Номер провадження: 11-кп/785/502/18
Номер справи місцевого суду: 501/2935/16-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 його захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 11.01.2018 року відносно:
ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Зачипилівка Харківської області, громадянина України, який має середню освіту, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого: АДРЕСА_1 , проживаючого: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
- 03.12.2010 року Березівським райсудом Одеської області за ч. 2 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, звільненого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком на 1 рік;
- 10.01.2013 року Березівським райсудом Одеської області за ч. 1 ст. 263 КК України до 3 років позбавлення волі, звільненого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком на 1 рік;
- 08.10.2014 року Ширяївським райсудом Одеської області за ч. 3 ст. 185, ст. 71 КК України до 3 років і 6 місяців позбавлення волі, звільнений 21.03.2016 року у зв`язку з відбуттям строку покарання,
- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України,
встановив:
Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України і призначено покарання у виді п`яти років позбавлення волі.
Обвинуваченого взято під варту у залі суду та зараховано у строк відбування покарання, строк попереднього ув`язнення з 19.07.2017 року по 17.09.2017 року.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Відповідно до вироку суду першої інстанції, ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що в період часу з 23 год. 16.10.2016 року по 00 год. 17.10.2016 року, ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходився на подвір`ї будинку АДРЕСА_2 , діючи повторно, з прямим умислом та корисливою метою, знаючи те, що його дії не будуть помічені, він таємно, шляхом вільного доступу, а саме за допомогою ключа, який був залишений потерпілим ОСОБА_9 у замку запалювання, незаконно заволодів транспортним засобом - легковим автомобілем марки «ЗАЗ - 110307» зеленого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , вартістю 50000 грн., заподіявши потерпілому матеріальну шкоду на зазначену суму, після чого на викраденому автомобілі, з місця вчинення злочину зник.
В апеляційній скарзі обвинувачений, не заперечуючи фактичні обставини справи, зазначив, що не погоджується з вироком суду в частині призначення покарання, оскільки вважає його надто суворим.

Посилаючись на такі доводи, обвинувачений просить застосувати до нього більш м`яке покарання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченого, який підтримав свою апеляційну скаргу, захисника ОСОБА_8 , яка просила застосувати до обвинуваченого дію ст. 69 КК України та призначити йому більш м`яке покарання, думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновків про таке.
Відповідно до приписів ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.
Мотивуючи доведеність вини обвинуваченого у вчиненні злочинів, що йому інкримінуються, суд першої інстанції послався на наступні докази:
- показання обвинувачуваного ОСОБА_7 , який вину визнав у повному обсязі, щиро кається, просить суворо його не карати;
- показання потерпілого ОСОБА_9 , який суду пояснив, що ОСОБА_7 зі своєю матір`ю наймав частину його будинку. 16 жовтня 2016 року, ввечері він залишив свій автомобіль марки «ЗАЗ - 110307» реєс. номер НОМЕР_1 у дворі свого будинку, а вранці 17 жовтня 2016 року він виявив, що автомобіля немає. Працівники поліції повідомили йому, що його автомобіль знайшли в м. Чорноморську. Автомобіль мав механічні пошкодження. Він дізнався, що його автомобіль угнав ОСОБА_7 , який обіцяв відремонтувати автомобіль, але нічого так і не зробив;
- заяву потерпілого про вчинення кримінального правопорушення (а.с. 39-41);
- протокол огляду місця події (а.с. 42-45);
- протокол огляду місця виявленого автомобіля потерпілого (а.с. 47-52);
- протокол огляду та відтворення відеозапису (а.с. 55-61);
- заяву ОСОБА_7 про вчинення ним злочину (а.с. 62).
Отже, сторони у кримінальному провадженні не оспорюють фактичні обставини справи, тому суд апеляційної інстанції вважає, що дії обвинуваченого правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 289 КК України, як незаконне заволодінні транспортним засобом, вчинене повторно.
При призначенні покарання обвинуваченому, суд першої інстанції зазначив у вироку, що враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинувачуваного, який раніше судимий, на обліку у лікарів психіатра і нарколога не перебуває, за місцем реєстрації характеризується, як особа на яку скарг не надходило.
Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції визнав щире каяття, сприяння слідству і суду у розкритті злочину.
Обставиною, що обтяжує покарання, суд першої інстанції визнав вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.
Суд врахував також досудову доповідь Овідіопольського міжрайонного відділу пробації, у якому зазначено, що існує високий ризик вчинення ОСОБА_7 повторного кримінального правопорушення і ризик небезпеки для суспільства оцінюється, як середній (а.с. 144-148).
Суд першої інстанції також дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових, суб`єктивних та об`єктивних підстав для застосування ст.ст. 69, 75, 76 КК України при призначенні обвинуваченому покарання.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання в межах мінімальної санкції ч. 2 ст. 289 КК України, яке буде достатнім для його виправлення, перевиховання та попередження вчинення нових злочинів.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

З мотивувальної частини вироку випливає, що при призначенні покарання, суд 1-ої інстанції, на виконання вимог ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого наявність обставин, що пом`якшують і відсутність обставин, що обтяжують покарання.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі, обґрунтовано не знайшовши підстав для призначення більш м`якого покарання.

Разом з тим, призначаючи покарання обвинуваченому, суд першої інстанції не врахував, що санкція ч. 2 ст. 289 КК України передбачає наявність додаткового покарання у виді конфіскації майна або без такої.

Отже, суд першої інстанції мав би у вироку мотивувати застосування чи не застосування додаткового покарання.

Відповідно до приписів п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

Зважаючи на фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції, сукупність обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, колегія суддів вважає, що вирок суду підлягає зміні, із зазначенням про незастосування додаткового покарання у виді конфіскації майна, що не буде погіршувати становище обвинуваченого.

Окрім того, суд першої інстанції не зазначив у вироку початок строку відбування покарання обвинуваченим, що є порушенням припису п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, відповідно до якого, у резолютивній частині вироку, у разі визнання особи винуватою, зазначається початок строку відбування покарання.

Отже, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого не має, але вирок суду першої інстанції підлягає зміні з підстав, наведених вище.

Керуючись ст.ст. 370, 404, 405, п. 2 ч. 1 ст. 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд -
ухвалив:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Іллічівського міського суду Одеської області від 11.01.2018 року стосовно ОСОБА_7 , - змінити.
Вважати засудженим ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 289 КК України до п`яти років позбавлення волі без конфіскації майна.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 обчислювати з 11 січня 2018 року.
В решті вирок суду 1-ої інстанції залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим у той же строк з дня отримання її копії.
Судді Апеляційного суду Одеської області:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4