Ухвала іменем україни

31 січня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,
за участю прокурора ОСОБА_4 ,

захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7

розглянула в судовому засіданні кримінальну справу за касаційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції, потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 10 червня 2016 року.

Вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 07 жовтня 2014 року засуджено:

ОСОБА_11 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
громадянина України, раніше не судимого,

- за пунктами «а», «г», «е», «з», «и», «і» ст. 93 КК (в редакції 1960 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;
- за ч. 2 ст. 15, пунктами 6, 11, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років з конфіскацією частини майна, яке є його власністю;
- за пунктами 6, 11, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією 2/3 частини майна, яке є його власністю;??
- за ч. 2 ст. 393 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років;
- за ч. 1 ст. 263 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ч. 5 ст. 74, п. 3 ч. 1 ст. 49 КК ОСОБА_11 звільнено від відбування покарання за злочин, передбачений ч. 1 ст. 263 КК у зв`язку із закінченням строків давності.

На підставі ч. 1 ст. 70 цього Кодексу за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

В частині обвинувачення за ст. 257 КК виправдано ОСОБА_11 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК 1960 року за відсутністю в його діянні складу злочину;

ОСОБА_12 ,
ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

громадянина України, такого, що не має судимості,

до покарання у виді позбавлення волі:
- за ч. 2 ст. 17, ст. 94 КК (в редакції 1960 року) на строк 7 років;
- за частинами 4, 5 ст. 27, ч. 2 ст. 15, пунктами 11, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК на строк 10 років;
- за ч. 1 ст. 14, пунктами 11, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК із застосуванням ст. 69 КК на строк 6 років;
- за частинами 4, 5 ст. 27, пунктами 11, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК на строк 11 років;
- за ч. 2 ст. 358 КК (в редакції 2001 року) на строк 2 роки;
- за ч. 3 ст. 358 КК (в редакції 2001 року) до покарання у виді арешту на строк 3 місяці.
На підставі ч. 5 ст. 74, пунктів 2, 3 ч. 1 ст. 49 КК ОСОБА_12 звільнено від відбування покарання за злочини, передбачені частинами 2, 3 ст. 358 КК у зв`язку із закінченням строків давності.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань, остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років.

У частині обвинувачення за ст. 257 КК виправдано ОСОБА_12 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК 1960 року за відсутністю в його діях складу злочину;

ОСОБА_12 ,
ІНФОРМАЦІЯ_3 ,

громадянина України, такого, що,
в силу ст. 89 КК немає судимості,

до покарання у виді позбавленні волі:

- за частинами 4, 5 ст. 27, ч. 2 ст. 15, пунктами 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК на строк 10 років;
- за ч. 1 ст. 14, пунктами 11, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК із застосуванням ст. 69 КК на строк 6 років;
- за частинами 4, 5 ст. 27, пунктами 11, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК на строк 11 років;
- за ч. 1 ст. 263 КК на строк 2 роки.
На підставі ч. 5 ст. 74, п. 3 ч. 1 ст. 49 КК ОСОБА_12 звільнено від відбування покарання за злочин, передбачений ч. 1 ст. 263 КК у зв`язку із закінченням строків давності.

На підставі ч. 1 ст. 70 цього Кодексу за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань, остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років.

В частині обвинувачення за ст. 257 КК виправдано ОСОБА_12 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК 1960 року за відсутністю в його діях складу злочину;

ОСОБА_13 ,
ІНФОРМАЦІЯ_4 ,

громадянина України, такого, що немає судимості,

до покарання у виді позбавлення волі:
- за ч. 2 ст. 17, пунктами «а», «и», «і» ст. 93 КК 1960 року на строк 9 років із конфіскацією частини майна, яке є його власністю;
- за ч. 6 ст. 19, пунктами «а», «и», «і» ст. 93 КК 1960 року на строк 9 років із конфіскацією частини майна, яке є його власністю;
- за ч. 1 ст. 14, пунктами 6, 11, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК із застосуванням ст. 69 цього Кодексу на строк 6 років без конфіскації майна;
- за ч. 1 ст. 263 КК на строк 4 роки.
На підставі ч. 5 ст. 74, п. 3 ч. 1 ст. 49 цього ж Кодексу ОСОБА_13 звільнено від відбування покарання за злочин, передбачений ч. 1 ст. 263 КК, у зв`язку із закінченням строків давності.

На підставі ч. 1 ст. 70 зазначеного Кодексу за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років із конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

В частині обвинувачення за ст. 257 КК ОСОБА_13 виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК 1960 року за відсутністю в його діях складу злочину;

ОСОБА_14 ,
ІНФОРМАЦІЯ_5 ,

громадянина України, такого, що немає судимості,
- за пунктами «и», «і» ст. 93 КК 1960 року до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років;
- за ч. 2 ст. 15, пунктами 11, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років;
- за пунктами 5, 6, 11, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;
- за ч. 2 ст. 125 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки;
- за ч. 1 ст. 263 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ч. 5 ст. 74, пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 49 КК ОСОБА_14 звільнено від відбування покарання за злочини, передбачені ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 125 КК у зв`язку із закінченням строків давності.

На підставі ч. 1 ст. 70 цього Кодексу за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

ОСОБА_15 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

громадянина Литовської Республіки,
такого, що не має судимості,

до покарання у виді позбавлення волі:
- за ч. 2 ст. 15, пунктами 6, 11, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК на строк 11 років із конфіскацією всього майна, яке є його власністю;
- за ч. 1 ст. 263 КК на строк 5 років.
На підставі ч. 5 ст. 74, п. 3 ч. 1 ст. 49 КК ОСОБА_15 звільнено від відбування покарання за злочин, передбачений ч. 1 ст. 263 КК у зв`язку із закінченням строків давності.

За вироком суду ОСОБА_11 , ОСОБА_12 (1977 року народження), ОСОБА_12 (1958 року народження), ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 визнано винними у вчиненні злочинів за таких обставин.
1. 19 червня 1997 року ОСОБА_12 (1977 року народження) з метою вбивства ОСОБА_16 через помсту, прибув до будинку АДРЕСА_1 з гладкоствольною зброєю моделі 8812 GA та бойовими припасами до неї, яка належала ОСОБА_17 .
Побачивши потерпілого в автомобілі ВАЗ-2106 під керуванням ОСОБА_18 , ОСОБА_12 на відстані 1 м від автомобіля двічі вистрілив у ОСОБА_16 . У цей же час до ОСОБА_12 підбіг ОСОБА_19 та відвів у бік ствол зброї, а ОСОБА_18 в автомобілі в якому перебував потерпілий залишив місце події.

ОСОБА_12 вчинив усі дії для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі. Внаслідок дій засудженого ОСОБА_16 було заподіяно вогнепального поранення бедра та ягодиці, тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

2. 28 серпня 1997 року під час розмови з ОСОБА_20 , щоб запобігти його убивству, у ОСОБА_11 виник умисел на вбивство ОСОБА_21 . ОСОБА_20 погодився забезпечити засудженого зброєю. В той же день ОСОБА_11 прибув до квартири ОСОБА_21 , за адресою: АДРЕСА_2 , в якій мешкав потерпілий, і під надуманим приводом власним автомобілем завіз його на вул. Паровозну, де в період із 00: 00 до 00:30 год. 29 серпня здійснив у ОСОБА_21 п`ять пострілів із пістолета Макарова (ПМ), від яких потерпілий загинув на місці події.

3. На весні 1998 року ОСОБА_13 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_20 (кримінальну справу щодо якого закрито в зв`язку зі смертю), отримав замовлення на вбивство ОСОБА_22 за 10 000 дол. США, а також зброю та фото потерпілого від невстановленої особи.

09 квітня 1998 року, о 09:00 год. ОСОБА_20 прибув до місця роботи ОСОБА_22 на вул. Набережній 1, у м. Миколаєві, і вважаючи, що стріляє в потерпілого, чотири рази вистрілив з пістолета «Вальтер» у ОСОБА_23 директора фірми «Марс». У зв`язку з тим, що потерпілий здійснив опір ОСОБА_20 , останній не довів злочинних дії до кінця з причини, яка не залежала від його волі. В якості оплати за виконану роботу ОСОБА_13 передав ОСОБА_20 обумовлену суму коштів.

4. Протягом 1999 року у ОСОБА_11 склалися конфліктні відносини з ОСОБА_24 , у зв`язку із чим, виник умисел на вбивство останнього.

Реалізуючи задумане, ОСОБА_11 та ОСОБА_14 домовилися про вчинення вбивства і розподілили між собою ролі. На виконання домовленостей ОСОБА_11 передав ОСОБА_14 пістолет «ПМ» з бойовими припасами, які він придбав за невстановлених обставин, а також указав місце, яке часто відвідував потерпілий школу Вищого спортивного майстерства у АДРЕСА_3 .
23 липня 1999 року ОСОБА_25 прибув на територію указаної школи, де об 19:40 год., коли ОСОБА_24 виходив із приміщення, наблизився до нього і здійснив із близької відстані сім пострілів, від яких потерпілий помер на місці події. Після вчинення вбивства ОСОБА_14 викинув знаряддя злочину в р. Дніпро.

5. Восени 1999 року ОСОБА_26 замовив ОСОБА_11 вбивство ОСОБА_27 за винагороду в розмірі 3000 дол. США. Для виконання вбивства ОСОБА_26 передав засудженому пістолет «ТТ» та бойові припаси, які придбав за невстановлених обставин, а також повідомив адресу місця проживання ОСОБА_27 та марку його автомобіля. 18 листопада 1999 року з метою виконання вбивства ОСОБА_11 звернувся до ОСОБА_13 , щоб той на автомобілі повозив його містом, і повідомив останньому, що отримав замовлення на вбивство ОСОБА_27 та показав вогнепальну зброю. Проїжджаючи біля кафе «Ріко» на вул. Ворошилова в м. Херсоні, засуджені побачили автомобіль ОСОБА_27 , після чого ОСОБА_13 висадив ОСОБА_11 , який став спостерігати за обстановкою та очікувати об`єкт замовлення. О 21:20 год. потерпілий вийшов із кафе разом із дружиною, дитиною та ОСОБА_28 вони прямували до автомобіля. ОСОБА_11 підійшов до автомобіля ОСОБА_27 , у якому, крім нього, перебували інші особи, і здійснив чотири постріли в останнього, від чого потерпілий загинув на місці. Окрім того, ОСОБА_11 двічі вистрілив у ОСОБА_28 , котрий вибіг із салону автомобіля, внаслідок чого той отримав вогнепальні поранення передпліччя та спини, від яких також загинув на місці події. Після цього засуджений залишив місце злочину й позбувся зброї.

