Дата документу Справа № 336/8649/15-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/1013/17 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 336/8649/15-к Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.187 ч.1 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 вересня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника адвоката ОСОБА_10 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0003644, за апеляційними скаргами процесуального прокурора та захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2016 року відносно
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у смт. Новомиколаївка Новомиколаївського району Запорізької області, громадянина України, фактично мешкає у АДРЕСА_1 , зареєстрований проживаючим у АДРЕСА_1 , не працюючого, неодруженого, освіта незакінчена вища, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України,

в с т а н о в и л а:
вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2016 року ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України, та призначено йому покарання у виді п`яти років позбавлення волі.

В строк відбування покарання згідно ст. 72 ч. 5 КК України зараховано строк попереднього ув`язнення з 27 серпня 2015 року по 31 серпня 2015 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Строк відбування покарання ухвалено рахувати з дати фактичного приведення вироку до виконання.

Позов ОСОБА_7 до ОСОБА_9 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 1899,24 гривень на відшкодування матеріальної шкоди, 4400 гривень витрат на правову допомогу та 70000 гривень на відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави витрати на залучення експертів в сумі 2917,80 гривень.

Вирішена доля речових доказів.
Згідно вироку суду першої інстанції, 26 серпня 2015 року приблизно о 21.40 годині ОСОБА_9 , знаходячись в салоні належного потерпілому ОСОБА_7 автомобілю Mersedes Benz Vito 110, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який був припаркований на території гаражного комплексу поблизу КУ «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» по вул. Авраменка, 4 у м. Запоріжжя, маючи умисел на напад з метою заволодіння чужим майном, напав на ОСОБА_7 , при цьому, знаходячись в салоні автомобілю позаду потерпілого, який перебував на водійському сидінні, діючи неочікувано для потерпілого, застосував небезпечне для життя та здоров`я потерпілого насильство, нанісши ОСОБА_7 принесеним із собою ножем, який тримав у правій руці, один ріжучий удар в область передньої поверхні шиї, спричинивши потерпілому рану на передній поверхні шиї праворуч з повним пересіченням платізми, грудинно-перстневидного та грудинно-щитовидного м`язів з двох сторін, частковим пересіченням кивального м`язу зліва, пересіченням власної фасції шиї справа, що кваліфікується як легке тілесне ушкодження, що потягло за собою короткочасний розлад здоров`я.

Безпосередньо після застосування ОСОБА_9 до ОСОБА_7 насильства, яке є небезпечним для життя і здоров`я особи, що зазнала нападу, ОСОБА_9 висловив ОСОБА_7 вимогу передати гроші, золоті вироби та інші матеріальні цінності, однак, потерпілий почав чинити ОСОБА_9 активний опір, у зв`язку з чим між ними виникла боротьба, під час якої ОСОБА_9 , продовжуючи свій злочинний намір на заволодіння чужим майном, наніс ОСОБА_7 не менше десяти ударів ножем в область голови, обох рук та тулуба, спричинивши потерпілому рани в області правої щоки, в області підборіддя праворуч, в області верхнього краю правої вушної раковини, в лобно-скроневій області праворуч, в області лівої пахвової області, в області лівого передпліччя в серединній третині з ушкодженням фаціального футляру м`язів передпліччя, в області лівого передпліччя в нижній третині, на долонній поверхні лівої кісті у проекції головок п`ясних кісток, в області проксимальної фаланги четвертого пальця лівої кісті по тильній поверхні, на першому пальці правої кісті по долонній поверхні, які як окремо, так і у сукупності кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що потягли за собою короткочасний розлад здоров`я; рану в області проксимальної фаланги п`ятого пальця лівої кісті по долонній поверхні з ушкодженням сухожилля згинача п`ятого пальця лівої кісті з розвитком згинальної контрактури п`ятого пальця лівої кісті у дистальному міжфаланговому суглобі, яка кваліфікується як легке тілесне ушкодження, що потягло за собою незначну стійку втрату працездатності менше 10%.

Внаслідок активного опору з боку ОСОБА_7 та з`явлення на місці події сторонніх людей на автомобілі ОСОБА_9 не заволодів майном потерпілого, припинив свої дії та зник з місця події.

В апеляційній скарзі прокурор, не заперечуючи доведеність вини ОСОБА_9 в скоєнні кримінального правопорушення, за яке він засуджений та кваліфікацію його дій, вважає, що вирок суду першої інстанції від 10.05.2016 року є незаконним і підлягає скасуванню в частині призначеного засудженому ОСОБА_9 покарання. Вважає, що призначене покарання засудженому ОСОБА_9 не відповідає вимогам ст. 65 КК України, з причин того, що суд першої інстанції при постановленні вироку не в повній мірі врахував ступінь тяжкості скоєного ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України. ОСОБА_9 скоїв тяжке кримінальне правопорушення, в скоєному правопорушенні не розкаявся, в ході судового слідства намагався ввести суд в оману відносно фактичних обставин справи, заходів до відшкодування завданої шкоди потерпілому не вжив. Таким чином, вважає, що призначене судом першої інстанції ОСОБА_9 покарання, передбачене санкцією ч. 1 ст. 187 КК України, не відповідає тяжкості скоєного кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок його м`якості, а також не є справедливим.

