Ухвала
Іменем України
12 березня 2018 року

м. Київ
Справа № 743/842/17

Провадження № 51-4651 ск 18
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 25 жовтня 2017 року та на ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 02 лютого 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000250,
встановила:
За вироком Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 25 жовтня 2017 року
ОСОБА_4 , котрий народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Коробки Ріпкинського району Чернігівської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого 03 серпня 2015 року Ріпкинським районним судом Чернігівської області за ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, на підставі ст. 75 КК звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки,
засуджено за ч. 1 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.
На підставі ст. 71 КК до призначеного покарання частково приєднано невідбуте покарання за вироком Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 03 серпня 2015 року та визначено ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць. Прийняте рішення щодо речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за те, що він 25 травня 2017 року приблизно о 00.30 год., перебуваючи біля подвір`я будинку АДРЕСА_1 , таємно викрав належний ОСОБА_5 брухт чорного металу вартістю 455 грн.
Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 02 лютого 2018 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить судові рішення щодо нього скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вказує на неврахування судами всіх обставин, що пом`якшують покарання. Своє виправлення вважає можливим з призначенням йому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК, тобто нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 1 ст. 185 КК.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Як убачається із доданих до касаційної скарги копій судових рішень, вказаних вимог суд дотримався.
Призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд зважив на тяжкість вчиненого злочину, який є злочином середньої тяжкості, дані про особу винного, який за місцем проживання характеризується негативно, будучи раніше судимим, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став, натомість, у період іспитового строку за попередніми вироком, вчинив новий умисний злочин. Обставинами, що пом`якшують покарання, визнано щире каяття, визнання вини, відшкодування шкоди. Обставин, що обтяжують покарання не встановлено.

Таким чином, повною мірою врахувавши вказані обставини, в тому числі і ті, на які засуджений послався у касаційній скарзі, суд дійшов обґрунтованого висновку про призначення ОСОБА_4 покарання за ч. 1 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 1 рік, яке не є максимальним у межах санкції вказаної норми.
Крім того, враховуючи вимоги ч. 4 ст. 71 КК, відповідно до яких остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком, суд за сукупністю вироків визначив ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць, яке фактично лише на 1 місяць більше невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
Підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через його суворість не вбачається. Відсутні такі підстави і в касаційній скарзі засудженого.
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги ОСОБА_4 в частині суворості призначеного покарання та з зазначенням докладних мотивів прийнятого рішення обґрунтовано залишив вирок у відповідній частині без зміни.
Ухвала апеляційного суду достатньо мотивована та відповідає вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).
Таким чином, оскільки з касаційної скарги засудженого та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, то згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Враховуючи викладене і керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів
постановила:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 25 жовтня 2017 року та на ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 02 лютого 2018 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_6