АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження апел.суду №11-кп/790/2067/17 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Справа суду 1-ї інстанції № 636/3697/14-К
Категорія: ч.1 ст. 122 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілого ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження № 0000685 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та потерпілого ОСОБА_10 на вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 29 червня 2017 року, ухвалений стосовно ОСОБА_8 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чугуїв, Харківської області, громадянина України, з вищою освітою, розлученого, який працює тренером-викладачем Чугуївської районної спортивної школи, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, та призначено покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.
На підставі ст. 75 КК України, звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 1 рік не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки, передбачені п.п.1,2 ч.1 ст. 76 КК України .
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь КЗОЗ «Обласної лікарні центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» витрати на лікування потерпілої ОСОБА_10 у сумі 1291 грн. 70 коп.
Цивільний позов задоволено частково.
Стягнуто з засудженого ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_10 в рахунок відшкодування матеріальних збитків 4461 грн. 94 коп., в рахунок відшкодування моральної шкоди - 10000 грн.
Згідно вироку, 17 травня 2014 року приблизно о 03.00 год. ОСОБА_8 , перебуваючи у дворі будинків АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , діючи умисно, з метою нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 , в ході раптово виниклої сварки з приводу голосного поводження потерпілого у нічний час доби, в процесі реалізації свого злочинного наміру, спрямованого на спричинення тілесних ушкоджень, наніс удар кулаком лівої руки в праву нижню сторону обличчя ОСОБА_10 , чим завдав, згідно висновку експерта № 214-Ч/14 від 12 червня 2014р., тілесне ушкодження у вигляді косого перелому тіла нижньої щелепи справа в області 3-4 зубів, який за ступенем тяжкості за критерієм тривалості розладу здоров`я кваліфікується як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, що спричинило тривалий розлад здоров`я (понад 21 день), після чого свої дії припинив.
В апеляційній скарзі, зі зміненими доводами, обвинувачений ОСОБА_8 просить вирок районного суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким його виправдати. В обґрунтування своєї апеляційної вимоги апелянт посилається на те, що судовий розгляд в суді першої інстанції проведено не в повному обсязі, оскільки судом: не встановлено місцезнаходження первинних рентгенівських знімків потерпілого від 17 травня 2014 року та не витребувано їх із відповідної медичної установи; не встановлено лікаря, який робив операцію ОСОБА_10 ; було відхилено клопотання сторони захисту про проведення повторних рентгенівських знімків потерпілого та судово-медичних експертиз, які були необхідні для з`ясування ступеню тяжкості тілесних ушкоджень у ОСОБА_10 , а також встановлення причетності ОСОБА_8 до інкримінованих подій. Крім того, апелянт зазначає про те, що в оскаржуваному вироку не зазначені показання свідка ОСОБА_11 , який допитувався під час судового розгляду, а висновки суду, зазначені в оскаржуваному судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, тому що він не бив потерпілого, а матеріали справи повністю сфальсифіковані та дослідженні докази в суді першої інстанції не доводять його вини у пред`явленому обвинуваченні.
В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_10 просить вирок районного суду змінити, призначити ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.122 КК України у виді обмеження волі строком на 3 роки, без звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, та стягнути з обвинуваченого на користь потерпілого судові витрати, сплачені потерпілим за надання йому правової допомоги по даному кримінальному провадженню у сумі 6000, 00 грн. В своїх апеляційних доводах потерпілий зазначає про те, що обвинувачений вчинив злочин середньої тяжкості, свою вину не визнав та зухвало себе вів під час судового розгляду в суді першої інстанції, свідомо затягуючи процес, а також намагався його оговорити, у зв`язку з чим вважає, що виправлення ОСОБА_8 можливо лише в умовах реального відбуття покарання у виді обмеження волі. Більш того, апелянт вказує на те, що судом безпідставно було не стягнуто на користь потерпілого витрати, пов`язанні із наданням йому правової допомоги в суді першої інстанції, оскільки усі документально підтвердженні документи були надані його представником під час судового розгляду.
Прокурор у відповідності до норм ст. 403 КПК України до початку апеляційного розгляду відмовився від апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту, доводи представника потерпілого, який просив задовольнити апеляційну скаргу потерпілого в повному обсязі, а також пояснення прокурора, який посилався на законність та обґрунтованість вироку, заперечуючи стосовно задоволення апеляційних вимог сторони захисту, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження та перевіривши вирок у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу потерпілого належить задоволити частково, з наступних підстав.
Колегія суддів, дослідивши матеріали провадження та доводи апеляційних скарг, встановила, що суд першої інстанції з достатньою повнотою, в межах визначеного судом обсягу, дослідив обставини вчинення обвинуваченим ОСОБА_8 інкримінованого йому злочину, дав належну правову оцінку та правильно кваліфікував його дії та обґрунтовано прийшов до висновку про винуватість у вчиненні ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України.