На підставі викладеного, просить вирок суду першої інстанції скасувати та постановити новий вирок, призначивши ОСОБА_9 покарання за ч. 1 ст. 187 КК України у вигляді 6 років позбавлення волі.

В апеляційній скарзі захисник вважає, що вирок суду підлягає зміні у зв`язку з неправильним застосуванням норм кримінального закону при кваліфікації дій засудженого, а також невідповідності призначеного покарання тяжкості правопорушення та особі засудженого ОСОБА_9 . Звертає увагу на те, що у процесі судового розгляду не знайшли свого підтвердження факти, вказуючі на скоєння ОСОБА_9 злочину, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України. Вважає, що суд однозначно прийняв версію подій, викладених ОСОБА_7 , хоча окрім показань самого ОСОБА_7 інших доказів на підтвердження його слів немає і безпідставно відхилив показання ОСОБА_9 . Також не можна погодитись з тим, що твердження обвинуваченого щодо спричинення тілесних ушкоджень потерпілому в ході самооборони від протиправних посягань ОСОБА_7 , на переконання суду, не знайшли в ході судового слідства будь-якого обґрунтування та суперечать іншим дослідженим доказам, а також не відповідають логіці та обставинам подій. Вважає, що вирок суду є незаконним, а дослідження доказів має однобічний характер. Суд заздалегідь упереджено віднісся до доказів, безпідставно, тобто у порушення вимог кримінального процесуального кодексу відхилив, не прийняв до уваги докази обвинуваченого ОСОБА_9 , які необхідні для правильної кваліфікації дій обвинуваченого. Суд необґрунтовано застосував до обвинуваченого покарання у виді позбавлення волі. Зазначає, що ОСОБА_9 є особою раніше не судимою, позитивно характеризується за місцем проживання та навчається у Запорізькому національному технічному університеті, має сталі родинні зв`язки. Після ухвалення вироку ОСОБА_9 відшкодував ОСОБА_7 матеріальну шкоду та витрати на правову допомогу.

На підставі вищевикладеного, просить скасувати вирок районного суду та ухвалити новий вирок, яким визнати невинуватим ОСОБА_9 за пред`явленим обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України та закрити кримінальне провадження.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарг; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу процесуального прокурора та заперечував проти апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 ; обвинуваченого, зокрема в останньому слові, та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу захисника та заперечували проти апеляційної скарги процесуального прокурора; перевіривши матеріали провадження, провівши судові дебати та обговоривши в нарадчій кімнаті доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга процесуального прокурора та апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Стаття 8 КПК України встановлює принцип верховенства права, згідно якого кримінальне провадження здійснюється з додержанням цього принципу, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права та з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.

Ці вимоги закону судом першої інстанції в повній мірі дотримано не було.

Згідно до ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження і технічного носія інформації, на якому зафіксовано судове провадження, сторона захисту висувала перед судом першої інстанції під час судового розгляду численні клопотання про долучення доказів щодо невинуватості обвинуваченого в інкримінованому йому злочині та необхідності дослідження цих доказів, відстоюючи свою версію подій, яка кардинально відрізняється від звинувачень сторони обвинувачення, тощо.

Однак суд, деякі клопотання стосовно прийняття та дослідження доказів сторони захисту залишив поза увагою, а деякі відхилив, посилаючись на те, що вони не мають значення для справи (зокрема медичних документів стосовно потерпілого, тощо), хоча сторона захисту будувала свою позицію у значній мірі на цих доказах, чим порушив засади змагальності сторін та свободи в поданні своїх доказів і у доведенні перед ним їх переконливості.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним всіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів шляхом допиту обвинувачених, потерпілих, свідків, експерта, огляду речових доказів, оголошення документів, відтворення звукозапису і відеозапису, тощо. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у частині 1 статті 94 КПК України, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.

