ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 01 лютого 2017 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю прокурора ОСОБА_4 ,
засудженого ОСОБА_5
при секретарі ОСОБА_6
Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 22 лютого 2016 року засуджено:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, одруженого, такого, що має на утриманні неповнолітню дитину, не судимого,
- за ч. 4 ст. 296 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробовуванням та іспитовим строком на 3 роки, з покладенням відповідних обов`язків, передбачених ч. 1 п.п. 2,3,4 ст. 76 КК України.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 червня 2016 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 залишено без зміни.

Як встановив суд, ОСОБА_5 засуджено за те, що він 26 вересня 2015 року приблизно о 04 годині 00 хвилин зустрів у дворі будинку АДРЕСА_1 компанію, в якій відпочивали ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . В процесі спілкування, приблизно о 08 годині ранку, у ОСОБА_5 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, виник умисел спрямований на грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю. Реалізуючи свій умисел, ОСОБА_5 почав сваритись з вищевказаними особами, після чого він взяв скляну пляшку, відбив горличко, від чого утворилась «розочка», та замахнувся, але ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вдалось її вибити з руки ОСОБА_5 . Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_5 підійшов до смітника, поряд з яким відпочивала компанія, дістав ще 2 (дві) скляні пляшки, відбив горлички, від чого утворились «розочки», та повернувся у сторону ОСОБА_7 , замахнувся правою рукою та завдав йому не менш чим три удари «розочкою» у шию та живіт, чим спричинив йому різану рану на лівій боковій поверхні живота та дві різані скальповані рани шиї. ОСОБА_8 підбіг до ОСОБА_5 , намагаючись завадити йому продовжити нанесення ударів, і в цей момент ОСОБА_5 , замахнувшись «розочкою», завдав і ОСОБА_8 удар у живіт, чим спричинив подряпину. Після цього, ОСОБА_5 , продовжуючи розмахувати руками, в яких тримав «розочки», знову замахнувся в сторону ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , який в свою чергу прикрив шию ОСОБА_7 , від чого отримав подряпину на лівій долоні. В подальшому ОСОБА_5 викинув «розочки» у смітник та залишив місце вчинення кримінального правопорушення.
Внаслідок неправомірних дій ОСОБА_5 , ОСОБА_7 отримав легкі тілесні ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я на строк понад 6, але менш ніж 21 добу (за критерієм тривалості розладу здоров`я). ОСОБА_8 отримав незначні подряпини.
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд у суді першої інстанції посилаючись при цьому на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, даним, що характеризують особу засудженого, внаслідок м`якості. Зокрема, прокурор вважає, що суд першої інстанції у своєму вироку необґрунтовано прийшов до висновку про можливість застосування до ОСОБА_5 положень ст. 75 КК України та звільнив його від відбування покарання з іспитовим строком. Апеляційний суд м. Києва в своїй ухвалі фактично не надав оцінки доводам апеляційної скарги прокурора про безпідставне застосування до ОСОБА_5 ст. 75 КК України, чим порушив вимоги ст. 419 КПК України.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав касаційну скаргу, пояснення засудженого, перевіривши матеріали провадження і обговоривши наведені у скарзі доводи, суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.
Висновки суду першої та апеляційної інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_5 у грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, вчиненому із застосуванням предмета, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень, за обставин установлених судом та послідовно викладених у вироку, є правильними та у касаційній скарзі прокурора не оскаржуються, отже не перевіряються касаційним судом.
Доводи ж прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого є передчасними.
Відповідно до вимог ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування закону, який підлягає застосуванню, чи застосування закону, який не підлягає застосуванню.
Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є судове рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість чи суворість.
Так, з мотивувальної частини вироку вбачається, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_5 покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення; який відноситься до категорії тяжких злочинів, обставини вчинення кримінального правопорушення, дані, що характеризують особу засудженого, який характеризується позитивно за місцем проживання, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину та матір пенсійного віку, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий, те, що ОСОБА_5 відшкодував потерпілому ОСОБА_7 витрати на лікування, відсутність претензій у потерпілих, щире каяття, та у відповідності до вимог закону призначив йому покарання в межах, передбачених санкцією ч. 4 ст. 296 КК України.
Відповідно до роз`яснень, викладених у абзацах 1, 2 пункту 14 Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 2006 року № 10 «Про судову практику у справах про хуліганство», при призначенні покарання за хуліганство суди зобов`язані в кожному конкретному випадку і стосовно кожного підсудного неухильно додержуватись вимог ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання, оскільки саме через них реалізуються принципи його законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації.
Суди мають призначати, як правило, суворі міри покарання особам, які вчинили хуліганство із заподіянням потерпілим значної фізичної або матеріальної шкоди. Разом з тим, доцільно застосовувати міри покарання, не пов`язані з позбавленням волі, а за наявності підстав, зазначених у ст. 69 КК України, більш м`яке покарання, ніж передбачено законом, щодо осіб, які вчинили менш небезпечні діяння та можуть бути виправлені без ізоляції від суспільства.
Врахувавши всі обставини в їх сукупності, оцінивши дані про особу ОСОБА_5 , який раніше не був судимий, колегія суддів вважає, що покарання, призначене судом першої інстанції із застосуванням ст. 75 КК України, залишене без зміни апеляційним судом, за своїм видом і розміром є справедливим та достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
До того ж, засуджений ОСОБА_5 , який був присутній під час розгляду справи судом касаційної інстанції, наразі критично оцінює свою протиправну поведінку, щиро розкаюється, що також дало суду підстави пересвідчитись в усвідомленні ним суспільної небезпеки скоєного, характеру і ступеню тяжкості вчиненого ним діяння.
Отже, ураховуючи усі ці обставини у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що призначене ОСОБА_5 покарання відповідає вимогамст. ст. 65, 75 КК, є справедливим та достатнім, а тому підстави для скасування судового рішення внаслідок м`якості призначеного покарання, як про це ставить питання у касаційній скарзі прокурор, відсутні.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Таким чином, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів не вбачає неправильного застосування кримінального закону та істотних порушень норм кримінального процесуального закону, які б потягнули зміну чи скасування судових рішень.
Керуючись ст.ст. 433, 434, 436, 438 КПК України, колегія суддів
ухвалила:

Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, залишити без задоволення.
Вирок Оболонського районного суду м. Києва від 22 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 червня 2016 рокущодо ОСОБА_5 залишити без зміни.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3