Справа № 345/679/16-к
Провадження № 11-кп/779/402/2017
Категорія ч.3 ст.185 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 вересня 2017 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_6

прокурора ОСОБА_7

обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0001136 за апеляційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом першої інстанції прокурора Калуської місцевої прокуратури ОСОБА_12 на вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 04 липня 2017 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , українця, освіта середня повна, не одруженого, на утриманні троє малолітніх дітей, непрацюючого, громадянина України, судимого 10.03.1999 року за ч. 2 ст. 140 КК України до 2 років позбавлення волі з іспитовим терміном на 2 роки; 15.10.2002 року за ч. 2 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, 05.09.2008 року за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, 70 КК України до 4 років позбавлення волі, 09.12.2014 року за ч. 2 ст. 190 КК України до 1 року обмеження волі з іспитовим терміном на 2 роки

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 , українця, освіта середня, не одруженого, інваліда ІІ групи, непрацюючого, громадянина України, судимого 17.04.1991 року за ч. 2 ст. 140 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі умовно з обов`язковим залученням до праці; 22.06.1993 року за ч. 3 ст. 140, ч. 1 ст. 193 КК України (в редакції 1960 року) до 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна, 19.03.1999 року за ч. 2 ст. 140, ч. 2 ст. 206, 42 КК України (в редакції 1960 року) до 2 років 8 місяців позбавлення волі, 21.02.2005 року за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України до 3 року позбавлення волі, 07.11.2011 року за ч. 4 ст. 296 КК України застосовано примусові заходи медичного характеру

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 185, ч.3 ст. 185 КК України,-

в с т а н о в и л а :

Вироком суду ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 185, ч.3 ст. 185 КК України, та призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України за ч.2 ст.185 КК України призначено покарання у виді обмеження волі строком на один рік і шість місяців; за ч.3 ст.185 КК України із застосуванням ст.69 КК України призначено покарання у виді обмеження волі строком чотири роки.

Відповідно до ст.70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у виді обмеження волі строком чотири роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_9 зараховано з часу обрання йому запобіжного заходу у виді арешту з 11год. 30хв. 28.10.2016 року.

Цим же вироком ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України, та призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді обмеження волі строком чотири роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинання більш суворим покаранням за цим вироком менш суворого покарання за вироком Калуського міськрайонного суду від 01.02.2016 року за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки 3 місяці, та остаточно визначено ОСОБА_8 покарання у виді обмеження волі строком чотири роки.

До вступу вироку в законну силу залишено в силі обраний ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Стягнуто з ОСОБА_9 та ОСОБА_8 в солідарному порядку 2856,12 грн. витрат на проведення експертиз.

В порядку ст. 100 КПК України вироком вирішено долю речових доказів.

Судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднане з проникненням в житло.

Судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_9 вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинене за попередньою змовою, вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане із проникненням у житло, а також таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.

Злочини вчинено за таких обставин.

13.11.2015 близько 17 год., ОСОБА_9 , перебував біля приміщення магазину «Техно Хвиля», який знаходиться у м. Калуші по вул. Б. Хмельницького, 29. Біля входу в магазин він побачив бойлер марки «PROR 50 L», який продавався у цьому торговому закладі. В цей час у ОСОБА_9 виник умисел на таємне викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_9 , діючи умисно, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає,повторно таємно викрав з під магазину бойлер марки «PROR 50 L» вартістю 1770 грн., чим спричинив потерпілому ОСОБА_13 матеріальну шкоду на вказану суму.

29.11.2015 близько 00 год. ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 повертались додому з кафе «Колиба», що по вул. Малицької у м. Калуші.

Йдучи по дорозі, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 побачили, що ОСОБА_14 перебуває в стані сильного алкогольного сп`яніння. При цьому ОСОБА_9 запропонував ОСОБА_8 вчинити крадіжку майна з квартири ОСОБА_14 , на що останній погодився.

З цією метою, 29.11.2015,близько 02 год. 30 хв., дочекавшись, коли потерпіла ОСОБА_14 заснула, ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_9 через незачинені на ключ вхідні двері, з метою збагачення за рахунок чужого майна проникли у квартиру ОСОБА_14 , що у АДРЕСА_5 .

