У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого ОСОБА_5,
суддів ОСОБА_6 і ОСОБА_7,
перевіривши в судовому засіданні 31 жовтня 2017 року в м. Києві заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 жовтня 2017 року,

у с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою, в якій порушує питання про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 жовтня 2017 року з підстави, передбаченої пунктом 2 статті 445 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

Із заяви та доданих до неї документів убачається наступне.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 12 липня 2017 року ОСОБА_4 відмовлено в задоволенні скарги на бездіяльність прокурора Київської місцевої прокуратури № 10, яка полягає в тому, що матеріали кримінального провадження не було передано з дотриманням правил підслідності, та не було зобов'язано його вчинити такі дії.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 22 серпня 2017 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 12 липня 2017 року.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 жовтня 2017 року на підставі пункту 2 частини другої статті 428 КПК відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 12 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 22 серпня 2017 року.

Заявник твердить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм права, передбачених частиною третьою статті 307, частиною четвертою статті 388 і частиною четвертою статті 399 КПК, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень і відповідно до статей 445 і 455 КПК є підставою для скасування ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 жовтня 2017 року, а також ухвал Апеляційного суду міста Києва від 22 серпня 2017 року і слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 12 липня 2017 року та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції. На порівняння заявник надає ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 квітня 2015 року, в якій суд касаційної інстанції, на його думку, дійшов протилежного висновку, щодо застосування норми частини третьої статті 307, частини четвертої статті 388 і частини четвертої статті 399 КПК.

Заслухавши доповідача, перевіривши заяву та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів вважає, що передбачені законом підстави для відкриття провадження відсутні.

Згідно зі статтею 444 КПК, Верховний Суд України переглядає судові рішення у кримінальних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених КПК.

Перелік підстав для перегляду судових рішень Верховним Судом України, що набрали законної сили, визначений статтею 445 КПК (в редакції Закону України від 12 лютого 2015 року). Цей перелік є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Згідно з пунктом 2 статті 445 КПК підставою для перегляду судових рішень Верховним Судом України, що набрали законної сили, зокрема, є неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої цим Кодексом, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

Отже, можливість перегляду судових рішень Верховним Судом України з цієї підстави законодавець пов'язує з неоднаковим застосуванням однієї і тієї самої норми кримінального процесуального права, а необхідною умовою для відкриття провадження за цією підставою визначає ухвалення касаційним судом різних за змістом судових рішень.

Правозастосування - це здійснювана в процесуальному порядку діяльність суду, яка полягає в індивідуалізації юридичних норм стосовно конкретних суб'єктів і конкретних життєвих випадків в акті застосування норм права.

Таким чином, правозастосування має місце лише тоді, коли норма права реально втілена у певному судовому рішенні, а конкретні життєві обставини оцінені з розгляду саме цієї норми.

Усупереч зазначеним вимогам закону заявник не визначився ані з предметом, ані з межами перегляду рішень Верховним Судом України.

У заяві він стверджує про неоднакове застосування норми частини третьої статті 307, частини четвертої статті 388 і частини четвертої статті 399 КПК, яка, на його думку, визначає порядок апеляційного оскарження ухвал суду першої інстанції.

Зі змісту ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 жовтня 2017 року, яку ОСОБА_4 оспорює, вбачається, що апеляційний суд відповідно до вимог частини четвертої статті 399 КПК, ухвалюючи рішення про відмову у відкритті провадження за апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді від 12 липня 2017 року, дійшов обґрунтованого висновку, що зазначене рішення, яким слідчий суддя констатував зловживання заявника правом на доступ до суду і відмовив у задоволенні його скарги на бездіяльність прокурора, відповідно до вимог частини третьої статті 307 КПК не підлягає оскарженню.

Надане заявником на порівняння рішення касаційного суду від 2 квітня 2015 року ухвалювалося в аспекті сукупного застосування положень статей 303 - 307, частин третьої і четвертої статті 399 КПК. Зазначеною ухвалою касаційний суд установив, що апеляційний суд усупереч вимогам частини третьої статті 399 КПК повернув апеляційну скаргу ОСОБА_1, судовий розгляд у суді першої інстанції за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого, прокурора щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відбувся формально, без фактичної перевірки доводів скаржника щодо відповідності дій службових осіб Запорізького РВ ГУ МВС України в Запорізькій області вимогам глави 19 КПК, а отже з порушенням вимог пункту 1 частини першої статті 303 КПК, і результатом такого судового розгляду стало рішення, не передбачене частиною другою статті 307 КПК.

Таким чином, в оспореній ухвалі касаційного суду від 3 жовтня 2017 року та рішенні суду касаційної інстанції, ухваленому 2 квітня 2015 року, правозастосовні висновки були зроблені щодо різних норм КПК, а не стосовно однієї і тієї самої норми КПК, як того вимагає положення пункту 2 статті 445 цього Кодексу.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Верховного Суду України вважає, що заява ОСОБА_4 про перегляд ухвали касаційного суду є необґрунтованою, а підстави для допуску справи до провадження Верховного Суду України - відсутні.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне роз'яснити заявнику, що відмова у допуску справи за цією його заявою не перешкоджає повторному зверненню із заявою до Верховного Суду України за умови дотримання всіх вимог закону щодо предмета перегляду та його повноважень.

На підставі викладеного, керуючись статтями 445, 446, 451 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів

у х в а л и л а:

відмовити ОСОБА_4 в допуску справи за його заявою до провадження Верховного Суду України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7