Справа № 379/952/16-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/1197/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 34 13.11.2017

ВИРОК
Іменем України
13 листопада 2017 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
з участю прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Київської області ОСОБА_8 на вирок Таращанського районного суду Київської області від 14 вересня 2016 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -

засуджено за ч.1 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до двох років.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік.

Відповідно до ст.76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 в період іспитового строку не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця проживання та роботи, а також періодично з`являтися для реєстрації в органи кримінально-виконавчої інспекції.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів, судових витрат та цивільного позову.

ВСТАНОВИЛА:
Згідно вироку суду ОСОБА_7 засуджено за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, вчиненого за наступних обставин.

20 квітня 2016 року приблизно о 07 годині 30 хвилин ОСОБА_7 , керуючи технічно справним, автомобілем марки «ВАЗ-21099», номерний знак НОМЕР_1 , із пасажиром ОСОБА_9 , рухався зі швидкістю 60 км/год. по лівій смузі проїзної частини вул. Богдана Хмельницького м. Тараща Київської області, яка має по дві смуги руху в кожному напрямку, зі сторони АС «Тараща» в напрямку до нерегульованого перехрестя з вул. Софіївська.

Наближаючись до вказаного перехрестя, за яким знаходиться пішохідний перехід, позначений з обох боків дороги дорожніми знаками 5.25.1 та 5.35.2 ПДР, а на проїзній частині дорожньою розміткою «зебра», водій автомобіля ВАЗ «21099» ОСОБА_7 розпочав здійснювати випередження автомобіля «Opel Astra», номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_10 , який рухаючись в попутному напрямку правою смугою, став зменшувати швидкість, пропускаючи пішохода ОСОБА_11 , який перетинав проїжджу частину вул. Богдана Хмельницького по розмітці нерегульованого пішохідного переходу справа-наліво, відносно руху автомобіля.

Водночас ОСОБА_7 , в порушення вимог п.п. 2.3 (б), 18.1, 18.4 ПДР, був не уважний, не стежив за дорожньою обстановкою, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу не вжив заходів до зменшення швидкості та не зупинився, щоб надати дорогу пішоходу, негайно не вжив заходів по зменшенню швидкості руху керованого ним автомобіля аж до повної його зупинки з моменту виявлення ним зменшення швидкості руху перед пішохідним переходом попутного транспортного засобу, і правою передньою боковою частиною автомобіля «ВАЗ-21099», номерний знак НОМЕР_3 , вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_11 . Внаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи №59 Д від 07.06.2016 року потерпілому ОСОБА_11 заподіяні тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому обох лодижок лівої голені, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, оскільки потягли тривалий розлад здоров`я понад 21 день.

Грубе порушення водієм ОСОБА_7 вимог пунктів 2.3 (б), 18.1, 18.4 ПДР, перебуває в прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у виді отримання потерпілим ОСОБА_11 тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.

Вироком Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2016 року вирок Таращанського районного суду Київської області від 14 вересня 2016 року відносно ОСОБА_7 скасовано в частині призначено покарання. Ухвалено новий вирок, яким визнано ОСОБА_7 винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 роки. На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 рік. Відповідно до ст.76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 періодично з`являтись для реєстрації в органи кримінально-виконавчої інспекції. У решті вирок залишено без зміни.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2017 року вирок Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2016 року скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 за ч.1 ст.286 КК України призначити покарання у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки. На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді обмеження волі з випробуванням, з іспитовим строком 1 рік. Відповідно до ст.76 КК України зобов`язати останнього в період іспитового строку не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця проживання та роботи, а також періодично з`являтися для реєстрації в органи кримінально-виконавчої інспекції.

Свої вимоги мотивує тим, що ст.77 КК України передбачено, що у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу. Абзацом 2 п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначається, що судам необхідно мати на увазі, що ст.75 КК України передбачено звільнення від відбування покарання з випробуванням тільки тих осіб, які засуджуються до виправних робіт, службового обмеження (для військовослужбовців),обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, тобто лише щодо основного покарання, що має бути належним чином вмотивовано у вироку. Звільнення від відбування призначеного судом додаткового покарання за цією нормою закону не допускається. У порушення вказаних вимог, суд першої інстанції, керуючись ст.75 КК України, фактично звільнив ОСОБА_7 не тільки від основного, а і від додаткового покарання, чим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 , який не заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив застосувати до нього положення п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року, перевіривши особову справу обвинуваченого ОСОБА_7 та матеріали кримінального провадження в межах поданої апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення та кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст.286 КК України учасниками судового провадження не оскаржуються, а тому у відповідності до вимог ст.404 КПК України апеляційною інстанцією не перевіряються. Порушень вимог кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів доведеність вини обвинуваченого, не встановлено.