Перебуваючи у даній квартирі, ОСОБА_8 , з корисливих спонукань, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_9 , повторно таємно викрав плазмовий телевізор «ВеnQ», вартістю 3000 грн., музичну колонку (динамік) вартістю 150 грн., мобільний телефон «Самсунг-дуос» вартістю 1200 грн., жіночу сумочку з шкірзамінника вартістю 245 грн.

Всього ОСОБА_8 , за попередньою змовою з ОСОБА_9 , заволодів майном потерпілої ОСОБА_14 на загальну суму 4615 грн., яким розпорядились на власний розсуд.

Під час вчинення крадіжки з квартири ОСОБА_14 , ОСОБА_9 , маючи намір продовжити вчинення корисливих злочинів, викрав ключі від вхідних дверей квартири батька потерпілої ОСОБА_14 - ОСОБА_17 , що у АДРЕСА_6 , та запропонував ОСОБА_8 продовжити спільну злочинну діяльність і вчинити крадіжку вказаної квартири, на що останній погодився.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, спрямовану на незаконне збагачення за рахунок майна громадян, близько 03 год. 30 хв. 29.11.2015 року ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_9 , з допомогою викрадених з квартири ОСОБА_14 ключів, незаконно проникли у квартиру ОСОБА_17 , що в АДРЕСА_6 .

Перебуваючи у даній квартирі, ОСОБА_8 , з корисливих спонукань і з метою наживи, за попередньою змовою з ОСОБА_9 , повторно таємно викрав плазмовий телевізор «ERGO» вартістю 2600 грн., золотий чоловічий браслет 585 проби вагою 10 грам вартістю 8706,30 грн., золоту чоловічу печатку 585 проби вагою 5,68 грам вартістю 4945,1 грн., велосипед «ROMET» вартістю 800 грн., сувенірний коньяк «Жан-Жак» вартістю 110 грн., чоловічу сорочку 43 розміру вартістю 150 грн.

Всього ОСОБА_8 , за попередньою змовою з ОСОБА_9 викрали майна ОСОБА_17 на загальну суму 17311,40 грн., яким розпорядились на власний розсуд.

В апеляційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді провадження судом першої інстанції прокурор Калуської місцевої прокуратури ОСОБА_12 , не оспорюючи правильність кваліфікації дій та доведеність вини обвинувачених, вважає вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що суд першої інстанції, призначаючи покарання обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 із застосуванням положень ст.69 КК України, належним чином не мотивував своє рішення, оскільки обставини, які визнані судом пом`якшуючими, не знижують ступінь тяжкості вчинених ними кримінальних правопорушень. Крім того вважає, що судом не в повній мірі враховано те, що обвинувачені вчинили корисливий умисний злочин в черговий раз, зокрема, ОСОБА_8 востаннє був засуджений вироком місцевого суду за ч.2 ст.185 КК України до 2 років 3 місяців позбавлення волі, що свідчить про те, що він на шлях виправлення не став.

Крім того, вказує, що суд першої інстанції допустив помилку при застосуванні покарання згідно ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення більш суворим покаранням за цим вироком менш суворого покарання за вироком Калуського міськрайонного суду від 01.02.2016 за ч.2 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки 3 місяці та остаточно призначив ОСОБА_8 покарання виді 4 років обмеження волі, що навпаки згідно ст.72 КК України є меншим ніж призначене покарання за вироком суду від 01.02.2016.

Під час апеляційного розгляду кримінального провадження прокурором подано доповнення до апеляційної скарги, в якому він вказує на те, що суд першої інстанції у вступній частині вироку, в порушення вимог п. 4 ч. 2 ст. 374 КПК України не вказав, що обвинувачений ОСОБА_8 має непогашену судимість за вироком Калуського міськрайонного суду від 01.02.2016, яким засуджений за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 3 місяці.

Крім того, звертає увагу апеляційної інстанції на те, що в порушення вимог ч. 3 ст. 61 КК України, відповідно до якої обмеження волі не застосовується до інвалідів першої і другої групи, призначив покарання у виді обмеження волі обвинуваченому ОСОБА_9 , який є інвалідом II групи.

