ст. 407 КК України із застосуванням ст. 69 КК України, у виді штрафу в розмірі 300 (трьохсот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що в грошову еквіваленті становить 5100 (п`яти тисяч сто) гривень 00 копійок.
Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_4 не обирався.
Керуючись ст.ст. 371, 373, 374 і 475 КПК України, суд, -
затвердити угоду про визнання винуватості від 11 вересня 2017 року між прокурором військової прокуратури Деснянського гарнізону лейтенантом юстиції ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 .
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі 300 (трьохсот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що в грошову еквіваленті становить 5100 (п`яти тисяч сто) гривень 00 копійок.
Вирок набирає законної сили через тридцять днів із моменту проголошення, у разі не подання апеляції.

Вирок може бути оскаржений із підстав, передбачених ст. 394 КПК України, до апеляційного суду Чернігівської області через Козелецький районний суд Чернігівської області шляхом подачі апеляції протягом тридцяти днів із дня проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1