Постанова
Іменем України

22 березня 2018 року

м. Київ
справа № 358/1733/16-к
провадження № 51-400 км 18
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,
в режимі відеоконференції
засудженого ОСОБА_6 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на вирок Апеляційного суду Київської області від 11 липня 2017 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000506, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Росава Миронівського району Київської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз вироком Кагарлицького районного суду Київської області від 17 грудня 2012 року за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць, звільненого на підставі ухвали Рівненського районного суду Рівненської області від 02 жовтня 2015 року умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 3 місяці 29 днів,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Богуславського районного суду Київської області від 22 березня 2017 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 3 місяці. На підставі ст. 71 КК України частково приєднано невідбуте покарання за попереднім вироком та за сукупністю вироків визначено остаточно покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців. На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону № 838-VIII від 26.11.2015року) у строк призначеного ОСОБА_6 покарання зараховано строк попереднього ув`язнення у період з 17 грудня 2012 року по 03 січня 2013 року та з 30 жовтня 2016 року до дня набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Вироком вирішено питання речових доказів у провадженні.
Цим же вироком також засуджено ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК України та ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 296 КК України, судові рішення щодо яких в касаційному порядку не оскаржуються.
Вироком Апеляційного суду Київської області від 11 липня 2017 року вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання ОСОБА_6 скасовано та ухвалено в цій частині свій, яким останнього визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 3 місяці. На підставі ст. 71 КК України частково приєднано невідбуте покарання за попереднім вироком Кагарлицького районного суду Київської області від 17 грудня 2012 року та за сукупністю вироків визначено остаточно покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців. На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону № 838-VIII від 26.11.2015року) у строк призначеного ОСОБА_6 покарання зараховано строк попереднього ув`язнення у період з 30 жовтня 2016 року по 11 липня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. В решті вирок суду залишено без зміни.
За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку суду першої інстанції ОСОБА_6 засуджено за те, що він, 30 жовтня 2016 року приблизно о 02 год. 30 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, біля приміщення кафе «Каштан», що розташоване по вул. Миколаївська, 40 в м. Богуславі Київської області, під час розмови з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які також перебували в стані алкогольного сп`яніння, погодився на пропозицію останнього продовжити розпивання алкогольних напоїв за рахунок ОСОБА_9 , у разі якщо він їх добровільно пригостить. Для цього ОСОБА_10 запропонував ОСОБА_8 покликати на вулицю ОСОБА_9 , який в цей час перебував у приміщенні кафе. Після того, коли ОСОБА_9 вийшов на вулицю, у ОСОБА_6 , виник злочинний, корисливий умисел на відкрите заволодіння грошима та майном останнього. Реалізуючи свій злочинний, корисливий умисел, ОСОБА_6 завдав ОСОБА_9 удар, внаслідок чого потерпілий впав на землю.
Продовжуючи свої умисні протиправні дії, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 заволоділи грошима та майном ОСОБА_9 , чим завдали потерпілому майнової шкоди на загальну суму 1018 грн. 20 коп.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_6 скасувати з підстави істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Обґрунтовуючи свої вимоги вказує, що суд апеляційної інстанції приймаючи рішення не надав належної оцінки доводам прокурора та не мотивував чому саме залишив їх без задоволення, призначивши ОСОБА_6 покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості. Вказує, що апеляційний суд, ухвалюючи свій вирок за наслідками апеляційного розгляду, фактично не прийняв у його резолютивній частині рішення по суті апеляційних вимог обвинуваченого, захисника та прокурора.
Під час касаційного розгляду прокурор підтримав подану касаційну скаргу та вважав, що є підстави для її задоволення.
Позиції інших учасників судового провадження
Засуджений ОСОБА_6 просив касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
При цьому згідно зі ст. 438 КПК Українипідставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_6 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, доведеність цього обвинувачення та кваліфікація діяння за ч. 2 ст. 186 КК України в касаційній скарзі не оспорюється.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Як убачається з вироку місцевого суду, при призначенні покарання ОСОБА_6 було враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, що відповідно до ст. 12 КК України класифікується як тяжкий, дані про особу засудженого, який будучи засудженим вироком Кагарлицького районного суду Київської області від 17 грудня 2012 року за умисні тяжкі корисливі злочини, звільнений умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 3 місяці 29 днів, вчинив новий умисний тяжкий корисливий злочин маючи не зняту і не погашену судимість. При вирішенні питання призначення покарання судом визнано обставиною, яка обтяжує покарання вчинення злочину особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння, взято до уваги часткове визнання ОСОБА_6 вини у скоєному кримінальному правопорушенні.
Переглядаючи справу за апеляційними скаргами апеляційний суд констатував, що призначаючи ОСОБА_6 покарання місцевий суд правильно прийняв рішення щодо виду і розміру його та, водночас, погодився з доводами апеляційної скарги прокурора про незастосування місцевим судом при кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 186 КК України такої кваліфікуючої ознаки як повторність, оскільки згідно обвинувального акту, досудовим розслідуванням дії ОСОБА_6 кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене повторно. Крім того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що вироком Кагарлицького районного суду Київської області від 17 грудня 2012 року ОСОБА_6 був засуджений за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України та маючи не зняту і не погашену судимість вчинив новий умисний злочин проти власності. Врахувавши зазначене, апеляційний суд дійшов правильного висновку про кваліфікацію дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене повторно і скасував вирок суду першої інстанції з постановленням нового вироку.
Покарання, призначене ОСОБА_6 судом апеляційної інстанції відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст. 65 КК України та є справедливим, необхідним й достатнім для виправлення засудженого і попередження вчинення ним нових злочинів.
Що стосується доводів касаційної скарги прокурора про відсутність у резолютивній частині вироку апеляційного суду рішення по суті апеляційних вимог ОСОБА_6 , його захисника та прокурора, то як убачається з його мотивувальної частини, колегія суддів апеляційного суду вказала про прийняте рішення по суті апеляційних скарг та обґрунтувала свій висновок про це. Відсутність вказівки на це в резолютивній частині вироку, у даному конкретному випадку, колегія суддів не вважає таким порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, що є зрозумілим. Порушення, допущене апеляційним судом, не є істотним та, відповідно до ст. 412 КПК України, не тягне скасування вироку апеляційного суду.
Таких порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного призначення покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, які були б підставами, передбаченими ст. 438 КПК України, для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення у справі не встановлено, а тому в задоволенні касаційних вимог прокурора слід відмовити.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, колегія суддів
ухвалила:
Вирок Апеляційного суду Київської області від 11 липня 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3