АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-кп/796/249/2018 Суддя у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія ч. 1 ст. 286 КК України Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарях ОСОБА_5 , ОСОБА_6

ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 на вирок Подільського районного суду м. Києва від 13 березня 2017 року у кримінальному провадженні № 0008241 стосовно обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

ОСОБА_10 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в

с. Марківка Марківського району Ворошиловградської області, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

за участю: прокурорів ОСОБА_11 , ОСОБА_12

захисника ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Подільського районного суду м. Києва від 13 березня 2017 року

ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (3 400 грн.) з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

Судом вирішено питання щодо речового доказу та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Як встановив суд першої інстанції, ОСОБА_10 31 жовтня 2014 року о 10 год.

20 хв., керуючи технічно справним автомобілем марки "ВАЗ-21043", державний номерний знак НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині пр. Свободи зі сторони

вул. Світлицького в напрямку вул. Василя Порика в м. Києві в середній смузі, де проїзна частина має три смуги для руху в попутному напрямку.

В цей час в середню смугу руху, про якій рухався ОСОБА_10 , вийшла пішохід ОСОБА_13 та зупинилась, а ОСОБА_10 , маючи об`єктивну можливість виявити перешкоду для свого руху, яка виражалася у вигляді пішохода, будучи неуважним до дорожньої обстановки, продовжив рух прямо, не змінюючи його напрямку, в результаті чого грубо порушив вимоги п.п. 1.5, 2.3(б), 12.3 ПДР України і скоїв наїзд передньою частиною керованого автомобіля на пішохода ОСОБА_13 , яка на момент наїзду перебувала в нерухомому положенні, внаслідок чого ОСОБА_13 було заподіяно тілесне ушкодженнясереднього ступеня тяжкості.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 , посилаючись на неповноту судового розгляду,невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, просить скасувати вирок Подільського районного суду м. Києва від 13 березня 2017 року та закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення.

Як вважає захисник, суд обґрунтував свої висновки у вироку щодо винуватості ОСОБА_10 неналежними та недопустимими доказами.

Зокрема: протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 31.10.2014, який не досліджувався судом під час судового розгляду на підставі п. 4 ч. 2 ст. 87, п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК України;

- висновком судово-медичної експертизи № 2093/Е від 19.11.2014, який, з огляду на не відкриття стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України рентгенівських знімків, що враховувалися при дослідженні, не може бути використаний судом відповідно до вимог

ч. 12 ст. 290 КПК України. До того ж під час проведення судово-медичної експертизи потерпіла експертом не оглядалася, а відтак експертизу проведено виключно на підставі поданих документів.

Водночас апелянт звертає увагу на те, що згідно з експертним висновком, що підтвердив в суді і експерт ОСОБА_14 , який проводив медичне дослідження, тілесне ушкодження у потерпілої утворилося не від удару, а внаслідок «підверття», при цьому відомості про автотранспортну травму не є наслідком дослідження, а були отримані з постанови слідчого про призначення експертизи.

Крім того, захисник зауважує, що довідка № 14 з травмпункту Подільського району м. Києва, яка була врахована під час дослідження, містить інформацію про отримання потерпілою ОСОБА_13 травми 30.10.2014, тобто за день до дорожньо-транспортної пригоди, до того ж така довідка взагалі відсутня в матеріалах провадження;

- висновком автотехнічної експертизи від 24.11.2014 № 633ат, яка проведена на підставі протоколу огляду місця події, який визнаний судом недопустимим доказом, і, як наслідок, така експертиза є також недопустимим доказом у провадженні.

При цьому захисник звертає увагу на те, що зі змісту висновку експерта невідомо які матеріали надавалися для дослідження та незрозуміло чому не було надано експерту СД-диску з відеозаписом події, до того ж експерт використав неправильні вихідні дані (протокол огляду місця події містить інформацію, що видимість з місця водія становила 200 метрів, а слідчий у постанові про призначення експертизи вказав про таку відстань - 250 метрів);

- СД-диском з відеозаписом, який отриманий не в порядку, передбаченому КПК України та Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду, затвердженою спільним наказом Генеральної прокуратури України, МВС України, Державної податкової адміністрації України, Служби безпеки України, Верховного суду України, Державної судової адміністрації України 27.08.2010 за № 51/401/649/471/23/125, оскільки слідчим не складався протокол огляду предмету, наданого свідком - інспектором ДАІ, відеозапис був наданий не на первинному носії інформації, не в повному обсязі (вирізаний уривок), без звукового супроводження відеоряду, при цьому час і дата у титрах відеоряду не відповідає часу події, встановленому стороною обвинувачення.