Апеляційні доводи обвинуваченого ОСОБА_8 , що він не вчиняв злочин, передбачений ч.1 ст. 122 КК України, а також про те, що тілесні ушкодженняпотерпілий отримав поза межами їх конфлікту,на думку колегії суддів, є безпідставними, оскільки в повному обсязі спростовуються доказами сторони обвинувачення, які суд безпосередньо дослідив в судовому засіданні, та надав їм належну оцінку у вироку.

Натомість така версія сторони захисту повністю спростовується об`єктивними відомостями, які були досліджені та встановлені судом безпосередньо в судовому засіданні для перевірки версій сторони обвинувачення та захисту.
Зокрема потерпілий ОСОБА_10 , свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 під судового розгляду в суді першої інстанції пояснили, що 17 травня 2014 р. знаходячись разом у дворі будинків АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , близько 03 год. 00 хв., коли до них підійшов незнайомий чоловік та зробив зауваження з приводу їх гучної поведінки, на що вони погодились, однак між цим чоловіком та потерпілим ОСОБА_10 виник словесний конфлікт з приводу звернення ОСОБА_10 до цього чоловіка, оскільки він звертався до нього на «ти», а ОСОБА_8 в свою чергу висловлювався нецензурною лайкою в адресу хлопців, після чого цей чоловік став навпроти ОСОБА_10 впритул і наніс боковий удар кулаком лівої руки в праву частину щелепи ОСОБА_10 , який після удару схопився за обличчя, а невідомий чоловік, не дочекавшись, поки вони підуть з двору, пішов до свого під`їзду.
Зазначені показання, зважаючи на рівень їх аргументованості, колегія суддів вважає переконливими та послідовними, оскільки вони узгоджуються зі всією сукупністю фактичних обставин справи. Свідки та потерпілий у своїх показаннях чітко та послідовно пояснили, що між обвинуваченим та потерпілим був словесний конфлікт, після чого ОСОБА_8 став навпроти ОСОБА_10 впритул та наніс боковий удар кулаком лівої руки в праву частину щелепи ОСОБА_10 .
Апеляційні доводи обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 бачили лише частину конфлікту між обвинуваченим та потерпілим і не бачили саме як ОСОБА_8 наносив удар потерпілому ОСОБА_10 не спростовують показання інших свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , об`єктивність і достовірність показань яких не викликають сумніву, оскільки зазначені свідки були попереджені в суді про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань під час судового розгляду.

Також колегія суддів не може погодитися з апеляційними доводами обвинуваченого про те, що не зазначення судом першої інстанції у мотивувальній частині вироку показань свідка ОСОБА_11 є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки суд, керуючись положеннями ст.94 КПК України, обґрунтовуючи вину ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, послався лише на ті докази, які беззаперечно, з точки зору достатності та взаємозв`язку, підтверджують вину обвинуваченого у вчиненому злочині.
За таких обставин колегія суддів вбачає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо оцінки достовірності, належності та допустимості відомостей, повідомлених потерпілим та свідками обвинувачення про заподіяння ОСОБА_8 умисного тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_10 саме під час події, згідно якої йому пред`явлено обвинувачення за ч.1 ст.122 КК України.
Крім того, перевіряючи апеляційні доводи обвинуваченого ОСОБА_8 щодо неповноти судового розгляду внаслідок відхилення клопотань сторони захисту щодо встановлення місцезнаходження первинних рентгенівських знімків потерпілого від 17 травня 2014 року та їх витребування із відповідної медичної установи для необхідності встановлення дати нанесення потерпілому тілесних ушкоджень і ступень їх тяжкості, на думку колегії суддів, є необґрунтованими, з наступних підстав.
Під час судового розгляду в суді першої інстанції було досліджено низку судово-медичних даних, які походять з різних джерел та стосуються саме тілесних ушкоджень, отриманих потерпілим внаслідок злочинних дій обвинуваченого, а також підтверджують наявність у ОСОБА_10 косого перелому тіла нижньої щелепи справа в області 3-4 зубів.
Зокрема, відповідно до повідомленням КЗОЗ «Чугуївської центральної клінічної лікарні ім. М.І.Кононенка» № 1447 від 30.05.2014р. за підписом головного лікаря ОСОБА_20 про те, що потерпілий ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернувся за первинною медичною допомогою до хірурга-стоматолога Чугуївської ЦРЛ 17.05.2014р. і після обстеження встановлений діагноз травматичний перелом нижньої щелепи, для подальшого лікування направлений до щелепно-лицьового відділення КЗОЗ «Обласна клінічна лікарня центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» (арк. 31 т.3).
Згідно висновку судово-медичної експертизи № 214-Ч/14 від 12.06.2015 року, у ОСОБА_10 виявлені тілесні ушкодження у вигляді косого перелому тіла нижньої щелепи справа в області 3-4 зубів, який виник внаслідок ударного впливу тупого твердого предмету, не виключено, що у строк 17.05.2014 року. За ступенем тяжкості кваліфікується за критерієм тривалості розладу здоров`я як середньої тяжкості тілесне ушкодження (п.п. 2.3.1 Правил судово-медичного визначення ступеню важкості тілесних ушкоджень, затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995 року) (арк. 40 т.3).
Відповідно до висновків додаткової судово-медичної експертизи № 241-Ч/14 від 20.06.2014 року, згідно висновків якого встановлені у ОСОБА_10 при первинній експертизі тілесні ушкодження могли виникнути по вказаному потерпілим на слідчому експерименті механізму ударом кулака в строк 17.05.2014 року (арк. 75-76 т.3).
Крім того, під час судового розгляду судом першої інстанції 11.06.2015 року було призначено судово-медичну експертизу, та згідно висновків експерта № 3048-Ая/15 від 20.08.2015 року (арк.1-3 т.2), у ОСОБА_10 мала місце щелепно-лицьова травма у вигляді косого перелому правої гілки нижньої щелепи без суттєвого зміщення кісних уламків із травматичним набряком на обличчі, яке утворилось від прямої дії тупим твердим предметом з відносно обмеженою поверхнею, що не відобразила своїх індивідуальних особливостей, та враховуючи його клінічні прояви та зовнішні травматичні зміни, які зафіксовані у медичній карті № 42871/579 стаціонарного хворого щелепно-лицьового відділення ХОКЛ «ЦЕМД і МК», а також результати наступних рентгенологічних обстежень від 20.05.12014р. та 29.06.2014р., рентгенологічних обстежень від 20.05.2014р. та 29.05.2014р., могло бути отримано незадовго до госпіталізації потерпілого до лікувального закладу 17.05.2014р., можливо і в час подій, які зазначені у постанові про призначення експертизи. У зв`язку з цією травмою 17.05.2014р. в умовах спеціалізованого стаціонару потерпілому проведена хірургічна операція: двущелепне шинування із подальшим задовільним післяопераційним періодом. За ступенем тяжкості ця травма є небезпечною для життя в момент заподіяння, та звичайно спричиняє за собою тривалий розлад здоров`я, який перевищує 3 тижні (21 день), і за цією кваліфікаційною ознакою відноситься до ушкоджень середнього ступеню тяжкості (п.п. 2.2.1, 2.2.2, 4.6 Правил судово-медичного визначення ступеню важкості тілесних ушкоджень, затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995р.).