Що ж стосується призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання та обставин, які враховуються при його призначенні то, колегія суддів, приймаючи до уваги вимоги ст.404 КПК України приходить до наступних висновків.

Як зазначено у вироку, призначаючи покарання обвинуваченому суд першої інстанції враховував характер кримінального правопорушення, його суспільну небезпеку, тяжкість скоєного, особу обвинуваченого, обставини, які пом`якшують покарання, а саме його щире каяття та сприяння розкриттю злочину. Із врахуванням наведеного, а також приймаючи до уваги, що ОСОБА_7 раніше не судимий, вперше скоїв неумисний злочин невеликої тяжкості, за місцем проживання характеризується позитивно, працює, тобто займається суспільно-корисною працею, суд прийшов до висновку про необхідність призначення йому покарання у виді обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами.

На думку колегії суддів, дане покарання є достатнім для виправлення обвинуваченого та попередженню нових злочинів. Одночасно суд першої інстанції, враховуючи обставини провадження та дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , його молодий вік, активне сприяння розкриттю злочину, прийшов до обґрунтованого висновку про можливість його звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Разом з тим при застосуванні ст.75 КК України, як обґрунтовано зазначає прокурор, судом першої інстанції допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Так, ст.75 КК України передбачає, що суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, якщо дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Статтею 77 КК України передбачено, що у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.

Таким чином, відповідно до вимог ст.75 КК України звільнення від відбування покарання з випробуванням може бути застосовано тільки до осіб, які засуджуються до виправних робіт, службового обмеження (для військовослужбовців), обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, тобто лише щодо основного покарання. Звільнення від відбування призначеного судом додаткового покарання за цією нормою закону не допускається і фактично в даному випадку суд першої інстанції дійсно допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до п.4 ч. 1 ст.409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

За змістом ст.420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок, у разі не правильного звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині призначеного покарання з постановленням в цій частині нового вироку.

Крім того, керуючись вимогами ч.ч.1,2 ст.76 КК України (в редакції Закону від 07.09.2016 року) колегія суддів вважає за необхідне покласти на ОСОБА_7 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Разом з тим, обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні апеляційної інстанції клопотав про застосування до нього амністії на підставі п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року.

Як вбачається із ст.85 КК України, на підставі закону про амністію або акта про помилування засуджений може бути повністю або частково звільнений від основного і додаткового покарань.

Відповідно до п.«а» ст.10 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року питання про застосування амністії до осіб, звільнених від відбування покарання з випробуванням, та осіб, яких засуджено до покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, крім покарання у виді штрафу, суд вирішує за поданням органу виконання покарань, який здійснює контроль за поведінкою засудженого, або за клопотанням самої особи, її захисника чи законного представника.

Пунктом «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року передбачено звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, осіб, визнаних винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до ст.12 КК України, осіб, визнаних винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до ст.12 КК України, а також осіб, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили: не позбавлених батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами.

Відповідно до ст.15 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року особи, на яких поширюється дія цього Закону, можуть бути звільнені від відбування основного і додаткового покарання, призначеного судом, крім конфіскації майна, у частині вироку, що не була виконана на день набрання чинності цим Законом.

На думку колегії суддів, клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 підлягає задоволенню, оскільки він підпадає під дію п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та особової справи, ОСОБА_7 скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286 КК України, яке згідно ст.12 КК України є злочином невеликої тяжкості, вчиненим із необережності. Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , виданого 19.04.2017 року Таращанським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Київській області, обвинувачений має дитину ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якій на день набрання чинності Законом України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року не виповнилося 18 років. Також останній не позбавлений батьківських прав у відношенні його малолітньої дитини.

Із урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора та клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 підлягають задоволенню, а вирок суду першої інстанції скасуванню в частині призначеного покарання.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 420 КПК України, п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :
Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Таращанського районного суду Київської області від 14 вересня 2016 року, яким ОСОБА_7 засуджено за ч.1 ст.286 КК України в частині призначено покарання скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та призначити йому покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 (два) роки.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 (один) рік.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.76 КК України (в редакції Закону від 07.09.2016 року) покласти на ОСОБА_7 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

На підставі п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного основного та додаткового покарання.

У решті вирок залишити без зміни.

Вирок може бути оскаржений в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий:
Судді: