Справа №580/1445/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/788/274/18 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 квітня 2018 року колегія суддів з розгляду справ та матеріалів кримінального судочинства Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 22 листопада 2017 року, відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Горлівка, Донецької області, громадянина України, з середньою освітою, зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого: 15.02.2012 р. Центрально-міським районним судом м. Горлівки Донецької області за ч.3 ст. 185 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на два роки; ухвалою Центрально-міського районного суду м. Горлівки від 01.08.2013 р. скасовано звільнення від відбування покарання з іспитовим строком, направлено для відбування покарання у виді позбавлення волі, оголошений у розшук,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:
У поданих апеляційних скаргах:

- захисник ОСОБА_7 , посилаючись на допущені судом неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, а також суворість призначеного обвинуваченому покарання, просить вирок суду змінити та перекваліфікувати дії ОСОБА_8 з ч.3 ст.187 КК України на ч.3 ст.186 КК України, призначивши йому покарання в межах санкції даної статті;

- обвинувачений ОСОБА_8 за змістом своєї апеляційної скарги не погоджується з кваліфікацією його дій за ч.3 ст.187 КК України та просить переглянути справу з дотриманням вимог КПК України;

- прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини та правильності кваліфікації дій обвинуваченого, просить вирок суду стосовно ОСОБА_8 скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та даним про особу обвинуваченого внаслідок м`якості.

Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за ч.3 ст.187 КК України покарання у виді 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна. На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання призначеного за цим вироком повністю приєднати невідбуту частину покарання за вироком Центрально-міського районного суду м. Горлівки Донецької області від 15.02.2012 р. у виді позбавлення волі на 3 роки, та остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі строком 15 років з конфіскацією майна.

Вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 22 листопада 2017 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України та призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Центрально-міського районного суду м. Горлівки Донецької області від 15.02.2012 року у виді 1 року позбавлення волі, та остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_8 залишено тримання під вартою.

Зараховано в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 02.07.2017 року по 21.11.2017 року включно.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст.100 КПК України.

В обґрунтування вимог поданих апеляційних скарг:

- захисник ОСОБА_7 вказує, що в обвинувальному акті ОСОБА_8 не пред`явлене обвинувачення в тій частині, що після отриманого удару потерпілий втрачав свідомість, що давало б підстави вважати, що в момент заподіяння насильство, вчинене обвинуваченим, було небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, що є обов`язковою ознакою розбою. При цьому згідно висновку експерта №140 від 30.06.2017 року потерпілий отримав легкі тілесні ушкодження без короткочасного розладу здоров`я. Також захисник зазначає, що суд у вироку не зазначив, які конкретні докази свідчать про наявність в момент заподіяння насильства, дії її підзахисного були небезпечними для життя та здоров`я потерпілого. Крім того, захисник вказує, що при визначенні міри покарання обвинуваченому, суд не врахував ряду обставин, які пом`якшують його вину, зокрема щире каяття у скоєному, сприяння розкриттю злочину, позитивну характеристику за місцем проживання, повне відшкодування потерпілому завданих матеріальних та моральних збитків, у зв`язку з чим останній просив суд суворо не карати ОСОБА_8 , стан здоров`я обвинуваченого, який перебуває на медичному обліку з діагнозом «гепатит», наявність у нього хворої матері похилого віку, цивільної дружини та на утриманні 2-х неповнолітніх дітей, які проживають на окупованій території м. Горлівка, Донецької області. Також захисник вважає, що суд невірно застосував положення ст.71 КК України, оскільки в судовому засіданні питання відбуття чи не відбуття ОСОБА_8 покарання за вироком Центрально-міського районного суду м. Горлівка Донецької області від 15.02.2012 року не досліджувалось;

- обвинувачений ОСОБА_8 вважає неправильною кваліфікацію своїх дій за ч.3 ст.187 КК України. Зазначає, що суд не прийняв до уваги, що він співпрацював із слідством та повністю визнав свою вину. Також вважає неправомірним часткове приєднання строку покарання за вироком Центрально-міського районного суду м. Горлівка Донецької області від 15.02.2012 року;

- прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_9 зазначає, що, при призначенні ОСОБА_8 покарання, суд не врахував таку обтяжуючу в його діях обставину як рецидив злочинів, оскільки останній раніше судимий за вчинення тяжкого злочину проти власності, судимість за вчинення якого не знята та не погашена в установленому законом порядку. Також зазначає, що ОСОБА_8 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України не визнав, злочин вчинив стосовно особи похилого віку. Крім того, притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності не послугувало йому уроком, що свідчить про небажання стати на шлях виправлення.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Як визнав доведеним суд першої інстанції, у період часу з 11 год. 30 хв. до 12 год. 00 хв., 27.06.2017 р., ОСОБА_8 , з метою скоєння розбійного нападу для протиправного збагачення, прийшов до господарства за адресою АДРЕСА_3 , де проживає ОСОБА_10 та постукав у вікно. Коли ОСОБА_10 відчинив вхідні двері будинку, ОСОБА_8 наніс йому один удар в обличчя, від чого потерпілий впав на підлогу, та у такий спосіб проник до приміщення будинку. В подальшому, ОСОБА_8 відтіг потерпілого до ванної кімнати, зв`язав руки і ноги між собою мотузками та рушником, які знаходилися у ванній кімнаті. При цьому наносив руками та ногами численні удари потерпілому по різним частинам тіла, які потерпілий внаслідок свого похилого віку та стану здоров`я сприймав як фізичне насильство небезпечне для його життя в момент заподіяння, та почав вимагати видати йому гроші та золоті ювелірні вироби, погрожуючи застосуванням насильства, яке є небезпечним для його життя та здоров`я.

Далі ОСОБА_8 з кишені одягу, в який був одягнутий ОСОБА_10 , дістав належний потерпілому мобільний телефон «Нокіа - 6111», який розламав на дві частини, у внутрішньому кармані куртки, яка висіла на стільці в вітальній кімнаті будинку, знайшов пенсійну картку «Ощадбанку», а також грошові кошти в сумі 150 американських доларів та 400 грн. В подальшому ОСОБА_8 шляхом погроз життю та здоров`ю ОСОБА_10 , дізнався код доступу до банківської картки та, заволодівши його майном, покинув місце злочину.

Вказаними діями обвинуваченого потерпілому ОСОБА_10 , згідно висновку експерта, були спричинені легкі тілесні ушкодження у вигляді синця в лівій скуловій ділянці; двох синців по зовнішній поверхні лівого та правого передпліччя в нижній третині; двох синців в нижній третині лівої та правої гомілки; трьох синців на правій поверхні спини.

Заслухавши доповідь головуючого-судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали доводи своїх апеляційних скарг та заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора, пояснення прокурора ОСОБА_6 , яка частково підтримала як апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні, так і апеляційні скарги обвинуваченого та захисника, просила вирок суду скасувати з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у скоєнні нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаному з погрозою застосування насильства небезпечного для життя та здоров`я потерпілого, з проникненням у житло, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджені дослідженими в судовому засіданні та наведеними у вироку доказами в їх сукупності.

Зокрема, частково визнаючи свою вину в суді першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_8 не заперечував того факту, що 27.06.2017 р. він з метою заволодіння грошовими коштами потерпілого незаконно проник до його будинку та заволодів указаним вище майном. При цьому наніс потерпілому удар в обличчя долонею правої руки, від якого той впав, потім відніс у ванну, де зв`язав ноги та руки за спиною. Потерпілий був переляканий, просив не вбивати.

Разом з тим, така позиція обвинуваченого ОСОБА_8 обґрунтовано визнана судом першої інстанції способом зменшення відповідальності за скоєне, оскільки як показав потерпілий ОСОБА_10 , 27.06.2017 року він був дома за адресою АДРЕСА_3 , і почув стук у вікно. Відкрив двері і побачив чоловіка спортивної статури, який відразу вдарив його рукою в обличчя. Від удару впав і втратив свідомість. Отямився у веранді обличчям до низу коли його зв`язував чоловік та казав дати руки під погрозами вбивством, питав де гроші і цінності. Сказав йому, що є лише гроші і сказав де, але той став шукати по будинку. Коли лежав на підлозі нападник його побив, зокрема ногами по спині. Потім він відтяг його у ванну кімнату, де проволокою прив`язав ноги до ванни та наніс декілька ударів ногами по спині. Нападник ходив до кімнати та повернувся з банківською карткою і з погрозою вбивства спитав пін код. Від таких погроз схвилювався за своє життя і розповів код.