6. У лютому 2001 року у ОСОБА_15 виник умисел на вбивство ОСОБА_29 через підозру про причетність останнього до вбивства ОСОБА_30 . З цією метою ОСОБА_15 узяв із гаража на АДРЕСА_4 , раніше належного ОСОБА_31 , револьвер системи «Наган» та бойові припаси, які незаконно зберігав при собі.

Про свої наміри вбити ОСОБА_29 ОСОБА_15 повідомив ОСОБА_11 , котрий погодився стати співучасником злочину. Після цього вони розподілили ролі між собою, згідно з якими у жовтні 2002 року о 21:00 год. ОСОБА_11 доставив ОСОБА_15 на своєму автомобілі «Мерседес Бенц» до готелю «Оріго» на вул. Червоноармійській, 14 в м. Алушті, Автономної Республіки Крим. ОСОБА_15 проник на балкон кімнати, в якій перебував ОСОБА_29 , і двічі вистрілив у потерпілого, поранивши його. ОСОБА_11 після здійснення ОСОБА_15 замаху на вбивство, вивіз його з місця злочину на власному автомобілі.

Таким чином, засуджені ОСОБА_15 та ОСОБА_11 виконали всі дії, які вважали необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від їхньої волі.

7. У січні 2003 року ОСОБА_11 , підозрюючи ОСОБА_32 в намірах посягнути на його життя, вирішив убити останнього. З цією метою він замовив ОСОБА_14 убивство ОСОБА_32 і передав йому пістолет «ТТ» й бойові припаси, які незаконно придбав за невстановлених обставин, а також засоби маскування.

01 лютого 2003 року о 22:00 год. ОСОБА_11 доставив на своєму автомобілі ОСОБА_14 до нічного клубу «Санрайс» за адресою пров. Текстильників 10-а в м. Херсоні де перебував потерпілий.

Коли 02:45 год. ОСОБА_33 вийшов із клубу і сів за кермо автомобіля, ОСОБА_14 здійснив чотири постріли із пістолета в ОСОБА_32 , після чого залишив місце злочину. Внаслідок дій засудженого потерпілий отримав вогнепальні поранення грудного відділу хребта та плеча тяжкі тілесні ушкодження, які є небезпечними для життя в момент заподіяння. Таким чином, засуджені виконали всі дії, спрямовані на вбивство потерпілого, але не довели умислу до кінця, оскільки ОСОБА_33 залишився живим.

8. На початку 2004 року на ґрунті особистих неприязних відносин до ОСОБА_26 у ОСОБА_12 (1958 року народження) та ОСОБА_12 (1977 року народження) виник умисел на його вбивство.

З цією метою вони замовили ОСОБА_11 вбивство ОСОБА_26 за винагороду в розмірі 6 000 дол. США. Діючи на виконання вбивства, ОСОБА_11 звернувся до ОСОБА_15 із пропозицією вбити ОСОБА_26 за вищевказану винагороду. Узгодивши свої дії, засуджені розробили план убивства і розподілили ролі між собою.

Протягом січня лютого 2004 року ОСОБА_11 разом із ОСОБА_34 прибули на автомобілі останньої до ОСОБА_15 до м. Севастополя, де незаконно придбали за 1200 дол. США у ОСОБА_35 пістолет «ПМ» та бойові припаси, які незаконно перевезли до м. Херсона.

В кінці лютого 2004 року ОСОБА_15 прибув до м. Херсона, і поселився в орендованій ОСОБА_11 квартирі (за адресою: АДРЕСА_5 ), який передав йому придбану зброю, бойові припаси, засоби маскування і повідомив місце проживання ОСОБА_26 та марку автомобіля, яким користувався потерпілий.
05 березня 2004 року о 23:45 год. ОСОБА_15 очікував ОСОБА_26 біля воріт автостоянки на вул. Благоєва у м. Херсоні, де вистрілив у потерпілого з пістолета. При другому пострілі пістолет дав осічку. ОСОБА_26 почав втікати з місця події, а засуджений переслідуючи останнього, здійснив ще декілька пострілів, внаслідок чого ОСОБА_26 отримав тяжкі тілесні ушкодження, однак не загинув, оскільки йому було вчасно надано медичну допомогу.
9. Оскільки вбивство ОСОБА_26 не було виконано, Москаленки з березня 2004 по січень 2005 року розпочали підшукувати іншого виконавця. З цією метою ОСОБА_12 (1977 року народження) звернувся до ОСОБА_13 , щоб він знайшов особу, яка погодиться за 15 000 дол. США вбити ОСОБА_26 ОСОБА_13 залучив до пошуків ОСОБА_34 , котра схилила до злочинної діяльності свого співмешканця ОСОБА_36 , той через знайомого ОСОБА_37 познайомився з ОСОБА_38 та ОСОБА_39 , котрі погодилися вбити ОСОБА_26 за грошову винагороду. Згідно з досягнутими домовленостями ОСОБА_12 (1958 року народження) передав ОСОБА_13 вогнепальну зброю, пістолет «Люгер» та бойові припаси, 10 000 дол. США. ОСОБА_13 незаконно передав указану вогнепальну зброю та бойові припаси ОСОБА_34 , яка у свою чергу незаконно передала їх через ОСОБА_36 та ОСОБА_37 виконавцям злочину ОСОБА_40 та ОСОБА_41 . Останні протягом вересня грудня 2004 року готувалися до вчинення вбивства: спостерігали за потерпілим, вивчали його спосіб життя, стріляли з переданої їм зброї з метою обрання часу та місця вчинення злочину. Згодом ОСОБА_42 , ОСОБА_43 та ОСОБА_44 добровільно відмовилися від вчинення умисного вбивства, про що повідомили ОСОБА_34 і ОСОБА_45 , повернувши їм вогнепальну зброю та бойові припаси.