Крім того, як стверджує апелянт, суд безпідставно вказав у вироку про узгодженість між собою показань свідків ОСОБА_15 і ОСОБА_16 та потерпілої ОСОБА_13 , які навпаки є суперечливими, не узгоджуються з висновками автотехнічної експертизи та даними відеореєстратора, а відтак фактично спростовують формулювання обвинувачення, висунуте ОСОБА_10 .

За таких обставин, захисник вважає, що формулювання обвинувачення, викладене в обвинувальному акті, не відповідає дійсним обставинам дорожньо-транспортної пргоди; встановлені досудовим розслідуванням обставини ДТП свідчать про наявність вини іншого водія та пішохода, що не було перевірено ні слідчим, ні прокурором під час досудового розслідування; досудове розслідування здійснено з ігноруванням органом досудового розслідування позиції сторони захисту щодо наявності вини інших осіб; судовий розгляд було проведено не об`єктивно, головуючим до виходу в нарадчу кімнату висловлювалася позиція щодо винуватості ОСОБА_10 , що стало підставою для подання заяви про відвід; під час судового розгляду була допущена неповнота, а висновку суду ґрунтуються на доказах, отриманих з порушенням порядку, встановленого КПК щодо збору, фіксації та оцінки доказів; в суді загалі не було встановлено механізму отримання тілесних ушкоджень потерпілою, отже у суду були відсутні достовірні дані про те, що тілесні ушкодження були завдані потерпілій внаслідок ДТП під час наїзду автомобіля.

А тому, як вважає захисник, висунуте ОСОБА_10 обвинувачення у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, є недоведеним, бо ні сторона обвинувачення під час розгляду провадження в суді, ні суд в своєму обвинувальному вироку не надали тих достатніх та необхідних, належних та допустимих доказів, кожен з яких як окремо, так і разом у їх сукупності свідчили б про вину обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та захисника, які просили скасувати вирок суду першої інстанції та закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, заперечення прокурора щодо доводів апеляційної скарги та апеляційного прохання, частково дослідивши за клопотанням сторони захисту докази у провадженні, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_9 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За правилами ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказані вимоги закону, як вважає колегія суддів, судом першої інстанції у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_10 були дотримані.

Розглядаючи зазначену справу, суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у провадженні та з`ясував усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Під час перевірки доводів апеляційної скарги, колегією суддів установлено, що висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, обґрунтований сукупністю досліджених у судовому засіданні й наведених у вироку доказів, яким суд першої інстанції дав належну оцінку.

Зокрема, як убачається із показань потерпілої ОСОБА_13 в суді, 31 жовтня 2014 року в першій половині дня син привіз її на житловий масив Виноградар на автомобілі, який припаркував передньою частиною до тротуару, неподалік від перукарні, яку вона хотіла відвідати, вони вийшли із автомобіля та на декілька хвилин зупинилися позаду нього, розмовляючи між собою, проте руху інших автомобілів не заважали. Далі вона впала на проїзну частину дорогу, самостійно встати не змогла через біль у правій нозі, а син повідомив, що її збив автомобіль. В момент удару вона автомобіль не бачила, оскільки стояла спиною до проїжджаючих автомобілів, удар був завданий передньою частиною автомобіля в лівий бік, від чого вона впала на праву сторону. До них підійшов чоловік, як вона потім довідалася ОСОБА_10 , вибачився і сказав, що ненавмисно збив її, відволікся, бо розмовляв по телефону. З місця події її забрала швидка медична допомога, ОСОБА_10 надав їй матеріальну допомогу на лікування в розмірі 2000 грн.

Зазначені показання потерпілої щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди та заподіяння їй тілесних ушкоджень об`єктивно підтверджуються та доповнюються:

- показаннями в суді свідка ОСОБА_17 , який уточнив, що в той час коли він спілкувався з матір`ю, перебуваючи біля свого автомобіля, з лівого боку побачив автомобіль "ВАЗ", який вдарив потерпілу в ліву сторону, від чого вона "підлетіла" вгору, а потім впала на дорогу і на мить втратила свідомість. Цей автомобіль зупинився, водій підійшов до них і попросив вибачення. За автомобілем "ВАЗ" зупинився патрульний автомобіль ДАІ, до них підішли працівники міліції з`ясувати що трапилось, викликали слідчо-оперативну групу, яка й оформляла документи, пов`язані з дорожньо-транспортною пригодою. Внаслідок удару автомобіля мати скаржилась на сильний біль в нозі, самостійно не могла підвестися, тому він викликав швидку медичну допомогу і її забрали в лікарню, де встановили перелом нижньої частини лівої ноги, наклали гіпсову пов`язку, а далі вона продовжила лікування амбулаторно;