Допитаний у судовому засіданні в суді першої інстанції експерт ХОБСМЕ ОСОБА_21 підтвердив висновки експертизи № 3048-Ая/15 від 20.08.2015 року та вказав, що потерпілий отримав перелом щелепи і можливо у час та при обставинах, як він зазначає.
Разом з цим належить врахувати, що судом за повторним клопотанням обвинуваченого 30 березня 2016 року (арк.86 т.2) була призначена комісійна судово-медична експертиза, у зв`язку з відсутністю первинного рентгенівського знімку щелепи потерпілого при надходженні потерпілого до лікарня, який суду першої інстанції не вдалося виявити, хоча відповідний знімок робився, що підтверджується наданими копіями журналу рентгенологічних досліджень щелепно-лицьового відділення. Відповідно до висновків експерта № 179-КЕ/2016 від 19 вересня 2016 року (т. 2 арк. 91-94), у ОСОБА_10 , у зв`язку з подіями 17 травня 2014 р., мав місце закритий уламковий перелом нижньої щелепи справа в області 42, 43, 44 зубів з розривом слизової оболонки без зміщення, який утворився внаслідок ударної дії тупим твердим предметом в область нижньої щелепи справа, що не суперечить показам ОСОБА_10 , даними в ході проведення слідчого експерименту, в частині терміну та механізму отримання ним зазначеної травми, а саме в результаті одного удару кулаком в область нижньої щелепи праворуч. Травма нижньої щелепи кваліфікується як середнього ступеню тяжкості тілесне ушкодження, яке спричинило тривалий розлад здоров`я /п.п. 2.3.1 Правил судово-медичного визначення ступеню важкості тілесних ушкоджень/. У розпорядження комісії не були надані первинні рентгенівські знімки нижньої щелепи ОСОБА_10 , зроблені до проведення операції двощелепного шинування, однак при зіставленні контрольних рентгенограм (№ 8435), виконаних 06.08.2016р. в присутності судово-медичного експерта, і рентгенограм нижньої щелепи ОСОБА_10 від 29 травня 2014р., долучених до матеріалів кримінального провадження в якості речових доказів встановлено, що вони належать одній людині. На контрольних рентгенограмах нижньої щелепи ОСОБА_10 за 06 серпня 2016 р. видимих кістково-травматичних змін не визначається, що свідчить про загоєння перелому, що мав місце, і повне відновлення кісткової тканини.
Допитані під час судового розгляду в суді першої інстанції в режимі відеоконференції експерти ОСОБА_22 та ОСОБА_23 підтвердили висновки комісійної судово-медичної експертизи № 179-КЕ/2016 від 19 вересня 2016 року, а також зазначили, що за рентгенівськими знімками, які були надані на експертизу можливо встановити коли були спричиненні потерпілому ОСОБА_10 тілесні ушкодження та ступень їх тяжкості. Крім того, експерт ОСОБА_23 вказав, що первинні рентгенівські знімки не потрібні для визначення дати утворення тілесних ушкоджень у потерпілого.
За таких обставин, суд першої інстанції об`єктивно відмовив стороні захисту щодо встановлення місцезнаходження рентгенівських знімків потерпілого ОСОБА_10 від 17 травня 2014 року та їх витребування із відповідної медичної установи, оскільки зазначені висновки експертів логічно та послідовно узгоджені між собою і з урахуванням показань експертів, які вони надавали під час судового розгляду, наявність чи відсутність первинних рентгенівських знімків не є обов`язковою умовою для встановлення дати утворення тілесних ушкоджень у потерпілого та ступень їх тяжкості. При цьому належить врахувати, що на час судового розгляду відсутні достовірні відомості щодо місця знаходження первинних рентгенівських знімків стосовно потерпілого.
Стороною захисту під час апеляційного розгляду не надано будь-яких об`єктивно встановлених даних щодо спростування зазначених відомостей.
Отже версія та доводи обвинуваченого та його захисника про не доведення , що саме ОСОБА_8 вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.122 КК України, а також фальсифікацією матеріалів кримінального провадження, суперечливість та відсутність достовірних доказів на підтвердження вини ОСОБА_8 в інкримінованому йому злочині мають суто суб`єктивний та безпідставний характер, пов`язаний з обраним способом захисту, що обумовлює необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого.
Достовірність та об`єктивність загальної сукупності наведених у вироку суду першої інстанції доказів не викликають сумнівів, оскільки вони отримані без порушень кримінального процесуального закону, узгоджуються один з одним, належність та допустимість яких, обґрунтовано визнана судом.