10. Одночасно з березня 2004 року по серпень 2005 року ОСОБА_12 (1958 року народження) вимагав від ОСОБА_11 виконати замовлене вбивство ОСОБА_26 .

ОСОБА_11 у свою чергу звернувся до ОСОБА_14 для виконання вбивства на замовлення, і після отримання згоди останнього засуджені розробили план вчинення злочину та розподілили ролі між собою. ОСОБА_11 передав ОСОБА_14 пістолет «ТТ», автомат «Калашникова» та бойові припаси, мобільний телефон, засоби маскування й фотографію потерпілого, вказав місце проживання та роботи останнього.

10 серпня 2005 року, близько 20:45 год. ОСОБА_14 прибув у кафе «Оболонь», на просп. Текстильників 10-А, в м. Херсоні, підійшов до ОСОБА_26 і здійснив декілька пострілів у нього, від яких потерпілий загинув. Одночасно ОСОБА_14 поранив ОСОБА_46 , котра відвідувала кафе, заподіявши їй легких тілесних ушкоджень.

Згідно з домовленостями за вчинення умисного вбивства ОСОБА_12 (1958 року народження) передав ОСОБА_11 10 000 дол. США, із яких 3000 засуджений передав виконавцю злочину ОСОБА_14 .

11. У період до жовтня 2002 року за невстановлених обставин ОСОБА_11 незаконно придбав автомат «Калашникова» та бойові припаси, які незаконно зберігав у невстановленому місці. В кінці жовтня 2002 року він незаконно збув ОСОБА_15 указану зброю та бойові припаси за 1 200 дол. США, які останній залишив йому на тимчасове зберігання. ОСОБА_11 незаконно перевіз вогнепальну зброю та бойові припаси до с. Куйбишевого Снігурівського району Миколаївської області, до місця проживання ОСОБА_47 , де незаконно зберігав їх на горищі будинку до 22 квітня 2006 року.

Протягом 2004 року по 27 січня 2006 року ОСОБА_11 за невстановлених обставин незаконно придбав 47 патронів калібру 9 мм, електродетонатор та запал для ручних гранат, які незаконно зберігав в орендованій квартирі АДРЕСА_6 до 24 лютого 2006 року.

12. Навесні 2005 року ОСОБА_15 незаконно придбав у ОСОБА_48 , за місцем проживання останнього АДРЕСА_7 бойові припаси електродетонатор та вибухову речовину (пластид) вагою 5 г., які незаконно перевіз у салоні свого автомобіля до Криму, і незаконно зберігав у квартирі АДРЕСА_8 до 26 січня 2006 року.

13. 01 січня 2006 року ОСОБА_11 , котрий тримався під вартою протягом досудового розслідування, з метою втечі, ударив по голові оперуповноваженого УБОЗ УМВС України в Миколаївській області ОСОБА_49 , після чого розбив вікно у службовому кабінеті (за адресою: вул. 25-ї Чапаєвської дивізії, 1-а, м. Одеса) і вистрибнув із вікна 3-го поверху вказаного будинку, втікши з-під варти.

14. ОСОБА_12 (1977 року народження) в період із січня 2001 року по лютий 2008 року за попередньою змовою групою осіб повторно підробив офіційні документи, які видаються державною установою та надають права, і використовував їх за таких обставин.

Так, він, зустрівшись на Центральному ринку м. Херсона на вул. Бєлінського 19 із невстановленою слідством особою (матеріали щодо якої виділено в окреме провадження), передав свою фотографію з метою виготовлення підробленого паспорта. Через декілька днів указана особа за грошову винагороду в розмірі 200 грн. надала ОСОБА_12 (1977 року народження) підроблений паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_50 ІНФОРМАЦІЯ_2 з вклеєною фотографією засудженого. Підроблений паспорт ОСОБА_12 неодноразово надавав у якості документа, що посвідчує його особу, при реєстрації місця проживання, оформленні та отриманні закордонного паспорта громадянина України, при реєстрації фіктивного шлюбу із ОСОБА_51 , при отриманні підробного свідоцтва про реєстрацію шлюбу серії НОМЕР_2 , згідно з яким він змінив прізвище з ОСОБА_52 на ОСОБА_53 , при отриманні підробленого паспорта громадянина України серії НОМЕР_3 зі зміненим прізвищем. Указаний підроблений документ засуджений використовував для отримання посвідчення водія та укладання договорів оренди квартири й надання інформаційних послуг, оформлення підробного закордонного паспорта громадянина України, який протягом 09 травня 2002 року по 17 лютого 2008 року надавав при перетині державного кордону України.

