Гребінківський районний суд Полтавської області
_______________________________________________________________ 528/938/17
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2017 р. м. Гребінка

14 грудня 2017 року Гребінківський районний суд Полтавської області у складі:

судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

під час розгляду у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Гребінка Полтавської області клопотання начальника Гребінківського відділу Лубенської місцевої прокуратури, юриста 1 класу, ОСОБА_3 про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, поданого у рамках кримінального провадження № 0000258 від 08.07.2017, стосовно обвинуваченого

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, освіта повна загальна середня, не одруженого, на утриманні нікого не має, не навчається та не працює, військовозобов`язаного, в силу ст. 89 КК раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 307 КК України,

за участі:

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

у с т а н о в и в:

у провадженні Гребінківського районного суду Полтавської області знаходиться кримінальне провадження № 0000258, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 08.07.2017, за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 307 КК України.

Прокурор у судовому засіданні звернувся до суду із клопотанням про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_4 , яке мотивоване наявністю обґрунтованої підозри та ризиків, передбачених п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 клопотання підтримав за викладених у клопотанні обставин.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 заперечував проти продовження відносно підзахисного ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з огляду на те, що клопотання прокурора є ідентичним попереднім клопотанням, та звернув увагу суду на те, що у Рішенні Конституційного Суду України від 23.11.2017 № 1-р/2017 вказується, що згідно з практикою застосування Європейським судом з прав людини пункту 3 статті 5 Конвенції після спливу певного проміжку часу існування лише обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання особи під вартою; до того ж такі підстави мають бути чітко наведені національними судами. Крім цього Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України" вказав на порушення пункту 3 статті 5 Конвенції національними судами України, які часто обґрунтовують продовження строку тримання під вартою однаковими підставами протягом всього періоду ув`язнення, та зазначив, що суди зобов`язані обґрунтовувати свої рішення про продовження строку тримання під вартою іншими підставами, які мають бути чітко вказані (пункт 99). Ненаведення судовими органами у своїх рішеннях будь-яких підстав, які дозволяють тримання особи під вартою протягом тривалого проміжку часу, є несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим у пункті 1 статті 5 Конвенції (пункт 36 рішення Європейського суду з прав людини від 15 грудня 2016 року у справі "Ігнатов проти України").

Захисник ОСОБА_5 з наведених вище підстав заперечував проти задоволення клопотання прокурора ОСОБА_3 про продовження строку тримання під вартою та заявив клопотання про застосування до його підзахисного домашнього арешту. Обвинувачений ОСОБА_4 підтримав свого захисника.

Суд, дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, вислухавши думку прокурора ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_4 , вивчивши матеріали кримінального провадження, суд приходить до таких висновків.

У відповідності до вимог ч.3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань, суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинуваченого акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до ч. ч.2, 3 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою повинно містити ті ж відомості, що й клопотання про застосування запобіжних заходів (ст. 184 КПК), та додатково виклад власне обставин-підстав продовження строку тримання під вартою: 1) обставин, які свідчать про те, що заявлений у попередньому клопотанні ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, передбачені у ст. 177 КПК, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

За ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Враховуючи ступінь тяжкості вищезазначеного злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, який відноситься до тяжких злочинів, суворість, передбаченого законом покарання, у випадку визнання обвинуваченого винним, особу обвинуваченого ОСОБА_4 , який ніде не працює, не має постійного джерела доходів, не одружений, періодично змінює місце проживання, обвинувачується у вчиненні злочину, який носить особливу суспільну небезпеку, так як обвинувачується у вчиненні правопорушення в сфері обігу наркотичних засобів, що має широку розповсюдженість проти здоров`я населення, а відповідно до п. 79 рішення ЄСПЛ у справі "Харченко проти України" від 10 лютого 2011 року продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості", також ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні декількох епізодів злочинної діяльності, в силу статті 89 КК України несудимий, однак, беручи до уваги рішення ЄСПЛ у справі Сельчук проти Туреччини (Selcuk v. Turkey, § 34), Мацнеттер проти Австрії (Matznetter v. Austria, § 9), де суд встановив, що наявність судимостей вказує на наявність підстав для існування ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, - спроби вчиняти інші кримінальні правопорушення, суд приходить до висновку, що наявність ризиків, передбачених положеннями ст.177 КПК України, продовжує існувати, а тому з метою запобігти спробам обвинуваченого ОСОБА_4 ухилитись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, а також з метою забезпечення виконання процесуальних рішень, суд вважає за доцільне збереження обраного йому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, який забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченому ОСОБА_4 .