Крім того, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду, відповідно до вимог та норм ст. 420 КПК України, позбавлений процесуальної можливості ухвалювати виправдувальний вирок, у зв`язку з чим апеляційна вимога обвинуваченого в цій частині також є необґрунтованою.

Решту апеляційних доводів обвинуваченого стосовно фальсифікації матеріалів кримінального провадження, вимагання грошей під час досудового розслідування та судового розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів не може взяти до уваги, внаслідок відсутності певних судових рішень, що набрали законної сили, з цього приводу або матеріалів досудового розслідування стосовно осіб, причетних до цього кримінального провадження. Зазначені обставини процесуально унеможливлюють з`ясування в межах апеляційного розгляду питань щодо винуватості певних осіб, дії яких не охоплюються обвинуваченням.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вмотивованого та обґрунтованого висновку що ОСОБА_8 вчинив злочин, передбачений ч.1 ст. 122 КК України а саме умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст. 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я або значну стійку втрату працездатності менш як на одну третину.

Разом з цим, переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_10 , колегія суддів погоджується з нею лише в частині необхідності стягнення з обвинуваченого судових витрат, сплачених потерпілим за надання йому правової допомоги по даному кримінальному провадженню.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.118 КПК України, процесуальні витрати складаються із витрат на правову допомогу.

Згідно вимог ч.1 ст.124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Як вбачається з матеріалів судового провадження (т. 2 арк.60, 61), потерпілим та його представником до суду першої інстанції були надані додаток №2 до договору про надання правової допомоги від 15 грудня 2015 року та оригінал квитанції від 15 грудня 2015 року про сплату ОСОБА_10 шести тисяч гривень за доплату за тривалість судового розгляду даного кримінального провадження у Чугуївському міському суді Харківської області. Дані відомості були об`єктивно відомі суду під час ухвалення обвинувального вироку, але оскаржуване судове рішення не містить будь-яких висновків щодо стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого процесуальних витрат, які він сплатив на правову допомогу та належним чином підтверджені, у зв`язку з чим вирок районного суду в цій частині необхідно змінити.

Решта апеляційних доводів потерпілого про м`якість призначеного покарання є безпідставними, оскільки призначене ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст. 122 КК України - у виді обмеження волі строком на 2 роки та звільнення від його відбування на підставі норм ст.75 КК України, відповідає ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого. Колегія суддів дійшла висновку про те, що при призначені покарання, суд у повній мірі врахував вимоги кримінального закону, що містяться у нормах ст.ст. 50 та 65 КК України, а саме додержуючись принципу законності, індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості покарання, а також врахував ступінь тяжкості злочину, дані про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, за місцем мешкання характеризується задовільно: громадський порядок не порушує, правопорушень у побуті не допускає, скарги на його адресу зі сторони сусідів не надходили, спиртними напоями не зловживає, працює, розлучений. При цьому належить врахувати, що згідно ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, тобто судове рішення повинно виконувати функцію особистої та загальної превенції. Такий вид і міра покарання, але із застосуванням норм ст.75 КК України, на думку колегії суддів, будуть достатніми для виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів.

Згідно даних кримінального провадження та доводів поданої апеляційної скарги потерпілого, об`єктивно відсутні інші обставини, які обтяжують покарання або істотно збільшують ступінь тяжкості вчиненого злочину, ніж ті, що встановлені та враховані судом, а твердження щодо їх наявності повністю спростовуються висновками суду, зазначеними в оскаржуваному вироку.

Поряд з цим, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування ухваленого обвинувального вироку, не вбачається.

Враховуючи вищезазначене, колегією суддів не встановлено правових підстав для скасування вироку, з урахуванням доводів, зазначених в поданих апеляційних скаргах.

Керуючись ст.ст. 404; 405; 407 ч. 1 п. 2; 408 ч.1 п.3; 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_10 задоволити частково.

Вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 29 червня 2017 року, ухвалений стосовно ОСОБА_8 змінити.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_10 судові витрати сплачені потерпілим за надання йому правової допомоги по даному кримінальному провадженню у сумі 6 000 (шість тисяч) грн. 00 коп.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_8 - в той самий строк з дня отримання ним копії мотивованої ухвали.

Судді

________________ ______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4