Постанова

Іменем України
20 березня 2018 року

м. Київ
справа № 302/904/16-к

провадження № 51-966 км18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 , потерпілих ОСОБА_8 і ОСОБА_9 на вирок Міжгірського районного суду Закарпатської області від 3 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 19 червня 2017 року щодо ОСОБА_7 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000122, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК).

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Міжгірського районного суду Закарпатської області від 3 квітня 2017 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки шість місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами усіх видів на строк три роки.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_7 в строк відбуття покарання у виді позбавлення волі строк попереднього ув`язнення з 26 вересня 2016 року по 29 вересня 2016 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення два дні позбавлення волі.
Цим вироком ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 і ОСОБА_9 солідарно майнову шкоду в сумі 30 905 гривень та по 100 000 гривень кожному з них на відшкодування моральної шкоди. Також стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 1650 гривень 75 копійок судових витрат; вирішено питання щодо речових доказів.
Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 19 червня 2017 вирок місцевого суду залишено без змін.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 3 серпня 2016 року приблизно о 00 годин 30 хвилин, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, не маючи посвідчення водія відповідної категорії та права керування транспортним засобом, керуючи мотоциклом марки «Viper» модель «V150А» без реєстраційного номерного знаку, рухаючись по вул. Цетральній с. Синевирська Поляна Міжгірського району Закарпатської області в напрямку с. Синевир Міжгірського району з швидкістю приблизно 50 км/год. не забезпечив безпеку дорожнього руху, порушив вимоги п.п. 1.3, 1.5, 1.10 «безпечна швидкість», п.п. 2.1 «а», «б», 2.3 «б», 2.9 «а», 12.2, 12.3 Правил дорожнього руху України (далі ПДР України), не врахував дорожньої обстановки, в результаті чого не впорався з керуванням транспортного засобу та поблизу колиби-кафе «Гуцулочка», що розташоване на вул. Центральній с. Синевирська Поляна Міжгірського району Закарпатської області, допустив наїзд на пішоходів ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які йшли краєм проїзної частини дороги в напрямку с. Синевир Міжгірського району.
В результаті цієї дорожньо-транспортної події пішохід ОСОБА_10 отримав тяжкі тілесні ушкодження, внаслідок чого наступила його смерть.

Вимоги касаційних скарг і узагальненні доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , вказуючи на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженоговнаслідок суворості, просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_7 і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вказує, що всупереч вимог ст. ст. 94, 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд не надав оцінки експертному висновку, не з`ясував момент виникнення небезпеки для руху мотоцикла, не взяв до уваги обставини кримінального провадження, що могли вплинути на його висновки щодо можливості ОСОБА_7 запобігти зіткненню з пішоходами. Вважає, що суд не повній мірі врахував дані про особу винного, обставини, що пом`якшують покарання, не навів мотивів свого рішення про відсутність підстав для застосування ст. 75 КК, внаслідок чого призначив ОСОБА_7 надто суворе покарання. На думку захисника, апеляційний суд не дав вичерпної відповіді на доводи апеляційної скарги захисника.

У касаційній скарзі потерпілі ОСОБА_8 і ОСОБА_9 просять скасувати судові рішення щодо ОСОБА_7 і призначити йому покарання у виді семи років позбавлення волі. Вважають, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували тяжкі наслідки злочину, вчиненого у стані алкогольного сп`яніння, відсутність в діях засудженого щирого каяття, не відшкодування шкоди в повному обсязі, внаслідок чого вважають призначене ОСОБА_7 покарання м`яким. Посилаються на те, щоапеляційний суд належно не перевірив доводи їх апеляційної скарги та не зазначив підстав, з яких апеляційну скаргу визнав необґрунтованою.
Потерпілі ОСОБА_8 і ОСОБА_9 подали заперечення на касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 та просили залишити його касаційну скаргу без задоволення.

Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважала, що касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 , а також касаційну скаргу потерпілих ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , в яких йдеться про погіршення становища засудженого, необхідно залишити без задоволення, а судові рішення щодо ОСОБА_7 без зміни.

Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, суд вважає, що касаційні скарги захисника та потерпілих задоволенню не підлягають з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При цьому згідно ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через неповноту судового розгляду та невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. ст. 410411 КПК) чинним законом не передбачено.
Зі змісту касаційної скарги захисника ОСОБА_6 вбачається, що він посилається, зокрема, на неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, проте згідно зі ст. 433 КПК перевірку цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесено.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за який його засуджено, відповідає встановленим обставинам та підтверджується доказами, безпосередньо дослідженими та оціненими за критеріями, визначеними ч. 1 ст. 94 КПК.