Окрім того, ОСОБА_12 (1958 року народження), ОСОБА_12 (1977 року народження) ОСОБА_11 та ОСОБА_13 обвинувачувались у тому, що вони як члени банди, організатором та керівником якої був ОСОБА_12 (1958 року народження), об`єднаної єдиним умислом, здійснювали організацію, планування, підготовку злочинів у складі банди, проводили підготовчі дії до вчинення окремих злочинів, підшукуючи їх виконавців, забезпечували останніх вогнепальною зброєю, а також безпосередньо здійснювали напади та умисні вбивства на замовлення, розподіляючи злочинні ролі між собою, озброювали банду.

В частині вказаного обвинувачення за ст. 257 КК суд виправдав засуджених на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК 1960 року за відсутністю в їх діях складу злочину, навівши у вироку мотиви такого рішення.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 10 червня 2016 року вирок Корабельного районного суду м. Миколаєва від 07 жовтня 2014 року відносно ОСОБА_12 (1958 року народження), ОСОБА_12 (1977 року народження), ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_11 , ОСОБА_14 змінено.

Виключено з вироку обвинувачення ОСОБА_12 (1958 року народження), ОСОБА_12 (1977 року народження) у незаконному поводженні зі зброєю, бойовими припасами за епізодом пособництва до готування вбивства ОСОБА_26 , а кримінальну справу в цій частині щодо засуджених закрито на підставі п. 2 ст. 213 КПК 1960 року у зв`язку з недоведеністю участі обвинувачених у вчиненні злочину.
Виключено з вироку обвинувачення ОСОБА_13 у незаконному поводженні зі зброєю, бойовими припасами за епізодом убивства ОСОБА_27 та готування до вбивства ОСОБА_26 , а кримінальну справу щодо засудженого в цій частині закрито на підставі п. 2 ст. 213 КПК 1960 року у зв`язку з недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні цих злочинів.

Виключено з вироку обвинувачення ОСОБА_11 в незаконному поводженні зі зброєю, бойовими припасами за епізодами убивства ОСОБА_21 , ОСОБА_24 , ОСОБА_27 та ОСОБА_28 , замаху на вбивство ОСОБА_29 та ОСОБА_32 , за епізодом їх виявлення у кв. АДРЕСА_9 , а кримінальну справу щодо засудженого в цій частині закрито на підставі п. 2 ст. 213 КПК 1960 року за недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні цих злочинів.

Виключено з вироку обвинувачення ОСОБА_11 та ОСОБА_14 у вчиненні замаху на вбивство ОСОБА_32 , а кримінальну справу в цій частині закрито на підставі п. 2 ст. 213 КПК 1960 року у зв`язку з недоведеністю участі обвинувачених у вчиненні цього злочину.

Виключено з вироку обвинувачення ОСОБА_14 у незаконному поводженні зі зброєю, бойовими припасами за епізодом замаху на вбивство ОСОБА_32 на підставі п. 2 ст. 213 КПК 1960 року у зв`язку з недоведеністю його участі у вчиненні цього злочину.

Скасовано вирок суду щодо ОСОБА_11 в частині його засудження за пунктами «а», «г», «е», «з», «и», «і» ст. 93 КК 1960 року за епізодами вбивства ОСОБА_21 , ОСОБА_24 , ОСОБА_27 , ОСОБА_54 ; щодо ОСОБА_14 в частині засудження за пунктами «и», «і» ст. 93 КК 1960 року за епізодом убивства ОСОБА_24 , а кримінальну справу щодо засуджених у цій частині закрито на підставі п. 2 ст. 213 КПК 1960 року у зв`язку з недоведеністю їхньої участі у вчиненні злочинів.

Скасовано вирок суду щодо ОСОБА_14 у частині його засудження за ч. 2 ст. 125 КК, а кримінальну справу закрито на підставі п. 2 ст. 6 КПК 1960 року у зв`язку з відсутністю в його діях складу цього злочину.
Вирок щодо ОСОБА_13 у частині засудження за ч. 6 ст. 19, пунктами «а», «и», «і» ст. 93 КК 1960 року скасовано, а кримінальну справу закрито на підставі п. 2 ст. 213 КПК 1960 року за недоведеністю його участі у вчиненні цього злочину.

Дії ОСОБА_13 за епізодом замаху на вбивство ОСОБА_22 перекваліфіковано з ч. 2 ст. 17, пунктами «а», «и», «і» ст. 93 КК 1960 року на ст. 19, пунктами «а», «и» ст. 93 КК 1960 року, пом`якшено засудженому покарання до 8 років позбавлення волі з конфіскацією частини майна, яке є його власністю.

Дії ОСОБА_15 за епізодом замаху на вбивство ОСОБА_29 перекваліфіковано з ч. 2 ст. 15, пунктами 6, 11, 12, 13, ч. 2 ст. 115 КК на ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК, пом`якшено засудженому покарання до 10 років позбавлення волі.

Дії ОСОБА_11 за цим самим епізодом перекваліфіковано з ч. 2 ст. 15, пунктами 6, 11, 12, 13, ч. 2 ст. 115 КК на ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК, та пом`якшено засудженому покарання до 7 років позбавлення волі.