Недотримання засади безпосередності призводить до порушення інших засад кримінального провадження: презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункти 10, 13, 15 статті 7 КПК України). Тому, засада безпосередності виступає необхідним елементом процесуальної форми судового розгляду, недотримання її судом, виходячи зі змісту частини другої статті 23 та статті 86 цього Кодексу, означає, що докази, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, не можуть бути визнані допустимими і враховані при постановленні судового рішення судом, крім випадків, передбачених зазначеним Кодексом, а отже, судове рішення, відповідно до статті 370 цього Кодексу, не може бути визнано законним і обґрунтованим і, згідно з частиною першою статті 412 КПК України, підлягає скасуванню.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що сторона обвинувачення при вирішенні питання про обсяг дослідження доказів просила суд приєднати матеріали, зібрані під час досудового розслідування без зазначення і вказівки на конкретні викривальні обвинуваченого докази, що безсумнівно носить характер правової невизначеності, оскільки позбавляє сторону захисту орієнтуватися у наданому прокурором масиві доказів і, в свою чергу, підготуватися для заперечення або спростування кожного з таких доказів окремо.

Разом з тим, районний суд під час судового розгляду, надаючи можливість представити всі свої докази стороні обвинувачення, у свою чергу, сторону захисту у цій можливості обмежив.

Таким чином, поставивши у нерівні умови сторони кримінального провадження, суд першої інстанції порушив вищезазначені гарантії, оскільки можливість представлення доказів як стороною обвинувачення, так і стороною захисту і, в подальшому, їх повному дослідженні, мають особливе значення для вирішення питання про винуватість чи невинуватість обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину, що, у свою чергу, призвело до того, що весь розгляд справи щодо нього в цілому набув несправедливого характеру.

Беручи до уваги виключно специфічні обставини цієї справи, колегія суддів вважає, що право на захист зазнало такого обмеження, відповідно до якого обвинувачений ОСОБА_9 був позбавлений можливості скористатися справедливим судом, що суперечить положенням пунктів 1 та 3(d) статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року.

Колегія нагадує, що гарантії, наведені в пункті 3(d) статті 6 Конвенції, є особливим аспектом права на справедливе судове слухання справи, яке наведено в пункті 1 цього положення, яке слід брати до уваги для того, щоб зробити будь-яку оцінку неупередженості провадження. Суд має розглянути кримінальне провадження в цілому, із урахуванням прав захисту та всіх учасників кримінального провадження.

Виходячи із положень ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги і за клопотанням учасників судового провадження, зобов`язаний повторно дослідити лише ті обставини, які досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Колегія суддів не знаходить правових підстав для дослідження нових доказів або повторного дослідження доказів відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК України, оскільки клопотань про це від учасників судового провадження не надходило, а колегія, оцінюючи сутнісні ознаки доказів достовірність, належність, допустимість для прийняття відповідного рішення, виходить з правових позицій, викладених в Постанові Верховного Суду № 554/12965/14-к від 20.04.2017 року.

Наразі суд апеляційної інстанції позбавлений можливостей щодо перегляду вироку суду через не дослідження деяких доказів, а отже і подальшої оцінки таких доказів у сукупності з іншими доказами з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності для прийняття відповідного судового рішення, оскільки з огляду на зміст мотивувальної частини вироку, ці обставини під час кримінального провадження в суді першої інстанції не досліджувались, що призвело до порушення права обвинуваченого на захист від пред`явленого обвинувачення.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу і на зміст самого судового рішення.

Так, суд першої інстанції у своєму рішенні не навів майже ніякої мотивації на спростування доводів сторони захисту, лише формально пославшись на невизнання своєї вини обвинуваченим, як спробу уникнути відповідальності за скоєне, що вказує на недотримання мінімальних гарантій щодо вмотивованості судового рішення, як необхідного процесуального елемента права на справедливий суд (ст. 6 КЗПЛ), що вочевидь є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з незалежним здійсненням правосуддя, суд виробив позицію, згідно якої суди у своїх рішеннях мають належним чином зазначати підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 КЗПЛ зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення ЄСПЛ у справах «Ван де Хурк проти Нідерландів», «Гарсія Руіс проти Іспанії», «Кузнецов та інші проти Росії», «Серявін та інші проти України», тощо).

З урахуванням положень ст. ст. 412, 415 КПК України щодо підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, апеляційний суд у цьому випадку виходить із загальних засад кримінального провадження, зокрема із засади законності, адже ч. 6 ст. 9 КПК України встановлено, що у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються його загальні засади, визначені ч. 1 ст. 7 зазначеного Кодексу.

Отже, оскільки вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду, суду першої інстанції при новому розгляді, при дотриманні процедури такого розгляду, встановленої процесуальним законом, необхідно врахувати наведене у цій ухвалі, при суворому дотриманні принципів верховенства права, безпосередності, змагальності, перевірити і інші доводи, зазначені в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого, дати належну оцінку усім наданим як стороною обвинувачення, так і стороною захисту доказам, з обов`язковою їх мотивацією на предмет їх прийняття або відхилення, та ухвалити судове рішення у відповідності до вимог кримінального процесуального закону.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу процесуального прокурора та апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2016 року відносно ОСОБА_9 скасувати.

Призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Матеріали провадження направити до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4