- показаннями в суді свідка ОСОБА_18 про те, що 31 жовтня 2014 року він, виконуючи свої службові обов`язки та перебуваючи за кермом службового автомобіля ДАІ в складі автопатруля, рухався з увімкненими проблисковими маячками синього кольору та відеореєстратором по пр. Свободи в напрямку вул. В.Порика в м. Києві, коли побачив, що водій попереду їдучого в попутному напрямку автомобіля «ВАЗ-21043», д.н.з. НОМЕР_1 , розмовляє по телефону, що є порушенням ПДР, тому, порівнявшись з цим автомобілем, напарник показав водію жестом руки зупинитися. Водій автомобіля «ВАЗ-21043» проїхав ще певну відстань вперед з невеликою швидкістю, здійснив наїзд передньою частиною автомобіля на жінку, яка стояла позаду припаркованого автомобіля спиною до дороги, але на проїзній частині, і спілкувалась з молодим чоловіком, при цьому удар був об капот ближче до правої фари автомобіля, після чого жінка впала на дорогу, а автомобіль проїхав близько 5 метрів та зупинився;

- аналогічними показаннями свідка ОСОБА_19 , який, хоча безпосередньо контакту між автомобілем та потерпілою не бачив, але пояснив, що водій ОСОБА_10 об`єктивно повинен був бачити потерпілу на проїзній частині дороги, але гальмування не застосовував і не намагався об`їхати жінку, котра була перешкодою для його руху, а коли автомобіль порівнявся з нею, потерпіла відразу ж впала на дорогу;

- даними протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 31 жовтня 2014 року з додатком до нього;

- записом від 31 жовтня 2014 року з відеореєстратора службового автомобіля ДАІ, на якому зафіксовані обставини дорожньо-транспортної пригоди внаслідок якої було травмовано потерпілу ОСОБА_13 ;

- висновком автотехнічної експертизи № 633ат від 24 листопада 2014 року, згідно з яким в ситуації, що склалася на дорозі перед дорожньо-транспортною пригодою, водій автомобіля "ВАЗ-21043" д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_10 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_13 шляхом застосування екстреного гальмування з моменту виникнення небезпеки для його руху та причиною дорожньо-транспортної пригоди, з технічної точки зору, є невідповідності дій водія автомобіля "ВАЗ-21043" д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_10 вимогам пункту 12.3 ПДР України;

- висновком судово-медичної експертизи № 20893/Е від 19 листопада 2014 року, відповідно до якого дані наданої медичної документації свідчать про те, що при зверненні за медичною допомогою 31 жовтня 2014 року у ОСОБА_13 мала місце закрита травма правої гомілки у вигляді перелому латеральної кісточки з незначним зміщенням уламків і вказане тілесне ушкодження відноситься до середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу; спричинене воно тупим предметом, могло утворитись 31 жовтня 2014 року при транспортній травмі (травма внаслідок зіткнення автомобіля, що рухався з пішоходом);

- іншими доказами у кримінальному провадженні.

Наведені докази перевірені і досліджені судом першої інстанції з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, та їх обґрунтовано покладено в основу вироку.

До того ж вони повністю спростовують позицію в суді обвинуваченого про те, що потерпіла отримала тілесне ушкодження не в результаті транспортної травми, а він 31 жовтня 2014 року під час керування автомобілем, рухаючись по пр. Свободи зі сторони вул. Світлицького в напрямку вул. В.Порика в м. Києві, не порушував ПДР України, отже суд першої інстанції, як уважає колегія суддів, обґрунтовано відкинув показання ОСОБА_10 , визнавши їх такими, що спрямовані на уникнення ним кримінальної відповідальності.

Колегія суддів критично відноситься до тверджень в апеляційній скарзі захисника про відсутність в діях ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, з тих підстав, що по справі не доведено спричинення потерпілій ОСОБА_13 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, а висновки автотехнічної та судово-медичної експертиз в цій частині ґрунтуються на припущеннях і недостовірних даних.

Так, аналіз показань потерпілої ОСОБА_13 та допитаних в суді свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 у взаємозв`язку між собою беззаперечно доводить, що, за вказаних у вироку обставин, відбувся контакт передньою правою частиною автомобіля "ВАЗ-21043" під керуванням водія ОСОБА_10 з потерпілою ОСОБА_13 , внаслідок чого вона, отримавши удар, впала на проїзну частину дороги і отримала тілесні ушкодження.

При цьому твердження захисника про те, що показання свідків не узгоджуються між собою та є неналежними доказами не заслуговує на увагу.

Зокрема, є надуманими доводи захисника, в яких він спотворює показання свідка ОСОБА_17 , який начебто в суді повідомляв, що побачив рух автомобіля "ВАЗ- 21043" і різко потягнув потерпілу за руку на себе, вона відступила, підвернула ногу і впала, оскільки указаний свідок, що відповідає змісту аудіофіксації судових засідань, послідовно і неодноразово в суді стверджував, що він побачив автомобіль "ВАЗ-21043" тоді, коли він вже вдарив потерпілу передньою правою частиною та вона "підлетіла вверх", а він (свідок) встиг лише після цього взяти її за руку, намагаючись підтримати, щоб зменшити наслідки удару, але не тягнув і не зміг підтримати потерпілу та вона впала на асфальтне покриття дороги вперед від нього і трохи вбік, відразу ж поскаржилася на біль в нозі, не могла самостійно підвестися.

Свідки ОСОБА_18 і ОСОБА_19 , кожен окремо, показали, що водій ОСОБА_10 безпосередньо перед дорожньо-транспортною пригодою розмовляв по телефону, тому і було прийнято рішення про його зупинку, об`єктивно він повинен був бачити потерпілу як перешкоду для свого руху, але ніяких дій для безпечного об`їзду потерплої не застосував і передньою правою частиною свого автомобіля вдарив її, бо вона відразу ж впала на дорогу і в подальшому з місця події була доставлена до медичного закладу автомобілем швидкої медичної допомоги, оскільки скаржилася на сильний біль в нозі від удару автомобіля.

Такі показання свідків є послідовними та не мають жодних протиріч між собою, отже вірно були враховані судом першої інстанції на обґрунтування своїх висновків.

Доводи захисника про те, що висновок автотехнічної експертизи № 633ат від 24 листопада 2014 року є недопустимим доказом з тих підстав, що експерту для дослідження були надані неповні та неправильні вихідні дані, а також ним використовувались докази, визнані судом недопустимими, зокрема протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 31 жовтня 2014 року з додатком - схемою пригоди, є безпідставними.
Так, із журналу судового засідання від 24 березня 2016 року слідує, що суд першої інстанції під час з`ясування фактичних обставин та дослідження письмових доказів дослідив і протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 31 жовтня 2014 року з додатком, а, з огляду на зміст вироку, наявними в ньому даними в сукупності з іншими доказами мотивував свій висновок про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, отже не визнав цей протокол огляду недопустимим доказом.
За змістом ч. 3 ст. 214 КПК України огляд місця події у невідкладних випадках може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що здійснюється негайно після завершення огляду.
В даному провадженні проведення огляду місця події відразу ж після дорожньо-транспортної пригоди є невідкладним випадком, а протокол огляду і схема до нього були складені слідчим з дотриманням вимог ст. 237 КПК України, за участю двох понятих та ОСОБА_10 , які жодних зауважень до цих документів не мали. Підстав вважати, що протокол огляду, виходячи з положень п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК України, є недопустимим доказом у колегії суддів також немає.

Що стосується безпосередньо висновку судової автотехнічної експертизи, то із його змісту вбачається, що для дослідження експерту були надані вихідні дані та матеріали кримінального провадження в тому обсязі, які були отримані під час досудового розслідування на час призначення експертизи, зокрема, протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди з додатком, показання свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_18 , відеозапис з відеореєстратора, отже на підставі відомостей, що в них містилися, експерт, встановивши, що водій ОСОБА_10 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_13 шляхом застосування екстреного гальмування з моменту виникнення небезпеки для його руху, дійшов висновку, що причиною дорожньо-транспортної пригоди, з технічної точки зору, є невідповідності дій водія автомобіля "ВАЗ-21043" ОСОБА_10 вимогам пункту 12.3 ПДР України.
В цьому ж аспекті слід зазначити, що за змістом положень ч. 10 ст. 101 КПК України висновок експерта не є обов`язковим для суду, не має переваги над іншими джерелами доказів і наперед встановленої сили, а підлягає перевірці й оцінці відповідно до вимог закону, за внутрішнім переконанням суду, у сукупності і взаємозв`язку з іншими зібраними у справі доказами. Водночас незгода з висновком експерта повинна бути вмотивована у відповідному процесуальному рішенні.
Між тим, сукупність доказів у провадженні, на переконання колегії суддів, не давала суду першої інстанції жодних підстав для незгоди з висновком експерта і залучення інших експертів для проведення додаткових досліджень, про які до того ж сторони не порушували питання перед судом.

