ВИРОК
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 лютого 2018 року Жовтневий районний суд
м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді ОСОБА_1

з секретарем: ОСОБА_2

за участю: прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі матеріали кримінального провадження № 201/833/18 (пр. № 1кп/201/307/2018), відомості про яке 17 січня 2018 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000160, стосовно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Железнодорожний Московської області, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, одруженого, раніше судимого: 12 березня 1981 року вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 81, ч. 2 ст. 140 КК України до покарання у виді двох років шести місяців позбавлення волі; 09 листопада 1983 року вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 140, ч. 1 ст. 229-6 КК України до покарання у виді двох років шести місяців позбавлення волі, який ухвалою Дніпропетровського обласного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 1983 року було змінено: за ч. 2 ст. 140 КК України вирок скасовано із направленням справи на додаткове розслідування, в іншій частині вирок залишено без змін; 02 серпня 1989 року вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 140, ст. 17 ч. 3 ст. 140, ч. 3 ст. 140 КК України до покарання у виді трьох років позбавлення волі; 15 червня 1994 року вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська за ч. 1 ст. 206 КК України до покарання у виді одного року виправних робіт; 12 жовтня 1995 року вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 141 КК України до покарання у виді чотирьох років позбавлення волі; 12 грудня 2000 року вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 140 КК України до покарання у виді двох років шести місяців позбавлення волі; 18 квітня 2003 року вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді одного року одного місяця позбавлення волі; 18 листопада 2005 року вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді одного року позбавлення волі; 12 квітня 2007 року вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді двох років позбавлення волі; 16 березня 2011 року вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у виді двох років шести місяців позбавлення волі, звільненого 20 січня 2012 року умовно-достроково не невідбутий строк покарання дев`ять місяців одинадцять днів; 09 липня 2012 року вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська за ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 185 КК України із застосуванням ст.ст. 70, 71 КК України до покарання у виді шести років позбавлення волі; 28 вересня 2012 року вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська за ч. 1 ст. 263 КК України із застосуванням ст. 70 КК України до покарання у виді шести років позбавлення волі, звільненого 18 серпня 2017 року за відбуттям строку покарання, не працюючого, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,

ВСТАНОВИВ:
Обвинувачений ОСОБА_4 17 січня 2018 року близько 04.15 години, знаходячись на подвір`ї біля будинку № 5-6 по вул. Куйбишева в м. Дніпро, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, вчиненого повторно, помітив автомобіль Lexus RX400H, білого кольору, д/з НОМЕР_1 , та майно, яке знаходиться у автомобілі, останній визначив як об`єкт свого злочинного посягання.

Далі, обвинувачений ОСОБА_4 , реалізуючи раптово виниклий злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, вчиненого повторно, перебуваючи у зазначеному місці та у вказаний час, діючи умисно, з корисливих мотивів та особистої зацікавленості, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає та вони є таємними для оточуючих, вчиняючи злочин повторно, шляхом розбиття скла задньої лівої пасажирської двері, за допомогою заздалегідь заготовленим невстановленим в ході досудового розслідування предмету, через вікно проник до автомобіля, звідки таємно викрав наступне майно, що належить потерпілій ОСОБА_5 , а саме зарядний пристрій «Самсунг», чорного кольору, вартістю 212,50 гривень, окуляри «Рей Бен» з оправою синього кольору, вартістю 3186, 67 гривень, підкурювач автомобільний вартістю 374,17 гривень.

Після чого, обвинувачений ОСОБА_4 , доводячи свій злочинний умисел до кінця, разом із викраденими майном, виліз через вікно із автомобіля та з місця злочину зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, спричинивши потерпілій ОСОБА_5 , майнову шкоду в розмірі 3773,34 гривень.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у скоєному кримінальному правопорушенні визнав у повному обсязі та підтвердив фактичні обставини щодо вчиненого ним діяння та викладених у обвинувальному акті.

Ухвалою суду в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються визнані судом недоцільними. У зв`язку з чим суд не приводить не дослідженні докази винуватості обвинуваченого у мотивувальній частині вироку.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку про доведеність вини обвинуваченого у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненого повторно, тобто у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.

При визначенні виду та розміру покарання, суд виходить зі ступеня тяжкості скоєного кримінального правопорушення та особи обвинуваченого, який позитивно характеризується, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, має захворювання у вигляді туберкульозу, вину визнав у повному обсязі та щиро розкаявся у скоєному, що суд відносить до пом`якшуючих його покарання обставин. При цьому, обтяжуючих покарання останнього обставин, судом при розгляді кримінального провадження встановлено не було.

З врахуванням викладеного, суд вважає, що з метою виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, обвинуваченому слід призначити покарання у виді позбавлення волі, однак, зі звільненням останнього від відбування покарання з випробувальним терміном, в порядку передбаченому ст. 75 КК України та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, оскільки саме таке покарання повністю буде відповідати ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, конкретним його обставинам та наслідкам, даним про особу ОСОБА_4 , а також встановленим під час розгляду кримінального провадження обставинам, що пом`якшують та обтяжують покарання останнього, що свідчить про недоцільність призначення обвинуваченому покарання, пов`язаного з реальним його відбуванням.

Питання щодо долі речових доказів вирішити в порядку, передбаченому ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374-376 КПК України, -

УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та призначити йому покарання у виді трьох років позбавлення волі.

На підставі ст.ст. 75,76 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного йому покарання, якщо він протягом трирічного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення, а також виконає покладені на нього обов`язки у виді: періодичного з`явлення для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомлення уповноваженого органу з питань пробації про зміну місця проживання і роботи, та не виїзду за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід стосовно ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою скасувати, звільнивши останнього з-під варти у залі суду.

Речовий доказ автомобільний прикурювач залишити за належністю ОСОБА_5 .

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана учасниками кримінального провадження до апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти діб з дня проголошення вироку суду.

Головуючий - суддя: ОСОБА_1