Справа № 362/6190/14-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/517/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 39 11.12.2017

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 грудня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області у складі :

головуючого-судді - ОСОБА_2

суддів- - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретар - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 , ОСОБА_8

за участю прокурора - ОСОБА_9

обвинуваченого - ОСОБА_10

захисника - ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000366за апеляційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції на вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 лютого 2017 року, яким,
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Даугавпілс Латвії , громадянина України, освіта повна загальна середня, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою : АДРЕСА_1 , раніше судимого: 22.11.2010 року Солом`янським районним судом м. Києва за ч.1 ст. 309 КК України до 1 року позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки; 06.04.2012 року Печерським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 15, ч.1 ст. 185, 71 КК України до 1 року 1 місяця позбавлення волі, звільненого 03.05.2013 року за відбуттям строку покарання,,
визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 307, ч.2 ст. 190 КК України, та виправдано за відсутністю в його діях складу злочину,

Вироком вирішено питання щодо речових доказів.

В С Т А Н О В И Л А:
ОСОБА_10 обвинувачується в тому, що 09.09.2014 року близько 21:15 годин при проведенні оперативної закупівлі наркотичного засобу, працівниками Васильківського МВ ГУ МВС України в Київській області, у раніше обумовленому місці за адресою: Київська область, м. Васильків, вул. М. Бурки, 5 ОСОБА_10 незаконно збув ОСОБА_12 за 350 гривень 5,0 мл. особливо небезпечного наркотичного засобу - концентрату з макової соломи, який знаходився у разовому медичному шприці ємністю 6 мл.
Крім цього, 09.11.2014 року близько 19:20 годин при проведенні оперативної закупівлі наркотичних засобів працівниками Васильківського МВ ГУ МВС України в Київській області за адресою: Київська область, м. Васильків, вул. Паризької Комуни, 72, ОСОБА_10 , маючи намір на вчинення шахрайських дій та реалізуючи їх, шляхом обману ОСОБА_12 збув останньому за 140 гривень під видом особливо небезпечного наркотичного засобу опію ацетильованого у разовому медичному шприці ємністю 2 мл. 2,0 мл. невідомої речовини, яка наркотичних засобів, психотропних речовин та прекурсорів не містить .
Крім того, 10.11.2014 року близько 17:30 годин під час огляду домоволодіння працівниками Васильківського МВ ГУ МВС України в Київській області у будинку за місцем проживання ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_2 було виявлено та вилучено грошові кошти в сумі 12 грн., серед яких знаходились гроші в сумі 10 гривень однією купюрою серії СЖ № 4073614, яка надавалась серед інших грошових купюр ОСОБА_12 09.11.2014 року для проведення оперативної закупівлі наркотичної речовини за рахунок коштів спеціального призначення ГУ МВС України в Київській області.
В результаті вищезазначених шахрайських дій ОСОБА_10 Головному управлінню МВС України в Київській області завдано матеріальної шкоди на суму 140 гривень.
Вироком Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 лютого 2017 року, ОСОБА_10 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 307, ч.2 ст. 190 КК України, та виправдано за відсутністю в його діях складу вказаних злочинів.