Постановлено ОСОБА_11 за цим вироком вважати засудженим до покарання у виді позбавлення волі:
- за ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК на строк 7 років;
- за ч. 2 ст. 15, пунктами 6, 11, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК на строк 11 років із конфіскацією частини майна, яке є його власністю;
- за пунктами 6, 11, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК на строк 14 років із конфіскацією частини майна, яке є його власністю;
- за ч. 1 ст. 263 КК на строк 5 років. На підставі ст. 49, ст. 74 КК звільнено від покарання в зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за цей злочин.
На підставі ст. 49, ст. 74 КК ОСОБА_11 звільнено від покарання за ч. 2 ст. 393 КК у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за цей злочин.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_11 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років із конфіскацією частини майна, яке є його власністю.

Постановлено ОСОБА_14 за цим вироком вважати засудженим до покарання у виді позбавлення волі:

- за пунктами 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК на строк 13 років із конфіскацією частини майна, яке є його власністю;
- за ч. 1 ст. 263 КК на строк 5 років. На підставі статей 49, 74 КК ОСОБА_14 звільнено від покарання в зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за цей злочин.
Постановлено ОСОБА_13 за цим вироком вважати засудженим до покарання у виді позбавлення волі:

- за ч. 6 ст. 19, пунктами «а», «и» ст. 93 КК 1960 року на строк 8 років з конфіскацією частини майна, яке є його власністю;
- за ст. 14, пунктами 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК із застосуванням ст. 69 КК на строк 6 років без конфіскації майна;
- за ч. 1 ст. 263 КК на строк 4 роки. На підставі ст. 49, ст. 74 КК ОСОБА_13 звільнено від покарання в зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за цей злочин.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_13 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років із конфіскацією частини майна, яке є його власністю.

Постановлено ОСОБА_15 за цим вироком вважати засудженим до покарання у виді позбавлення волі:

- за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК на строк 10 років;
- за ч. 2 ст. 15, пунктами 6, 11, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК на строк 11 років із конфіскацією всього майна;
- за ч. 1 ст. 263 КК на строк 5 років. На підставі ст. 49, ст. 74 КК ОСОБА_15 звільнено від покарання в зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за цей злочин.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_15 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років із конфіскацією всього майна.

Постановлено ОСОБА_12 (1958 року народження) та ОСОБА_12 (1977 року народження) вважати засудженими за статтями КК до покарання призначеного за вироком суду.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано у строк відбування покарання всім засудженим, строк перебування їх під вартою із розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі: ОСОБА_11 з 26 січня 2006 року по 10 червня 2016 року; ОСОБА_14 з 02 лютого 2006 року по 10 червня 2016 року; ОСОБА_13 і ОСОБА_15 з 26 січня 2006 року по 25 грудня 2015 року; ОСОБА_12 (1958 року народження) з 19 травня 2006 року по 25 грудня 2015 року; ОСОБА_12 (1977 року народження) з 21 лютого 2008 року по 25 грудня 2015 року.

З урахуванням наведеного на підставі ч. 5 ст. 72 КК ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_12 (1958 року народження), ОСОБА_12 (1977 року народження) суд постановив вважати такими, що відбули призначене покарання за вироком суду.

Засуджених ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_12 (1958 року народження), ОСОБА_12 (1977 року народження) звільнено з-під варти ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 25 грудня 2015 року.

Засуджених ОСОБА_11 та ОСОБА_14 звільнено з-під варти в залі суду.

В частині вирішення цивільного позову на користь потерпілої ОСОБА_9 вирок суду скасовано.

В задоволенні цивільного позову потерпілій ОСОБА_9 відмовлено.

В іншій частині вирок районного суду щодо ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 (1958 року народження), ОСОБА_12 (1977 року народження), ОСОБА_14 та ОСОБА_15 залишено без зміни.

У касаційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, ставить питання про скасування ухвали суду щодо засуджених ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 (1958 року народження), ОСОБА_12 (1977 року народження) та ОСОБА_15 у зв`язку з істотним порушенням судом апеляційної інстанції вимог кримінально-процесуального закону та неправильним застосуванням кримінального закону, просить направити справу на новий апеляційний розгляд. Вважає, що колегія суддів дійшла необґрунтованого висновку про недоведеність винуватості ОСОБА_11 у вчиненні вбивства ОСОБА_21 , винуватості Шпинди та ОСОБА_14 у вбивствах ОСОБА_24 і ОСОБА_32 , незаконному зберіганні зброї за цими епізодами, винуватості ОСОБА_11 та ОСОБА_13 у вбивствах ОСОБА_27 і ОСОБА_28 , винуватості засуджених ОСОБА_13 й ОСОБА_12 (1958 року народження) у здійснені замаху на вбивство ОСОБА_26 , а також у зберіганні боєприпасів та вибухових речовин. Стверджує про необґрунтоване визнання судом недопустимими доказами визнавальних показань ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 та ОСОБА_15 , ряду інших письмових доказів у справі у зв`язку із порушенням права засуджених на захист, застосуванням недозволених методів розслідування. На думку прокурора, суд безпідставно не взяв до уваги матеріалів прокурорських перевірок, якими не встановлено даних про застосування фізичного чи психічного насильства щодо засуджених. Вказує на м`якість призначеного засудженим Москаленкам покарання за епізодом готування до вбивства ОСОБА_26 , та на необґрунтоване застосування положень ст. 69 КК, якого належним чином не було мотивовано у вироку. Окрім того, зазначає, що колегія суддів, закриваючи кримінальну справу за наведеними епізодами злочинів, не взяла до уваги тієї обставини, що за вироком суду задоволено цивільний позов потерпілих і стягнуто у рахунок відшкодування шкоди грошові кошти в солідарному порядку зі ОСОБА_11 та ОСОБА_13 .

