Апеляційний суд Рівненської області
_____________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
06 лютого 2018 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

Секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне кримінальне провадження № 0000021 стосовно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, працюючого в.о. завідувача відділення № 33 Ломбард Заставно-Кредитний Дім, інваліда ІІІ групи, раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за участю учасників судового провадження: прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника - адвоката ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_8 , законного представника потерпілої ОСОБА_9 , представника цивільних позивачів - адвоката ОСОБА_10 , -

В С Т А Н О В И Л А :
Згідно із вироком Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 13 листопада 2017 року ОСОБА_5 07 січня 2016 року близько 11.00 год, керуючи автомобілем марки FORD TRANZIT реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою Київ-Чоп на 359 км + 150 м, в порушення пункту 12.1 Правил дорожнього руху, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, не врахував дорожню обстановку, стан дорожнього покриття, не справився з керуванням свого транспортного засобу і, втративши можливість керувати ним, здійснив виїзд на смугу руху зустрічного транспорту, де допустив зіткнення з автомобілем марки MERCEDES BENZ VITO реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_11 , який рухався в зустрічному напрямку. У результаті ДТП ОСОБА_12 та ОСОБА_13 отримали легкі тілесні ушкодження; ОСОБА_14 , ОСОБА_8 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості за критерієм довготривалого розладу здоров`я, ОСОБА_17 тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя.

ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, з призначенням покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням - іспитовим строком в два роки з покладенням обов`язків періодично з`являтися до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти про зміну місця проживання, роботи або навчання.

На підставі п г ст.1 закону України Про амністію у 2016 році ОСОБА_5 звільнено від відбування усіх видів покарання.

Судом вирішено питання щодо цивільних позовів та речових доказів у справі.

Постановлено стягнути з ОСОБА_5 на користь держави 4841,40 грн процесуальних витрат, пов`язаних із залученням експертів; на користь КЗ «Дубенська центральна районна лікарня» Дубенської районної ради Рівненської області 7267,35 грн понесених витрат на лікування потерпілих ОСОБА_17 , ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , ОСОБА_8 ; на користь КЗ «Рівненська обласна дитяча лікарня» - 2785,50 грн на лікування потерпілої ОСОБА_16 .

Цивільний позов потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_16 , ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 задоволено частково і стягнуто з ОСОБА_5 на користь:

- ОСОБА_11 матеріальної шкоди в сумі 89569,44 грн, моральної шкоди - 25000 грн та судових витрат в розмірі - 250 грн;

- ОСОБА_16 в рахунок відшкодування моральної шкоди - 25000 грн;

- ОСОБА_8 завдану йому матеріальну шкоду - 2639,74 грн, моральну шкоду в розмірі 25000 грн, судові витрати в розмірі 250 грн судового збору;

- ОСОБА_15 матеріальної шкоди в сумі 31808,20 грн, моральної шкоди - 25000 грн, судових витрат в розмірі 250 грн;

- ОСОБА_9 матеріальну шкоду - 11467,94 грн, моральну шкоду - 10000 грн та судові витрати в розмірі 450 грн судового збору;

- ОСОБА_12 матеріальної шкоди в сумі 550 грн та моральної шкоди - 10000 грн;

- ОСОБА_13 завдану їй моральну шкоду в розмірі 10000 грн та судові витрати 100 грн судового збору.

В іншій частині позову судом відмовлено.

Захід забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна ОСОБА_5 , накладеного ухвалою Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 22.03.2017 року, для забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, залишено попередній.

У поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 , не заперечуючи доведеності своєї вини у вчиненому злочині та правильності кваліфікації дій, вважає вирок суду в частині вирішення цивільного позову потерпілих незаконним і покликається на неправильне, на його думку, застосування судом норм матеріального права при вирішенні цивільного позову та необхідність застосування правил Цивільного кодексу України про солідарну відповідальність власників (володільців) обох транспортних засобів перед іншими особами (пасажирами). Доводить, що судом не взято до уваги ненадання потерпілими належних доказів на підтвердження понесення ними матеріальних витрат на лікування після ДТП, а також порушено вимоги розумності, виваженості і справедливості при визначенні розміру завданої злочином моральної шкоди, як і залишено поза увагою факт отримання ним тілесних ушкоджень, внаслідок чого перебував на лікуванні. Просить вирок в частині вирішення цивільного позову потерпілих скасувати та прийняти рішення, яким в задоволенні цивільного позову відмовити.

В запереченні на апеляційну скаргу представник цивільних позивачів ОСОБА_10 вважає вирок суду в частині вирішення цивільного позову потерпілих законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу ОСОБА_5 безпідставною. Вказує, що суд першої інстанції правомірно стягнув матеріальну та моральну шкоду саме із обвинуваченого ОСОБА_5 особи, винність якої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, доведена судом, а тому, в даному випадку застосування солідарної відповідальності при розгляді кримінального провадження, на що покликається апелянт, виключається. Зазначає, що доводи апелянта щодо непідтвердження сум понесених витрат на лікування потерпілих, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються, як матеріалами кримінального провадження, так і відповідними доказами.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 на підтримання поданої апеляційної скарги, думку прокурора, потерпілих ОСОБА_8 , законного представника потерпілої - ОСОБА_9 та представника цивільних позивачів - адвоката ОСОБА_10 щодо залишення вироку без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження, й обговоривши доводи, викладені апелянтом в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_5 не підлягає задоволенню.