Своє рішення суд мотивував тим, що оскільки обвинувачення ґрунтується на доказах, здобутих з порушенням діючого законодавства, та з урахуванням відсутності доказів на підтвердження того, що ОСОБА_10 незаконно придбав, зберігав наркотичні засоби саме з метою збуту, незаконно збув їх, заволодів чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчиненим повторно, суд дійшов висновку про недоведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст.307, ч.2 ст.190 КК України.
Не погоджуючись з вироком суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06.02.2017 щодо ОСОБА_10 скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_10 винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 190 КК України, та призначити покарання:
за ч. 2 ст. 307 КК України у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна;
за ч. 2 ст. 190 КК України у виді 2 років позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточну міру покарання ОСОБА_10 обрати у вигляді 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна.
На обґрунтування своїх апеляційних вимог посилається на те, що відповідно до п. 1 ч. З ст. 374 КПК України у разі визнання особи виправданою у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення та мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.
Вказує, що суд першої інстанції, визнаючи недопустимим доказом висновок експерта № 1306 від 16.09.2014, посилається на Інструкцію «Про порядок проведення оперативної закупівлі та контрольованого постачання предметів, товарів і речовин, у тому числі заборонених до обігу, у фізичних та юридичних осіб незалежно від форм власності», затверджену наказом МВС України, Служби безпеки України та ДПА України від 30.11.2001 року № 1065ДСК/307ДСК/482ДСК, яка на момент проведення негласних слідчих (розшукових) дій наказом МВС, Служби безпеки України та Міністерства доходів і зборів України № 887ДСК/384ДСК/480ДСК від 16.09.2013 визнана такою, що втратила чинність.
Зазначає, що визнання судом висновку експерта № 1306 СВЕ від 16.09.2014 недопустимим доказом не грунтується на законі та матеріалах кримінального провадження.
Вказує, що в матеріалах судового провадження міститься запит старшого прокурора Васильківської міжрайонної прокуратури ОСОБА_13 на адресу начальника УБНОН ГУ МВС в Київській області полковника міліції ОСОБА_14 щодо отримання відомостей про факт надання оперуповноваженому СБНОН Васильківського МВ ГУМВС України в Київській області ОСОБА_15 грошових коштів у сумі 490 грн. для проведення оперативних закупок наркотичних засобів у кримінальному провадженні № 0000366, як кошти спеціального призначення ГУМВС України в Київській області (а.с. 149). На вказаний запит до прокуратури скеровано відповідь, у якій зазначено, що оперуповноваженому СБНОН Васильківського МВ ГУМВС України в Київській області ОСОБА_15 видавалися грошові кошти у сумі 490 грн. для проведення оперативних закупок у вказаному кримінальному провадженні (а.с. 150).
Крім того, в матеріалах судового провадження міститься квитанція до прибуткового касового ордера № 12 від 15.12.2014 про передачу грошових коштів на депозитний рахунок Васильківського МВ ГУМВС України в Київській області у сумі 12 гривень, вилучених у ОСОБА_10 (а.с. 132).
Крім цього, висновки суду про те, що в процесуальних рішеннях та протоколах не зазначено, що свідок ОСОБА_12 є особою, анкетні дані якої змінено у зв`язку із застосуванням заходів безпеки, не грунтуються на законі.
Висновки суду про те, що під час оперативних закупок по вулиці М. Бурки в м. Василькові та у військовому містечку НОМЕР_1 в м. Василькові працівниками міліції використовувалися автомобілі, на яких доставляли закупника та інших учасників заходу на оперативну угоду, та в порушення правил ведення оперативно-розшукових заходів дані транспортні засоби не оглядалися, не грунтуються на законі, оскільки не посилається на конкретну норму закону.
Вказує на те що, суд першої інстанції прийшов до висновку про визнання недопустимим доказом огляд місця події 10.11.2014 -житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , оскільки його проведено без ухвали слідчого судді. Разом з тим, в матеріалах провадження міститься заява ОСОБА_16 та ОСОБА_10 про надання дозволу працівникам міліції на здійснення огляду речей та будинку, а тому жодні права вказаних осіб порушено не було.
Вказує, що висновки суду щодо провокації злочину стосовно ОСОБА_10 не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, при цьому суд при ухваленні рішення не посилається на конкретне рішення Європейського суду з прав людини.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який подану апеляційну скаргу підтримав частково, вважав, що ОСОБА_10 необхідно призначити покарання за ч.2 ст. 307 КК України у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна, за ч.2 ст. 190 КК України у виді 2 років позбавлення волі та остаточне покарання за сукупністю злочинів на підставі ст. 70 КК України визначити ОСОБА_10 у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна, думку обвинуваченого та його захисника, які заперечували щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, дослідивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватись на припущеннях і ухвалюється за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Належним чином дослідивши докази, надані стороною обвинувачення, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про недоведеність того, що в діях обвинуваченого ОСОБА_10 є склади злочинів, передбачених ч.2 ст.307 і ч.2 ст. 190 КК України. Із такими висновками колегія суддів погоджується з наступних мотивів.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.7, ст.9 КПК України законність є однією із засад кримінального провадження, яка зобов`язує прокурора чи слідчого під час кримінального провадження неухильно дотримуватись вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Цією ж засадою прокурора чи слідчого зобов`язано всебічно, повно та неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного. Колегія суддів вважає, що цих вимог закону в ході досудового розслідування дотримано не було.

Відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суд використовує Конвенцію (Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод) та практику Суду (Європейського суду з прав людини) як джерело права. Обов`язок використовувати Конвенцію та практику Суду вбачається і з вимог ст.9 КПК України. Проте вимог цих нормативних документів у ході досудового розслідування дотримано не було.

Так, право на справедливий судовий розгляд є одним із основних прав людини, гарантованих ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (в подальшому Конвенція). За сталою практикою Європейського суду з прав людини (в подальшому Суд), викладених у постановах Суду у справах Тейшейро де Кастро проти Португалії, Раманаускас проти Литви, Баннікова проти Російської Федерації, Веселов та інші проти Російської Федерації та чисельних інших постановах Суду, з метою забезпечення права на справедливий судовий розгляд в розумінні п.1 ст. 6 Конвенції всі докази, отримані внаслідок підбурювання особи до вчинення злочину працівниками правоохоронних органів мають визнаватись недопустимими, засудження особи за злочин, вчинений внаслідок провокації (підбурювання) із сторони працівників правоохоронних органів, свідчить про порушення права на справедливий суд, передбаченого ст. 6 Конвенції.

Пунктом 55 постанови Суду у справі Раманаускас проти Литви, в розвиток позиції Суду в питанні провокації працівниками правоохоронних органів до вчинення злочину, викладеної у справі Тейшейро де Кастро проти Португалії, дане визначення підбурювання до вчинення злочину. Так, відповідно до зазначеного пункту підбурювання з боку поліції має місце тоді, коли відповідні працівники правоохоронних органів або особи, які діють за їхніми вказівками, не обмежуються пасивним розслідуванням, а з метою встановлення злочину, тобто отримання доказів і порушення кримінальної справи , впливають на суб`єкта, схиляючи його до вчинення злочину, який би в іншому випадку не був би вчинений». Аналіз цієї правової позиції Суду, яка в подальшому знайшла свій розвиток в п. 37, 44 постанови у справі Баннікова проти Російської Федерації, п. 102 постанови у справі Веселов та інші проти Російської Федерації, дає підстави стверджувати те, що як працівникам правоохоронних органів, так і іншим особам, які діють за їхніми вказівками, до яких відносяться і особи, що здійснюють за вказівками працівників правоохоронних органів певні оперативні дії (в даному випадку закупку наркотичних засобі) забороняється впливати на відповідних суб`єктів, спонукаючи їх до вчинення злочину з метою подальшого їх викриття у вчиненні цього злочину. Будь-які дії, які можуть трактуватися як вплив на заявника (в подальшому обвинуваченого) з метою вчинення ним злочину виключаються. Такими діями Суд визнає, в тому числі, прояв ініціативи в контактах із заявником, пропозицію чи прохання, в тому числі і неодноразові, вчинити злочин (п.92 постанови у справі Веселов та інші проти Російської Федерації). В будь-якому випадку ініціатива на вчинення конкретного злочину повинна виходити саме від особи, яка в подальшому притягається до кримінальної відповідальності, а не він працівників правоохоронних органів, чи осіб, які діють за їхніми вказівками. Між тим, допитаний у суді апеляційної інстанції свідок ОСОБА_12 - залегендована особа, яка проводила оперативну закупку наркотичних засобів, показав суду те, що купити у ОСОБА_10 наркотичні засоби в обох випадках йому запропонували і доручили саме працівники міліції. Пропозицій придбати наркотичні засоби саме у цих конкретних випадках від ОСОБА_10 до нього не надходило. Наведене вказує на те, що ініціатива на вчинення злочину, а саме придбання наркотичних засобів у ОСОБА_10 як 09.09.2014 року, так і 09.11.2014 року виходила саме від працівників правоохоронного органу.