У касаційних скаргах потерпілі ОСОБА_55 та ОСОБА_10 просять скасувати ухвалу апеляційного суду щодо засуджених ОСОБА_56 та ОСОБА_13 за епізодом убивства на замовлення ОСОБА_27 й убивства ОСОБА_28 , а потерпіла ОСОБА_9 ставить питання про скасування ухвали суду щодо засуджених ОСОБА_11 та ОСОБА_14 у частині обвинувачення за епізодом вбивства на замовлення ОСОБА_24 . Просять направити справу на новий апеляційний розгляд. Вважають, що апеляційний суд закриваючи справу щодо засуджених у частині вказаних обвинувачень через недоведеність їх участі у вчиненні злочинів, істотно порушив вимоги кримінально-процесуального закону, що потягло за собою неправильне застосування кримінального закону. Всупереч вимогам КПК 1960 року суд, обґрунтовуючи своє рішення, дав іншу оцінку доказам у справі, ніж суд першої інстанції без їх безпосереднього дослідження та допиту свідків. При цьому, судом безпідставно не враховано докази винуватості засуджених, зокрема, їхні визнавальні показання у вчиненні вбивств, які вказані особи давали на досудовому слідстві, а також протоколи відтворення обстановки та обставин події, очної ставки, показання свідків. Ухвала апеляційного суду в частині закриття кримінальної справи за недоведеності участі засуджених у вбивстві на замовлення ОСОБА_24 та ОСОБА_27 , вбивства ОСОБА_28 є невмотивованою, не відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року.

У запереченні на подані касаційні скарги, засуджений ОСОБА_11 , посилаючись на їхню необґрунтованість, просить залишити скарги без задоволення, а ухвалу апеляційного суду без зміни.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, котрий підтримав касаційну скаргу прокурора та скарги потерпілих та вважав, що ухвала суду підлягає скасуванню, а справа направленню на новий апеляційний розгляд, пояснення захисників, котрі заперечили проти задоволення скарг, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи викладені в касаційних скаргах, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги потерпілих не підлягають задоволенню, а касаційну скаргу прокурора належить задовольнити частково на таких підставах.
Висновки суду щодо виправдання засуджених ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 (1958 року народження) й ОСОБА_12 (1977 року народження) за ст. 257 КК та закриття кримінальної справи щодо ОСОБА_14 за ч. 2 ст. 125 КК на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК 1960 року в зв`язку із відсутністю в діях засуджених складу цих злочинів у касаційних скаргах не оспорюються.

Не оскаржуються сторонами рішення суду в частині доведення винуватості обох Москаленків, ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 та ОСОБА_15 у вчиненні злочинів, за які їх засуджено.

Доводи, викладені в касаційних скаргах, про необґрунтованість рішення апеляційного суду, про істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону суперечать матеріалам кримінальної справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 327 КПК 1960 року обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановляється лише за умови, коли в ході судового розгляду винуватість підсудного у вчиненні злочину доведено, тобто безумовно підтверджено доказами, дослідженими в судовому засіданні, а сумніви, які існували при провадженні досудового чи судового слідства, вирішено та спростовано. Забезпечення доведеності винуватості, виходячи з вимог п. 3 ч. 3 ст. 129 Конституції України є одним з основних конституційних принципів судочинства.

За змістом ст. 62 Основного Закону обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно з положеннями Європейської конвенції з прав людини та практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до вимог ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», застосовуються при розгляді справ як джерело права, слідує, що публічний інтерес не може слугувати виправданням для використання відповідей, здобутих під тиском під час несудового розслідування, з метою викриття обвинуваченого в судовому провадженні (Рішення Європейського Суду з прав людини (далі Європейський Суд) в справі «Сондерз проти Сполученого Королівства» від 17 грудня 1996 року).
Як зазначив Європейський Суд у рішенні в справі «Шабельник проти України» від 19 лютого 2009 року, право не свідчити проти себе вимагає, зокрема, від сторони обвинувачення у кримінальній справі не допускати при спробах доведення своєї версії проти обвинуваченого використання доказів, здобутих за допомогою методів примусу чи тиску всупереч волі обвинуваченого.

У справі «Болдя проти Румунії» Європейський Суд визнав як порушення гарантованого ч. 1 ст. 6 Конвенції права особи на справедливий судовий розгляд ту обставину, що суд, який ухвалював рішення у відповідь на апеляцію заявника, не дав жодної відповіді щодо мотивів цієї апеляції, які полягали, зокрема, у нестачі мотивації рішення, ухваленого судом першої інстанції.

Згідно зі ст. 323 КПК 1960 року вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. ст. 73, 74 КПК 1960 року показання підозрюваного (обвинуваченого), в яких він визнає себе винним, підлягають перевірці. Визнання підозрюваним (обвинуваченим) своєї вини може бути покладено в основу обвинувачення лише при підтвердженні цього визнання сукупністю доказів, що є у справі.