Твердження захисника про те, що під час досудового розслідування і в суді не було надано оцінки діям пішохода ОСОБА_13 , яка також порушила ПДР України, є безпідставним, оскільки можливе порушення нею ПДР України в даному випадку, виходячи із тих фактичних даних, які на підставі досліджених доказів були встановлені судом першої інстанції, не перебуває в прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Що стосується висновку № 1-31/08 від 31 серпня 2015 року автотехнічної експертизи за копіями матеріалів кримінального провадження, складеного експертом Українського центру незалежних експертиз ОСОБА_20 за клопотанням сторони захисту, то за результатами цього дослідження експерт лише вважав, що виходячи із запису на відеореєстраторі, з технічної точки зору немає можливості однозначно в категоричній формі стверджувати, що пішохід втратила рівновагу та упала в результаті контактування з нею автомобіля "ВАЗ-21043" р.н. НОМЕР_2 чи пішохід упала тому, що її різко потягнув за руку чоловік, що стояв поруч. Проте експерт указав, що в даній дорожній ситуації водій ОСОБА_10 , коли виникла небезпека для його руху, а відповідно до п. 1.10 ПДР України небезпека для його руху наступила в момент виходу пішохода ОСОБА_13 на другу смугу руху, по якій рухався автомобіль "ВАЗ-21043", повинен був керуватися вимогами п. 12.3 ПДР України.
Тобто, вказаний висновок, хоча і не був врахований судом першої інстанції у вироку, але жодним чином не спростовує висновки суду, які ґрунтуються на оцінці сукупності всіх доказів в провадженні у взаємозв`язку між собою, в тому числі й показаннях потерпілої та свідків, які не мають істотних суперечностей в частині механізму цієї дорожньо-транспортної пригоди, а також узгоджуються з експертним висновком.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що захисник є непослідовним у своїх твердженнях щодо оцінки судом доказів, оскільки одночасно зазначає в апеляційній скарзі про те, що записом від 31 жовтня 2014 року з відеореєстратора службового автомобіля ДАІ не підтверджується той механізм дорожньо-транспортної пригоди, який був установлений судом першої інстанції, не оспорюючи його допустимість як доказу хоча б з тієї підстави, що він не спотворює дійсні обставини події, водночас твердить, що він отриманий у спосіб, не передбачений кримінальним процесуальним законом. Між тим, колегія суддів вважає, що захисник не навів переконливих доводів про те, що вказаний запис не відповідає вимогам допустимості і отриманий внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, отже в силу ст. 87 КПК України повинен бути визнаний судом недопустимим. Водночас, відомості, які він відображає, на переконання колегії суддів, узгоджуються як з показаннями потерпілої, свідків, так і з іншими доказами в провадженні.

Крім того, як убачається із медичної експертизи № 2093/Е від 19 листопада 2014 року, її висновки ґрунтуються на досліджених: медичної довідки № 14 від 05 листопада 2014 року із травмпункту Подільського району м. Києва на ім`я ОСОБА_13 , згідно якої вона 31 жовтня 2014 року зверталася за медичною допомогою з приводу: перелому зовнішньої кісточки правої гомілки з незначним зміщенням, травма 30 жовтня 2014 року о 10.23 год. внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, проведено: огляд, рентгенографію, накладено гіпсову пов`язку, а також рентгенограмах правого гомілково-ступневого суглобу в 2 проекціях від 31 жовтня 2014 року, тобто на первинній медичній документації і містить докладний опис проведених досліджень, отже в повній мірі відповідає вимогам ст. 102 КПК України та Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України (Наказ № 53/5 від 8 січня 1998 року) і не викликає у колегії суддів сумнівів в об`єктивності висновків.