Відповідно до практики Суду, заява про підбурювання на вчинення злочину підлягає обов`язковій перевірці, якщо ця заява не є явно необґрунтованою (п.70 постанови у справі Раманаускас проти Литви, п.48 постанови у справі Баннікова проти Російської Федерації). При цьому Судом зазначено, що обов`язок доводити відсутність підбурювання покладається на обвинувачення (п.48 постанови Баннікова проти Російської Федерації). Не дивлячись на те, що обвинувачений у ході судового розгляду посилався на те, що він був спровокований на вчинення злочину працівниками міліції і його заява не є явно не обґрунтованою, прокурором не було вжито будь-яких дій, направлених на спростування заяви обвинуваченого про підбурювання його до вчинення злочину працівниками міліції. Посилання прокурора в суді апеляційної інстанції на те, що обвинувачений раніше вчиняв злочини, пов`язані із незаконним збутом наркотичних засобів, про що у працівників міліції була оперативна інформація, на думку колегії суддів, не може слугувати спростуванням заяви обвинуваченого про підбурювання його до вчинення злочину працівниками поліції. Так, відповідно до позиції Суду, питання про наявність підбурювання до вчинення злочину з боку правоохоронних органів повинно розглядатись стосовно саме тих злочинів, за які особа притягається до кримінальної відповідальності. У постанові по справі Константин та Стоян проти Румунії Суд зазначив, що якщо заявник і був визнаний винним у вчиненні злочинів в минулому, цей факт не вказує на те, що він і в даний час здійснює яку- небудь злочинну діяльність (п.55). Таку ж позицію Суд висловлював і у постановах у справах Худобін проти Російської Федерації(п.134), Ваньян проти Російської Федерації (п. 49) вказавши те, що працівники правоохоронних органів повинні володіти об`єктивними доказами, які вказують на те, що заявником (обвинуваченим) були зроблені перші кроки для вчинення саме тих діянь, які складають правопорушення, за яке заявник в подальшому переслідується. Таким чином колегія суддів приходить до висновку про те, що інформація про попередню діяльність обвинуваченого, яка може підпадати під ознаки злочину, чи притягнення його до кримінальної відповідальності в минулому, не спростовує заяви обвинуваченого про його підбурювання до вчинення злочину працівниками міліції.

Підсумовуючи викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що за результатами розгляду як у суді першої, так і в суді апеляційної інстанції необхідно визнати те, що заява обвинуваченого про підбурювання його до вчинення злочину працівниками міліції є обґрунтованою, збут наркотичних засобів 09.09.2014 року громадянину ОСОБА_12 вчинений ним внаслідок впливу на нього особи, яка діяла за вказівкою працівників міліції, схиливши його до вчинення цього злочину. На думку колегії суддів обґрунтованість заяви обвинуваченого про підбурювання його до вчинення злочину працівниками міліції стверджується як за критерієм про перевірку обґрунтованості цієї заяви (п.п. 36- 50 постанови Суду у справі Баннікова проти Російської Федерації), так і за критерієм щодо процедури, в силу якої цю заяву було розглянуто. У зв`язку із наведеним, усі докази зібрані внаслідок підбурювання обвинуваченого до вчинення злочину, мають визнаватись недопустимими.

За змістом ст. 41 КПК України оперативні підрозділи мають право здійснювати у кримінальному провадженні слідчі (розшукові) дії та негласні слідчі (розшукові) дії за письмовим дорученням слідчого чи прокурора. Під час виконання цих доручень співробітники оперативних підрозділів не мають права здійснювати процесуальні дії у кримінальному провадженні за власною ініціативою. Між тим, із матеріалів кримінального провадження вбачається, що всі процесуальні дії, пов`язані з оперативною закупкою наркотичних засобів у ОСОБА_10 вчинялись працівниками оперативних підрозділів. Проте матеріали кримінального провадження не містять доручень слідчого чи прокурора на вчинення співробітниками оперативних підрозділів слідчих (розшукових) чи негласних слідчих (розшукових) дій, пов`язаних із фіксацією збуту ОСОБА_10 наркотичних засобів, що вказує на недопустимість доказів, здобутих внаслідок цих процесуальних дій.

Належним чином врахувавши ці обставини, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про недоведеність того, що в діях ОСОБА_10 є склад злочину, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України і на законних підставах виправдав його у цій частині обвинувачення, належним чином мотивувавши своє рішення.