Просив вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 04 липня 2017 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України та призначити покарання 4 роки позбавлення волі. Згідно ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення більш суворим покарання за цим вироком менш суворого покарання за вироком Калуського міськрайонного суду від 01.02.2016 за ч.2 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки 3 місяці, та остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у виді 4 років позбавлення волі. ОСОБА_9 визнати винним за ч.2 ст.185 КК України та призначити покарання 2 роки позбавлення волі, за ч.3 ст. 185 КК України призначити покарання 4 роки позбавлення волі, а на підставі ст.70 КК України призначити остаточне покарання у виді 4 років позбавлення волі.

В запереченні на апеляційну скаргу прокурора обвинувачений ОСОБА_8 вважає вирок Калуського міськрайонного суду від 04 липня 2017 року в частині визначення йому міри покарання законним та справедливим, а тому просить вирок суду залишити без змін.

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор підтримав доводи апеляційної скарги і просив її задовольнити;

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_11 просили в задоволенні апеляційної скарги прокурора відмовити, вирок суду залишити без змін;

- обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник ОСОБА_10 просили апеляцію прокурора задовольнити частково, скасувати вирок суду та призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто його має бути ухвалено компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами та оціненими судом відповідно дост.94 КПК України. Також суд у своєму рішенні повинен навести належні, достатні мотиви та підстави його ухвалення.

В своїй апеляційній скарзі прокурор не оскаржує правильність встановлених судом фактичних обставин, правильність кваліфікації дій обвинувачених та доведеність їх вини у вчиненні кримінальних правопорушень, в зв`язку з чим відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Перевіряючи вирок суду в частині несправедливості призначення покарання обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , колегія суддів вважає, що посилання прокурора на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинувачених внаслідок м`якості, ґрунтуються на законі.

У відповідності до загальних засад призначення покарання, визначених ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно п.1 Постанови Пленуму ВСУ "Про практику призначення судами кримінального покарання" №7 від 24.10.2003 року призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Зі змісту мотивувальної частини вироку суду першої інстанції вбачається, що при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 суд першої інстанції у відповідності до вимог ст.66 КК України визнав обставинами, що пом`якшують покарання: визнання вини, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування завданих збитків, обвинуваченому ОСОБА_9 - визнання вини, активне сприяння розкриттю злочину.

Разом з тим, суд першої інстанції не врахував, що злочин, передбачений ч.3 ст.185 КК України, який вчинили обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , згідно ст.12 КК України відноситься до тяжких, а також те, що вони раніше неодноразово притягувалися до кримінальної відповідальності за вчинення корисливих злочинів, що свідчить про те, що обвинувачені не стали на шлях виправлення.

Відповідно до ч.1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції частини статті Особливої частини КК України або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання.

Однак, суд першої інстанції не мотивував належним чином застосування ст.69 КК України та не навів переконливі доводи, які свідчать про те, що призначення покарання обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у визначеному ним розмірі було законним та справедливим.

Крім того, суд першої інстанції в порушення вимог ч. 3 ст. 61 КК України, відповідно до якої обмеження волі не застосовується до інвалідів першої і другої групи, призначив покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , який є інвалідом II групи, у виді обмеження волі.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, вироком Калуського міськрайонного суду від 01.02.2016 року ОСОБА_8 засуджений за ч.2 ст.185 КК України до позбавлення волі на строк 2 роки 3 місяці.

Разом з тим, суд першої інстанції в порушення вимог п. 4 ч. 2 ст. 374 КПК України не вказав в мотивувальній частині вироку, що обвинувачений ОСОБА_8 має непогашену судимість за вироком Калуського міськрайонного суду від 01.02.2016, яким засуджений за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 3 місяці.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК, якщо після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, суд визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань. До основного покарання, призначеного з сукупністю злочинів, можуть бути приєднані додаткові покарання, призначені судом за злочини, у вчиненні яких особу було визнано винною. При цьому розмір остаточного покарання не може бути меншим від покарання призначеного за попереднім вироком.