Оцінюючи всі ці обставини, заявлені в судовому засіданні та передбачені в ст.178 КПК України, суд зазначає про відсутність належних та допустимих даних, які є підставою для зміни запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на даній стадії судового розгляду.

При розгляді клопотання про можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 домашнього арешту, крім викладених вище обставин, судом враховано таке.

Пунктом 1 статті 5 Європейської конвенції з прав людини передбачено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосудді може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контрактами.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Розглядаючи можливість застосування домашнього арешту до обвинуваченого ОСОБА_4 з урахуванням вищенаведених ознак, суд, дослідивши всі докази в обгрунтування клопотання вважає їх такими, що не здатні забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого під час судового розгляду.

Доводи обвинуваченого та захисника на те, що ризики, передбачені статтею 177 КПК України, на які посилалась сторона обвинувачення та встановлені в судовому засіданні, відпали, є безпідставними та недоведеними в судовому засіданні.

На підставі вищевикладеного, суд продовжує строк тримання під вартою ОСОБА_4 , відхиливши клопотання захисника, та задовольнивши клопотання прокурора. Застосування більш м`якого запобіжного заходу домашнього арешту, не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого, а тому суд відмовляє в задоволенні клопотання захисника про застосування такого запобіжного заходу як домашній арешт.

У зв`язку з наведеним, суд вважає за необхідне продовжити строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 на два місяці, тобто з 14 грудня 2017 року по 11 лютого 2018 року, оскільки судове провадження неможливо завершити до спливу строку тримання під вартою останнього.

При цьому, визначену в ухвалі Гребінківського районного суду Полтавської області від 26 вересня 2017 року заставу обвинуваченому ОСОБА_4 у розмірі 32 000 гривень (тридцять дві тисячі грн 00 коп) та покладені на обвинуваченого ОСОБА_4 обов`язки у випадку внесення визначеної судом застави, залишити без змін.

Визначити двомісячний термін дїї обов`язків, покладених відповідно до ухвали Гребінківського районного суду Полтавської області від 29.07.2017, у разі внесення застави, з дня її фактичного внесення.

Керуючись статтями 128, 177,178, 182, 331, 372 КПК України , суд

ПОСТАНОВИВ:

клопотання начальника Гребінківського відділу Лубенської місцевої прокуратури юриста 1 класу ОСОБА_3 про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 задовольнити.

Продовжити стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк тримання під вартою на два місяці - з 14.12.2017 по 11.02.2018 (включно).

Визначену в ухвалі Гребінківського районного суду Полтавської області від 29 липня 2017 року заставу обвинуваченому ОСОБА_4 у розмірі 32 000 гривень (тридцять дві тисячі грн 00 коп) та покладені на обвинуваченого ОСОБА_4 обов`язки у випадку внесення визначеної судом застави, залишити без змін.

Визначити двомісячний термін дїї обов`язків, покладених відповідно до ухвали Гребінківського районного суду Полтавської області від 29.07.2017, у разі внесення застави, з дня її фактичного внесення.

З моменту звільнення з-під варти у зв`язку з внесенням застави, обвинувачений вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Заперечення можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч. 1 ст. 392 КПК.

Повний текст судового рішення виготовлено 14.12.2017.
Cуддя ОСОБА_1