Справа № 307/2440/17
А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

18.10.2017 м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області в складі суддів:
ОСОБА_1 / головуючої /
ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4
представника адвоката ОСОБА_5
В задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на два закордонні паспорти серії НОМЕР_2 , виданого 09.08.1013 року на ім`я ОСОБА_8 ; серії НОМЕР_3 виданого 13.10.2016 року на ім`я ОСОБА_8 відмовлено.
Слідчий суддя перевіривши доводи клопотання дійшов висновку, що частина тимчасово вилучених під час обшуку речей є речовими доказами у кримінальному провадженні, такі відповідають критеріям зазначеним у ст. 98 КПК України, а тому з метою їх збереження підлягають арешту. В частині накладення арешту на два закордонні паспорти слідчий суддя відмовив, вказавши, що прокурором не доведено значення їх, як доказів у кримінальному провадженні.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу слідчого судді, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно. Захисник вважає ухвалу не законною та необґрунтованою, такою, що винесена без дотримання вимог кримінального процесуального закону. Вказує, що ні в клопотанні прокурора, ні в ухвалі слідчого судді не значно , яке відношення має вилучене майно до кримінального правопорушення в рамках якого вона заявлене та не наведено доказів того, що воно має ознаки речових доказів. Звертає увагу, що власники вилученого майна - ОСОБА_6 та її чоловік ОСОБА_8 не є підозрюваними у даному кримінальному провадженні та будь-яких інших кримінальних правопорушень не вчиняли, а отже підстав для арешту вилученого майна немає.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення адвоката ОСОБА_5 в підтримання апеляційної скарги, його доводи про те, що жодних відомостей, які б вказували на те, що вилучений автомобіль та особисті речі гр. ОСОБА_11 містять на собі сліди злочину та мають значенння до кримінальної події, що відбулася 2.10.2017, ні слідчим, ні прокурором не було надано суду, таких і не міститься у самому клопотанні, а тому вважає рішення необгрунтованим, перевіривши матеріали судового провадження, апеляційний суд приходить до наступного.
При застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню (ст. 3 КПК України).
Відповідно до вимог ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації (у разі арешту майна з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (у разі арешту майна з підстав, передбачених пунктами 2, 3 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб. Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, який звертається з проханням арештувати майно.
Згідно положень ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Крім того, ч. 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Звертаючись до слідчого судді з клопотанням в рамках кримінального провадження за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 187 КК України відносно потерпілої ОСОБА_9 у АДРЕСА_1 про арешт майна, тимчасово вилученого під час обшуку в АДРЕСА_2 за місцем проживання ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , слідчий зазначив, що застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження зумовлене необхідністю збереження його як речового доказу.
Слідчий суддя частково задовольнив подане клопотання, мотивувавши прийняте рішення наявністю підстав вважати, що автомобіль та особисті речі відповідають критеріям зазначеним в ст. 98 КПК України.
Однак, таке його рішення не грунтується на фактичних обставинах справи.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, тобто з метою збереження речових доказів, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи при наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.
Згідно положень ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.
Вимоги щодо змісту клопотання про арешт майна містяться у ст. 171 КПК України, яка серед іншого зобов`язує учасників кримінального провадження, які звернулися з відповідним клопотанням, не лише зазначити про мету застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження, а і вказати на обставини, які дають підстави для застосування такого обмежувального заходу та надати докази на підтвердження своїх доводів.
Чинним кримінальним процесуальним кодексом України передбачено, що арешт на майно з метою збереження речових доказів можливий, коли існує сукупність розумних підстав і підозр вважати, що таке майно є доказом злочину.
Проте, в клопотанні слідчого та доданих до нього матеріалах відсутні належні відомості, які дають підстави вважати, що вилучений автомобіль, дзеркала до нього, особисті речі, які були вилучені під час обшуку у гр. ОСОБА_11 відповідають критеріям ст. 98 КПК України.
З наданих стороною обвинувачення до клопотання матеріалів, не можливо встановити причетність до кримінального правопорушення гр. ОСОБА_11 , а також дотичність вилученого майна до кримінального правопорушення, тобто не вказано, яким чином вилучені речі та предмети можуть бути використані як доказ у кримінальному провадженні в рамках якого заявлено клопотання.
Зміст клопотання слідчого щодо обставин злочину жодним чином не вказує і не містить прив`язки до конкретних осіб та події у вчиненні розбійного нападу на гр. ОСОБА_9 02.10.2017, а матеріали судового провадження не містять жодного обґрунтування необхідності накладення арешту на майно, яке належить на праві власності та перебуває у володінні гр. ОСОБА_6 .
З журналу судових засідань та ухвали суду убачається, що слідчий суддя розглянув клопотання у відсутності слідчого та прокурора, без належної перевірки обставин, що зумовили вилучення майна та подання клопотання про його арешт.
Апеляційний суд приходить до висновку, що клопотання не відповідає вимогам закону, а тому слідчий суддя повинен був діяти виходячи з вимог ч.3 ст. 172 КПК України, чого не зробив, що й слугувало винесенню ним необґрунтованого рішення, яке, підлягає скасуванню, а клопотання про накладення арешту на майно підлягає поверненню прокурору для усунення його недоліків у строк 72 год.
З наведених підстав апеляційна скарга адвоката підлягає частковому задоволенню.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 422 КПК України, апеляційний суд ,
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 задовольнити частково.
Ухвала касаційному оскарженню не підлягає.
Судді :