При постановленні вироку у справі суд першої інстанції цих вимог закону не дотримався і при визначенні ОСОБА_8 остаточного покарання за сукупністю злочинів призначив покарання менше ніж було визначено вироком Калуського міськрайонного суду від 01.02.2016 року.

Таким чином, при постановленні вироку районний суд допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме не застосував закон, який підлягає застосуванню.

Разом з тим, під час апеляційного розгляду було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник ОСОБА_10 вказують на те, що суд першої інстанції не врахував те, що обвинувачений страждає психічним захворюванням, яке не дозволяло йому повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними і вважають, що вищевказані обставини не були належним чином досліджені судом під час розгляду кримінального провадження.

Так, зі змісту мотивувальної частини вироку вбачається, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню та порядку їх дослідження у відповідності до вимог ч.3 ст.349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і обмежився тільки допитом обвинувачених.

Згідно з ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Таким чином, прийняття рішення про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються є правом суду першої інстанції, яке може бути використане судом на власний розсуд у разі переконання, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст обставин, які ними не оспорюються.

Виходячи зі змісту ч.3 ст.349 КПК України, необхідно прийти до висновку, що при вирішенні питання про визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню, визнання обвинуваченим вини у вчиненні злочину не є вирішальним, оскільки обвинувачення складається із сукупності різних фактів, які не є однаковими за своїм юридичним значенням.

Приймаючи рішення про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, суд першої інстанції повинен не тільки переконатись в тому, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, а також і роз`яснити їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Виконуючи вищевказану вимогу кримінального процесуального закону, суд першої інстанції повинен конкретизувати кожну із обставин вказаних в обвинуваченні, яка має значення для правильного розгляду справи по суті і стосовно якої він приймає рішення про недоцільність дослідження доказів.

Суд першої інстанції повинен вказати, які саме обставини не потребують доказування і вважаються встановленими в зв`язку з тим, що не оспорюються ніким із учасників кримінального провадження, переконатися, що вони правильно розуміють зміст цих обставин і після постановлення судового рішення, будуть позбавлені права оскаржити їх в апеляційному порядку.

Вищевказані вимоги кримінального процесуального закону судом першої інстанції виконані не були і суд не конкретизував обставини, стосовно яких він приймає рішення про недоцільність дослідження доказів і стосовно яких учасники судового провадження позбавлені права оскарження в апеляційному порядку.

Суд першої інстанції не з`ясував чи правильно розуміє обвинувачений ОСОБА_9 зміст цих обставин, не переконався у добровільності його позиції та передчасно визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України.

В той же час в судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_9 та його захисник ОСОБА_10 фактично вказують на те, що не визнають викладені у вироку суду обставини вчинених кримінальних правопорушень, оскільки обвинувачений з дитинства страждає психічним захворюванням і на момент вчинення злочину внаслідок невчасного прийому ліків неповною мірою усвідомлював свої дії та керував ними і вважають, що вищевказані обставини не були належним чином досліджені судом під час розгляду кримінального провадження.

Враховуючи наведене, приймаючи до уваги вищевказану сукупність допущених судом першої інстанції істотних порушень кримінального та кримінального процесуального закону, допущену судом неповноту судового розгляду, яка полягає у тому, що залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких необхідно для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення по даному кримінальному провадженню, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а вирок суду необхідно скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Задовольняючи частково апеляційну скаргу та призначаючи новий розгляд в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції, відповідно до положень ч.2 ст.415 КПК України, не вправі вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність чи недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання, а тому доводи апеляційної скарги щодо м`якості призначеного обвинуваченим покарання підлягають ретельній перевірці при новому розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції.

Колегія суддів, враховуючи положення ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, вважає за необхідне продовживши обрану ОСОБА_8 міру запобіжного заходу у виді тримання його під вартою на шістдесят днів.

Керуючись ст.ст. 376,404,405,407,409,412,413, 415,418 КПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора Калуської місцевої прокуратури ОСОБА_12 задовольнити частково.

Вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 04.07.2017 року стосовно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою до 3 листопада 2017 року включно.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя підписи ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5

Згідно з оригіналом. Суддя: ОСОБА_3