Винність ОСОБА_5 у вчиненні злочину, за який його засуджено, за обставин, вказаних у вироку, підтверджена сукупністю зібраних у справі доказів, яким судом дана правильна юридична оцінка, а призначене ОСОБА_5 покарання відповідає вимогам закону, є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, що не заперечується самим апелянтом і не оспорюється ніким з учасників судового розгляду.

Правомірно, на думку колегії суддів, судом першої інстанції вирішено і спільний цивільний позов потерпілих.

Згідно з ч. 1 ст. 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо, за наявності належних доказів понесених витрат.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю, розмір відшкодування якої визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо), з урахуванням стану здоровя потерпілого, тяжкості вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану.

Судом першої інстанції встановлено, що вся сім`я, яка складається із семи осіб ( батьки, діти, внуки), серед яких вагітна жінка, отримали в ДТП різного роду тілесні ушкодження: ОСОБА_12 та ОСОБА_13 легкі тілесні ушкодження, ОСОБА_14 , ОСОБА_8 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості за критерієм довготривалого розладу здоров`я, внаслідок яких тривалий час перебували із різними черепно-мозковими травмами та переломами на стаціонарному лікуванні.

Зокрема, малолітня ОСОБА_16 отримала закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, у зв`язку з чим їй було проведено ряд операцій, в тому числі, проведені операції ОСОБА_11 та ОСОБА_15 із подальшим встановленням їм другої групи інвалідності ( т. 1 а.с. 82-83), ОСОБА_8 після отриманих травм ( перелом гомілкової кістки) встановлено третю групу інвалідності ( т. 1 а.с. 81), потерпіла ОСОБА_13 , яка перебувала на 28 тижні вагітності, із закритою черепно-мозковою травмою була доставлена до перинатального центру із загрозою передчасних пологів, а інша малолітня ОСОБА_12 отримала під час ДТП перелом лобної кістки з переходом на основу черепа, що підтверджується відповідними медичними документами ( т. 1 а.с. 81-83, 218-236) та висновками судово-медичних експертиз.

За таких обставин, стягнуті на користь потерпілих суми морального відшкодування в повній мірі відповідають тяжкості вимушених змін у їх житті та перенесених фізичних і моральних страждань.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілими було понесено витрати на лікування та послідуючу реабілітацію, що підтверджується відповідними чеками та накладними ( т. 1 а.с. 84-100, 102, т. 3 а.с. 31-42), а також завдано потерпілому ОСОБА_11 , як власнику автомобіля, матеріальної шкоди в результаті пошкодження транспортного засобу під час ДТП в сумі 109010 грн ( т. 1 а.с. 104-105, т. 3 а.с. 4-23) із подальшою оплатою ним послуг спецмайданчика по зберіганню вказаного автомобіля 1488 грн ( т. 1 а.с. 103).

Твердження обвинуваченого ОСОБА_5 , який під час судового слідства визнав матеріальну шкоду на суму 93847,71 грн, щодо недопустимості деяких доказів на придбання ліків через їх сумнівність не заслуговують на увагу, оскільки апелянтом конкретно не вказано, як в апеляційній скарзі, так і при апеляційному розгляді, які ж докази, на його думку, не підтверджують придбання потерпілими численних медичних препаратів чи оплату доопераційного та післяопераційного періоду.

Безпідставними є і покликання апелянта про необхідність застосування судом під час вирішення питання цивільного позову положень ч. 2 ст. 1188 Цивільного кодексу України, згідно яких завдана злочином шкода відшкодовується із власників (володільців) джерел підвищеної небезпеки, незалежно від їх вини, а також доводи ОСОБА_5 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 щодо солідарної відповідальності обох водіїв транспортних засобів, зокрема ОСОБА_11 , оскільки під час судового слідства в суді першої інстанції ОСОБА_5 будь-яких вимог щодо солідарної відповідальності до ОСОБА_11 не ставив.
Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

За вимогами ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове майно, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особі, відшкодовується виною особою.

Вимогами ст. 1190 ЦК України регулюється питання відшкодування шкоди, завданої спільно кількома особами. Зокрема, особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. Тобто, солідарну відповідальність несуть лише особи, які завдали шкоду спільними діями.

Судом першої інстанції встановлено, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, вчинено саме ОСОБА_5 , що ним не оспорюється, а тому судом із врахуванням положень ст. 1207 ЦК України щодо відшкодування шкоди особою, яка вчинила злочин, правомірно постановлено стягнути суми відшкодувань заподіяної шкоди з єдиного винуватця ДТП ОСОБА_5 , який не позбавлений права звернення з регресним позовом за наявності відповідних доказів в цивільному порядку.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає оскаржуваний вирок законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Вирок Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 13 листопада 2017 року щодо ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена учасниками судового провадження в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення повного тексту ухвали.

С У Д Д І :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3