Покази потерпілого ОСОБА_10 суд обґрунтовано поклав в основу вироку, оскільки вони є логічними, послідовними та такими, що об`єктивно підтверджуються даними висновку експерта №140 від 30.06.2017 року згідно якого у потерпілого ОСОБА_10 виявлені легкі тілесні ушкодження, які могли утворитися у час та при обставинах події злочину від не менше 7 ударів ногами та руками; даними протоколу пред`явлення особи для впізнання від 02.07.2017 року; даними протоколу слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_10 від 19.07.2017 року в ході якого останній продемонстрував механізм спричинення йому тілесних ушкоджень нападником, зокрема удари по спині; даними висновку експерта №154 від 09.08.2017 року згідно якого локалізація та характер тілесних ушкоджень виявлених у потерпілого відповідає механізму продемонстрованому ним під час слідчого експерименту; даними протоколу слідчого експерименту за участю підозрюваного ОСОБА_8 від 02.07.2017 року в ході якого він продемонстрував механізм спричинення тілесних ушкоджень потерпілому; даними висновку експерта №155 від 09.08.2017 року згідно якого локалізація та характер тілесних ушкоджень виявлених у потерпілого ОСОБА_10 частково відповідає механізму продемонстрованому ним під час слідчого експерименту.

Доводи захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 про неправильну кваліфікацію дій останнього, на думку колегії суддів є необгрунтованими, оскільки наявні докази вини обвинуваченого свідчать про вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном саме за кваліфікуючою ознакою поєднаний з погрозою застосування насильства, яке є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого.

Щодо необхідності перекваліфікації дій обвинуваченого на ч.3 ст.186 КК України, то такі доводи не ґрунтуються на законі.

Так, згідно із роз`ясненням, що міститься у п.12 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» від 06.11.2009 р. №10, сама погроза застосування насильства при розбої полягає в залякуванні негайним застосуванням фізичного насильства, небезпечного для життя і здоров`я потерпілого (погроза вбити, заподіяти тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження, легке тілесне ушкодження з розладом здоров`я чи незначною втратою працездатності, або вчинити певні дії, що у конкретній ситуації можуть спричинити такі наслідки), а при грабежі - насильства, що не є небезпечним для його життя чи здоров`я.

Щодо реальності погроз застосування насильства, небезпечного для життя і здоров`я потерпілого (погроза убити або заподіяти тяжке тілесне ушкодження) свідчить зокрема поведінка обвинуваченого: незаконне проникнення у житло, зв`язування потерпілого, нанесення тілесних ушкоджень, неодноразові погрози вбивством, якщо потерпілий не виконає вимоги обвинуваченого або не скаже пін код від банківської картки.

Крім того, знаходження обох у обмеженому просторі (будинку), звідки обвинувачений не випускав потерпілого, зв`язавши мотузками його руки і ноги між собою, нанесення ударів по тілу, тобто агресивна поведінка ОСОБА_8 , поєднана з погрозами вбивства, реально сформувала у потерпілого ОСОБА_10 враження, що його життю та здоров`ю загрожує небезпека, і як пояснив потерпілий, він дійсно схвилювався за своє життя, що в своїй сукупності вказує на серйозність протиправних намірів обвинуваченого.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження не виявлено даних, які давали б підстави вважати, що потерпілий ОСОБА_10 міг обмовити ОСОБА_8 .

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що в обвинувальному акті ОСОБА_8 не пред`являлося обвинувачення в тій частині, що після отриманого удару потерпілий втрачав свідомість, що давало б підстави вважати, що в момент заподіяння насильство, вчинене обвинуваченим, було небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, є явно надуманими, оскільки ОСОБА_8 було пред`явлене обвинувачення у вчиненні розбою, кваліфікуючою ознакою якого було не застосування насильства, яке є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, а саме погроза застосування такого насильства. І саме з такою кваліфікуючою ознакою, передбаченою ч.3 ст.187 КК України, ОСОБА_8 був визнаний винним у вчиненні розбою та засуджений судом першої інстанції.

Слід також зазначити, що як згідно обвинувального акту, так і встановлених судом фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, відсутні посилання на втрату свідомості потерпілим ОСОБА_10 під час нападу. В той же час, дані обставини повідомив під час допиту в суді сам потерпілий ОСОБА_10 , зазначивши, що коли обвинувачений вдарив його рукою в обличчя, він впав і втратив свідомість, а отямився у веранді, коли його зв`язував чоловік.

Разом з тим, колегія суддів не вбачає підстав ставити під сумнів показання потерпілого в суді, оскільки потерпілий повідомив ті обставини вчиненого щодо нього кримінального правопорушення, які він сприймав особисто, і такі його покази нічим не спростовані.

Таким чином, той факт, що ОСОБА_8 не пред`являлося обвинувачення в тій частині, що після отриманого удару потерпілий втрачав свідомість, в даному конкретному випадку не впливає на кваліфікацію дій обвинуваченого за ч.3 ст.187 КК України та не спростовує правильних висновків суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для перекваліфікації дій ОСОБА_8 з ч. 3 ст. 187 КК України на ч. 3 ст. 186 КК України як про це вказують в своїх апеляційних скаргах обвинувачений та його захисник.