Такий висновок суду ґрунтується на показаннях ОСОБА_7 про обставини, за яких він, керуючи мотоциклом, допустив зіткнення з пішоходами, внаслідок чого ОСОБА_10 загинув на місці події; показаннях потерпілих ОСОБА_8 і ОСОБА_9 ; показаннях свідка ОСОБА_11 про те, що наїзд мотоцикліста стався, коли разом з ОСОБА_10 йшли по краю проїзної частини, в момент частково неосвітленої ділянки дороги, та дивились у мобільний телефон ОСОБА_10 . Він відчув удар ззаду і впав, а коли піднявся, побачив, що потерпілий лежить без свідомості, поряд знаходився мотоцикл та ОСОБА_7 .
Крім того, наведені показання узгоджуються з даними, що містяться в протоколах огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, слідчого експерименту за участю ОСОБА_11 , висновках судових експертиз, судової автотехнічної експертизи, згідно з якою водій мотоцикла «Viper» ОСОБА_7 в дорожній ситуації, яка склалась, мав виконати п. 12.2 і 12.3 ПДР України, мав технічну можливість зупинити транспортний засіб завчасно, застосувавши екстрене гальмування і запобігти наїзду на пішоходів у момент виникнення небезпеки для його руху.
За даними висновку судово-медичного експерта смерть ОСОБА_10 наступила внаслідок набряку та набухання головного мозку, який виник унаслідок закритої черепно-мозкової травми, яка супроводжувалась переломом потиличної кістки, крововиливом у речовину головного мозку. Ці тілесні ушкодження виникли прижиттєво, в строк події 3 серпня 2016 року, за давністю мають причинний зв`язок з настанням смерті, могли виникнути внаслідок наїзду двоколісного мотоцикла в момент зіткнення з пішоходом, який перебував у вертикальному (або близькому до цього) положенні при контактуванні первинно мотоциклу з потиличною частиною голови потерпілого.
Таким чином, суд об`єктивно, повно і всебічно встановив обставини кримінального провадження та дійшов правильного висновку, що невиконання ОСОБА_7 відповідних вимог ПДР України знаходиться в прямому причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної події настанням смерті потерпілого ОСОБА_10 .
Кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК є правильною,

Відповідно до ст. ст. 50і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Загальні засади призначення покарання, визначені у ст. 65 КК, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині. При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Своєю чергою, наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

При призначенні ОСОБА_7 покарання суд дотримався вимог ст.ст. 50, 65, 66, 67 КК, оскільки врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, що є тяжким, за формою вини вчиняється з необережності, дані про особу винного, який раніше не судимий, характеризується позитивно, та обставину, що обтяжує покарання, вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
Водночас суд послався на встановлені обставини кримінального провадження, за яких ОСОБА_7 було порушено вимоги ПДР України.
При цьому суд зазначив, що відповідно до ПДР України на пішоходів покладено, крім прав, також певні обов`язки, які в даному випадку потерпілими не було дотримано, оскільки пішоходи ОСОБА_10 і ОСОБА_11 рухались у темну пору доби по краю проїзної частини, за наявності узбіччя, в напрямку руху транспортного засобу.
Крім того, врахувавши зазначені дані про особу винного, обставину, що обтяжує покарання, суд визнав обставинами, що пом`якшують покарання, визнання ОСОБА_7 вини та розкаяння.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, в ході судового розгляду в судах першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_7 визнав свою провину, просив вибачення у потерпілих, частково відшкодував заподіяну шкоду та заявив про намір у подальшому продовжувати її відшкодовувати і про готовність нести за вчинене кримінальну відповідальність.
У зв`язку з цим, рішення суду про визнання такою обставиною, що пом`якшує покарання, як розкаяння, є обґрунтованим.
Таким чином, призначене ОСОБА_7 покарання є справедливим й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, а тому, на думку суду, вважати, що це покарання за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість, про що йдеться у касаційних скаргах потерпілих ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , підстав немає.

Разом з тим, вирішуючи питання про обрання виду та розміру покарання, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність умов, передбачених ст. 75 КК, для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням.
Зважаючи на тяжкість вчиненого злочину, такий висновок є правильним, а тому суд не знаходить підстав для пом`якшення ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 75 КК.
Суд апеляційної інстанції належним чином перевірив доводи апеляційних скарг захисника ОСОБА_6 й потерпілої ОСОБА_8 та обґрунтовано відмовив у їх задоволенні, зазначивши підстави, з яких апеляційні скарги визнав необґрунтованими. А тому ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, не встановлено.
Тому касаційні скарги захисника ОСОБА_6 , потерпілих ОСОБА_8 і ОСОБА_9 необхідно залишити без задоволення.

На підставі наведеного та керуючись статтями 433, 434, 436, 441442 КПК України, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року, суд

у х в а л и в:

вирок Міжгірського районного суду Закарпатської області від 3 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 19 червня 2017 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги захисника ОСОБА_6 , потерпілих ОСОБА_8 і ОСОБА_9 без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3