Щодо вироку в частині виправдування ОСОБА_10 за ч.2 ст. 190 КК України, то колегія суддів зважає на наступне. Об`єктивна сторона цього злочину проявляється у заволодінні чужим майном шляхом обману (відповідно до пред`явленого ОСОБА_10 обвинувачення), вчиненому повторно. Із суб`єктивної сторони злочин, передбачений ч.2 ст. 190 КК України вчиняється із прямим умислом. Відповідно до пред`явленого обвинувачення ОСОБА_10 повторно, шляхом обману заволодів коштами Васильківського МВ ГУ МВС України в Київській області. Між тим, у пред`явленому обвинуваченні не вказано, у чому проявився обман ОСОБА_10 . Васильківського МВ ГУ МВС України в Київській області, внаслідок чого він заволодів коштами управління. Стороною обвинувачення не надано будь-яких доказів наявності в обвинуваченого прямого умислу, направленого на заволодіння коштами саме Васильківського МВ ГУ МВС України в Київській області. Стороною обвинувачення не надано доказів і того, що ОСОБА_10 знав про те, що кошти, які передав йому ОСОБА_12 належали Васильківському МВ ГУ МВС України в Київській області, що є необхідним для доведення того, що ОСОБА_10 шляхом обману заволодів саме коштами ОСОБА_17 . Із урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про недоведеність того, що у діях ОСОБА_10 є склад злочину, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України і на законних підставах виправдав його за даною частиною обвинувачення, належним чином мотивувавши своє рішення.

Доводи апеляційної скарги прокурора про відсутність підбурювання до вчинення злочину із посиланням на наявність оперативно-розшукової справи щодо ОСОБА_10 , у якій задокументовано злочинну діяльність ОСОБА_10 колегія суддів вважає не обґрунтованими. Як зазначалось вище, підлягає перевірці заява про підбурювання працівниками правоохоронних органів до вчинення саме того злочину, за який особа притягається до кримінальної відповідальності. У чисельних постановах Суд констатував те, що національні суди повинні перевіряти те, за яких умов був вчинений саме той злочин, за який особа предстала перед судом, чи не був саме цей злочин вчинений внаслідок впливу на особу працівників правоохоронних органів чи осіб, які діють за їхніми вказівками. Вчинення особою інших злочинів, чи злочинів, вчинених в минулому, не є підставою для визнання заяви про підбурювання необґрунтованою (Баннікова проти Російської Федереції, Константин та Стоян проти Румунії, Ваньян проти Росії, Худобін проти Росії, Сепіл проти Туреччини та інші). У ході апеляційного розгляду безспірно встановлено, що збут наркотичних засобів ОСОБА_10 09.09.2014 року був вчинений за ініціативи працівників міліції та внаслідок впливу на ОСОБА_10 свідком ОСОБА_12 , що діяв за вказівками працівників міліції і який проявився у проханні до ОСОБА_10 продати йому наркотичні засоби, саме від ОСОБА_12 вперше надійшла ініціатива на купівлю/продаж наркотичних засобів. Колегія суддів зважає на те, що свідок ОСОБА_12 є свідком обвинувачення, клопотання про його допит у суді апеляційної інстанції заявив саме прокурор, і цей свідок дав показання, які однозначно вказують на наявність підбурювання обвинуваченого на збут наркотичних засобів з боку працівників міліції.

Та обставина, що в резолютивній частині вироку суд указав на виправдування ОСОБА_10 за ч.2 ст. 309 КК України на думку колегії суддів не може бути підставою для скасування вироку. Із змісту вироку вбачається, що розгляд кримінального провадження відбувався за обвинуваченням ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України. Уся мотивація та висновки суду в мотивувальній частині вироку викладені щодо злочину, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України. Наведене вказує на те, що зазначення у резолютивній частині вироку про виправдування ОСОБА_10 за ч.2 ст. 309 КК України є опискою, яка підлягала виправленню в порядку ст. 379 КК України. При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що ухвалою Васильківського міськрайонного суду від 21.03.2017 року ця описка була виправлена і ця ухвала учасниками судового провадження не оскаржена.

Інші доводи, на які прокурор послався в апеляційній скарзі, а саме: щодо неправильної оцінки доказів, посилання суду на нормативні документи, які втратили чинність, наявність суперечності в оцінці порядку проведення контрольних закупок - за умови наведених вище підстав, які безумовно вказують на необхідність виправдування ОСОБА_10 по обох епізодах пред`явленого обвинувачення, на думку колегії суддів, не можуть бути підставою для скасування виправдувального вироку.

Вирок Васильківського міськрайонного суду від 06.02.2017 року щодо ОСОБА_10 відповідає вимогам закону, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає, у зв`язку з чим залишає цей вирок без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції залишити без задоволення.

Вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06.02.2017р. щодо ОСОБА_10 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 3-х місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3