Приймаючи до уваги, що обставини, які б завадили стороні захисту скористатися своїми процесуальними правами у наданні доказів на спростування висновку судово-медичної експертизи, колегією суддів не встановлені, підстав для визнання такого висновку недопустимим доказом у розумінні ст. 87 КПК України не вбачається, а доводи захисника в апеляційній скарзі про те, що тілесне ушкодження у ОСОБА_13 могло виникнути за інших обставин не заслуговують на увагу.
Показання експерта ОСОБА_14 в суді, на які звертає увагу апелянт, про те, що закрита травма правої гомілки у вигляді перелому латеральної кісточки з незначним зміщенням уламків могла утворитися при падінні потерпілої під час "підверття" ноги, жодним чином не свідчать на користь доводів захисника, оскільки доказами у провадженні доведено, що травмування і падіння потерпілої відбулося в результаті наїзду на неї автомобіля під керуванням ОСОБА_10 , отже саме в результаті дорожньо-транспортної пригоди їй було завдано середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Та обставина, що безпосередньо в суді не досліджувалася медична довідка щодо звернення ОСОБА_13 до травмпункту, яка до того ж, як зазначає захисник, містить дані щодо іншої дати - 30 жовтня 2014 року отримання травми потерпілою, що в даному випадку, на переконання колегії суддів, з огляду на встановлені в суді фактичні обставини провадження та пояснення в суді експерта, є лише опискою, не може буди підставою для визнання висновку судової медичної експертизи неналежним доказом, а доводи захисника про те, що медична документація потерпілої взагалі не відкривалася стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України нічим не підтверджені.

Посилання захисника на неповноту судового розгляду носять загальний характер, є неконкретними і безпідставними. Колегією суддів не встановлено обставин, які б позбавили можливості сторону захисту під час судового розгляду реалізувати свої права у спосіб, визначений кримінальним процесуальним законом, до того ж всі клопотання сторони захисту в суді були вирішенні з дотриманням вимог процесуального закону.

Таким чином, повно та об`єктивно встановивши фактичні обставини у кримінальному провадженні, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_10 у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілій ОСОБА_13 середньої тяжкості тілесне ушкодження, а тому вірно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 286 КК України.

З даним висновком суду та наведеною кваліфікацією дій ОСОБА_10 погоджується і колегія суддів, а тому апеляційна скарга захисника щодо відсутності в діях обвинуваченого складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, не заслуговує на увагу.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час провадження стосовно ОСОБА_10 колегією суддів не встановлено.

Підстав вважати, що вирок постановлений незаконним складом суду у колегії суддів немає, а посилання сторони захисту на те, що суддя проявив упередженість, обвинувальний ухил під час розгляду провадження, є надуманим, оскільки спростовується матеріалами провадження, відповідно до яких заява про відвід судді ОСОБА_1 була розглянута судом з дотриманням вимог ст. 81 КПК України та обґрунтовано відхилена.

Що стосується покарання, то при вирішенні цього питання, суд першої інстанції відповідно до ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_10 кримінального правопорушення проти безпеки руху та експлуатації транспорту, яке є необережним невеликої тяжкості злочином, відношення обвинуваченого до своїх дій, відсутність обставин, які б пом`якшували або обтяжували покарання, дані про особу винного, який в цілому характеризується позитивно, вперше притягується до кримінальної відповідальності, має сім`ю та міцні соціальні зв`язки, а тому призначив ОСОБА_10 основне покарання у виді штрафу, застосувавши додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк один рік.

В той же час, колегія суддів вважає, що від відбування призначеного судом першої інстанції основного та додаткового покарання ОСОБА_10 слід звільнити згідно з п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, виходячи з того, що вчинений ним злочин, передбачений ч. 1 ст. 286 КК України, є злочином невеликої тяжкості, за який передбачене найбільш тяжке покарання у виді обмеження волі на строк до трьох років, з огляду на положення ст. 49 КК України обчислення давності його вчинення розпочалося з 31 жовтня 2014 року, тобто на час ухвалення рішення судом апеляційної інстанції минуло понад трьох років, а законодавець визначив строк давності для злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі, у три роки.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_9 задоволенню не підлягає, проте вирок суду першої інстанції, постановлений щодо ОСОБА_10 , слід змінити шляхом звільнення ОСОБА_10 від призначеного цим вироком покарання на підставі ч. 5 ст. 74, п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Подільського районного суду м. Києва від 13 березня 2017 року відносно ОСОБА_10 змінити.

На підставі ч. 5 ст. 74, п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України звільнити ОСОБА_10 від покарання, призначеного йому цим вироком за ч. 1 ст. 286 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

_________________ __________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4