Що стосується доводів прокурора ОСОБА_6 в ході апеляційного розгляду про те, що вирок суду не містить посилання на грошову оцінку викрадених ОСОБА_8 в ході розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_10 150 американських доларів в національній валюті України, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, у вироку суду дійсно зазначено, що ОСОБА_8 в ході розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_10 серед іншого заволодів і належними останньому грошовими коштами в сумі 150 американських доларів, однак не міститься посилання на грошову оцінку цих грошових коштів в національній валюті України.

З огляду на ознаки злочину, за вчинення якого передбачена кримінальна відповідальність за ст.187 КК України, предмет злочину, яким є зокрема грошові кошти в іноземній валюті, повинен отримати грошову оцінку в національній валюті України, оскільки від вартості/розміру викраденого майна залежить кваліфікація злочину.

Також реальний розмір викрадених грошових коштів напряму впливає на відшкодування завданої шкоди потерпілому.

Таким чином, виходячи з відсутності посилання у вироку на грошову оцінку 150 американських доларів в національній валюті України, в цій частині вбачаються певні порушення вимог закону.

Разом з тим, як вбачається з обвинувального акту (а.п.4), розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, становить 10520 грн. 54 коп., 150 доларів США, що відповідно до витягу з НБУ станом на 27.06.2017 курс долара США складає: 100 доларів США становить 2603,6606 грн., що відповідно становить 3905,49 грн. Загальна сума збитків потерпілому ОСОБА_10 складає 14426,03 грн. Тобто, органи досудового розслідування встановили предмет злочину загальну суму заподіяної шкоди в національній валюті та вірно визначилися з кваліфікацією дій обвинуваченого.

Крім того, згідно розписки потерпілого ОСОБА_10 , завдана йому матеріальна та моральна шкода була відшкодована у повному обсязі (а.п.90).

Аналізуючи вказане, колегія суддів не вважає зазначений вище недолік істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що тягне за собою скасування судового рішення та призначення нового розгляду у суді першої інстанції, оскільки в даному випадку ненадання безпосередньо у вироку грошової оцінки 150 американським доларам в національній валюті не впливає на кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.3 ст.187 КК України, а завдана потерпілому внаслідок злочину матеріальна шкода відшкодована у повному обсязі.

Також колегія суддів звертає увагу, що в обвинувальному акті виклад фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які орган досудового розслідування інкримінував обвинуваченому, не містить посилання на грошову оцінку 150 американських доларів в національній валюті, тоді як згідно ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, що суд і зробив, не виходячи за межі повноважень, встановив та виклав у вироку лише те обвинувачення ( фактичні обставини), які і були зазначені в обвинувальному акті.

Крім цього, прокурор жодних змін чи доповнень до обвинувачення, в ході судового розгляду не вносив. Тому суд першої інстанції не мав жодних правових підстав, самостійно зазначати у вироку певні обставини ( сума коштів у національній валюті).

Таким чином, доводи прокурора, висловлені нею в ході апеляційного розгляду кримінального провадження, відхиляються як необґрунтовані.

Дії обвинуваченого ОСОБА_8 правильно кваліфіковано за ч.3 ст.187 КК України, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), поєднаного із проникненням до житла.

Що стосується призначеного обвинуваченому покарання за ч. 3 ст. 187 КК України, то, на думку колегії, воно призначене судом з дотриманням вимог ст. 65 КК України.

Так, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд першої інстанції в повній мірі дотримався засад призначення покарання, належним чином врахувавши тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, відсутність обставин, які обтяжують покарання та кілька обставин, що його пом`якшують, а саме: щире каяття, сприяння органам досудового слідства і суду у розкритті злочину, усунення спричиненої шкоди, та прийшов до правильного висновку, що виправлення обвинуваченого можливе виключно в умовах ізоляції його від суспільства у призначений судом строк.

Тобто, відповідно до вимог кримінального закону судом належним чином було враховано всі обставини кримінального провадження, з якими законодавець пов`язує призначення особі покарання, в тому числі й ті, на які робиться посилання в апеляційних скаргах захисника та обвинуваченого.

З призначеним судом першої інстанції видом та розміром покарання погоджується і колегія суддів, та вважає, що таке покарання в повній мірі відповідає його меті, яка визначена у ст. 50 КК України.

Що стосується щирого каяття, сприяння розкриттю злочину та повного відшкодування потерпілому завданих матеріальних та моральних збитків, то як зазначалося вище, дані обставини дійсно мають місце та повною мірою вже були враховані судом першої інстанції в якості пом`якшуючих ОСОБА_8 вину обставин, що дало суду можливість призначити останньому покарання в мінімальних межах, встановлених санкцією ч.3 ст.187 КК України.

Посилання захисника ОСОБА_7 щодо необхідності визнання інших, зазначених в апеляційній скарзі, обставин такими, що пом`якшують покарання, колегія суддів визнає необгрунтованими, оскільки позитивна характеристика за місцем проживання, стан здоров`я обвинуваченого, який перебуває на медичному обліку з діагнозом «гепатит», наявність у нього хворої матері похилого віку, цивільної дружини та на утриманні 2-х неповнолітніх дітей (останнє нічим не підтверджено), а також не знаходження його на спеціальному обліку у лікарів, може бути визнано обставинами, які виключно стосуються особи обвинуваченого, однак ніяким чином не пом`якшують покарання.

Щодо думки потерпілого, який у зв`язку з відшкодуванням йому матеріальної та моральної шкоди просив суд суворо не карати ОСОБА_8 , то колегія суддів відмічає, що думка потерпілого не відноситься до загальних засад призначення покарання, але може враховуватися судом в сукупності з іншими обставинами кримінального провадження, однак не є визначальним фактором для суду. Крім того, за матеріалами кримінального провадження, потерпілий не заявляв ніяких побажань щодо призначення обвинуваченому покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч.3 ст.187 КК України, або ж не пов`язаного з позбавленням волі.

Таким чином, з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який є особливо тяжким, особу винного, який злісно не бажає стати на шлях виправлення та вчинив корисливий злочин із застосуванням фізичного насильства, а також враховуючи конкретні обставини кримінального правопорушення, колегія суддів не знаходить підстав для пом`якшення обвинуваченому покарання.

Підстав, які б давали можливість для застосування до обвинуваченого положень ст.ст. 69, 75 КК України, колегією суддів встановлено не було.

При цьому, колегія суддів вважає, що твердження прокурора щодо необхідності призначення обвинуваченому ОСОБА_8 більш суворого покарання за ч.3 ст.187 КК України, а саме у виді позбавлення волі строком на 12 років та остаточного за сукупністю вироків на підставі ст.71 КК України у виді 15 років позбавлення волі, належним чином не мотивоване та і підстав, які б вказували на м`якість призначеного обвинуваченому покарання, встановлено не було.

Зокрема, посилання прокурора на не врахування судом в якості обтяжуючої обвинуваченому покарання обставини рецидив злочинів, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки як вбачається з обвинувального акту, органом досудового розслідування при його направленні до суду обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_8 , відповідно до ст.66 КК України, не встановлено (а.п.4), не було встановлено таких обставин і судом у ході судового розгляду кримінального провадження.

Що стосується невизнання вини ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України, то в суді першої інстанції обвинувачений визнавав свою вину у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення частково, при цьому не погоджувався із кваліфікацією його дій, що є незабороненим законом способом захисту.

Вчинення ж нового кримінального правопорушення й стало наслідком притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності з призначенням покарання на досить тривалий термін.

Таким чином, підстав вважати призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання надто суворим чи то м`яким за доводами поданих апеляційних скарг, колегія суддів не вбачає.

Що стосується доводів апеляційних скарг захисника та обвинуваченого щодо неправильного призначення покарання ОСОБА_8 за правилами ст. 71 КК України, то такі не ґрунтуються на законі.

Відповідно до ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Оскільки ОСОБА_8 вчинив злочин 27.06.2017 року, тобто після вироку Центрально-міського районного суду м. Горлівки Донецької області від 15.02.2012 року, покарання за яким не відбуте, суд правильно призначив остаточне покарання за правилами ст. 71 КК України, застосувавши принцип часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання, призначеного вироком Центрально-міського районного суду м. Горлівки Донецької області.

Твердження захисника ОСОБА_7 про те, що дане питання не досліджувалося в ході судового розгляду, не відповідає дійсності, оскільки факт засудження ОСОБА_8 за вироком Центрально-міського районного суду м. Горлівки Донецької області від 15.02.2012 року підтверджено дослідженою в ході судового засідання довідкою про наявність судимостей (а.п.77).

Таким чином, твердження апеляційних скарг захисника та обвинуваченого про невірну кваліфікацію дій обвинуваченого, допущені судом неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, суворість призначеного покарання, а також доводи прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та даним про особу обвинуваченого внаслідок м`якості, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду та спростовуються вищенаведеним.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить законних підстав для задоволення апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_7 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , а тому залишає обвинувальний вирок стосовно ОСОБА_8 без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :
Вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 22 листопада 2017 року відносно ОСОБА_8 , залишити без зміни, а апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на цей вирок без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців із дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_8 в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4