Суд апеляційної інстанції, дотримався цих вимог шляхом проведення часткового судового слідства, він повно й всебічно перевірив доводи наведені в апеляційних скаргах засуджених та їхніх захисників, про доведеність винуватості ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , обох Москаленків та ОСОБА_15 за кожним із епізодів пред`явленого обвинувачення, їх участі та відведеної ролі у вчиненні окремих злочинів.

Зокрема, апеляційним судом перевірено доводи скаржників стосовно істотного порушення вимог кримінального-процесуального закону під час досудового розслідування справи щодо ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 та ОСОБА_15 , а також застосування недозволених методів розслідування, і встановлено, що визнавальні показання у вчиненні злочинів ОСОБА_11 та ОСОБА_14 було зібрано з порушенням права на захист.

Як зазначено в ухвалі суду, згідно з матеріалами справи ОСОБА_11 було затримано 26 січня 2006 року працівниками СБУ в м. Херсоні за підозрою у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_26 . На яких підставах затриманого було доставлено до м. Одеси, де було складено протокол про його затримання (т. 20, а.с. 3,4), із матеріалів справи не вбачається. Водночас, у ході допиту в якості підозрюваного та обвинуваченого (т. 20, а.с. 8, 28, 29) ОСОБА_11 заперечував свою причетність до вчинення злочинів.

Апеляційним судом установлено, що з часу фактичного затримання ОСОБА_11 до 21 квітня 2006 року слідчі дії з ним не проводилися, однак лише 03 березня 2006 року, слідчий допустив захисника ОСОБА_57 до підзахисного незважаючи на те, що захисник звернувся із заявою про його допуск до затриманого ще 14 лютого 2006 року.

В цей же період часу, 01 квітня 2006 року, було складено протокол явки з повинною ОСОБА_11 , в якому останній зізнається в умисному вбивстві ОСОБА_21 .

Визнаючи вказаний процесуальний документ недопустимим доказом, колегія суддів апеляційного суду послалася на ту обставину, що цей протокол було складено без участі захисника, котрий на той час уже здійснював захист ОСОБА_11 .

Суд поставив під сумнів добровільність заяви ОСОБА_11 від 20 квітня 2006 року, в якій він відмовляється від адвоката ОСОБА_58 (т. 20, а.с. 40). Зокрема, апеляційний суд зазначив, що слідчий не прийняв відмову затриманого від адвоката, водночас, залучив адвоката за призначенням, за участю котрого було проведено допит ОСОБА_11 . Саме під час цього допиту останній зізнався у вчиненні ряду особливо тяжких злочинів, і після цього наступну слідчу дію було проведено із захисником ОСОБА_59 .

Крім того, суд установив, що під надуманим приводом захисник ОСОБА_60 неодноразово усувався слідчим від захисту ОСОБА_11 (т. 48, а.с. 101116), на що регулярно скаржився як адвокат, так і сам ОСОБА_11 .

Наведені обставини було підтверджено показаннями свідка ОСОБА_58 в ході часткового судового слідства.

Апеляційний суд дослідив матеріали справи в частині затримання ОСОБА_14 та дачі ним визнавальних показань у вчиненні злочинів і взяв до уваги таке.
Зі змісту протоколу роз`яснення підозрюваному ОСОБА_14 права на захист убачається, що він бажав, щоб захист його інтересів здійснював адвокат ОСОБА_61 . На наступний день, за ініціативою слідчого до справи було допущено адвоката ОСОБА_62 . Проте ОСОБА_14 у ході слідчих дій відмовився давати показання (т. 37 а.с. 12). На наступний день, також за ініціативою слідчого, до справи було допущено іншого адвоката ОСОБА_63 , і за його участю пред`явлено обвинувачення у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_26 .
При цьому в матеріалах справи відсутні відомості про те, що адвокату ОСОБА_64 було повідомлено про його участь, як захисника, у справі ОСОБА_14 . Відсутні будь-які дані про те, що обвинувачений відмовився від указаного захисника, й виявив бажання, щоб його інтереси захищали адвокати ОСОБА_65 та ОСОБА_66 .
Окрім цього, було відібрано з істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону явку з повинною у засудженого. Як указав апеляційний суд у своєму рішенні, в матеріалах справи (т. 8, а.с. 36) міститься заява ОСОБА_14 від 17 квітня 2006 року про те, що він бажає з`явитися з повинною та повідомити про вчинені ним злочини без участі адвоката, котрий ввів його в юридичну оману.
Водночас відомостей про те, що адвокат ОСОБА_67 зустрічався з ОСОБА_14 для здійснення захисту, в матеріалах справи немає.
Указану заяву із супровідним листом від 19 квітня 2006 року (т. 8, а.с. 36) начальником відділу МВС ОСОБА_68 направлено до Генеральної прокуратури України слідчому ОСОБА_69 через канцелярію МВС України (вул. Богомольца 10, м. Київ). Водночас у цей же день, у м. Одесі, в департаменті кримінального розшуку, ОСОБА_68 складено протокол явки з повинною ОСОБА_14 , в якій той повідомляє про вбивство ОСОБА_24 (т. 8, а.с. 38-39) та вбивство ОСОБА_26 (т. 37, а.с. 27-28).
У цей же день ОСОБА_14 було допитано за епізодами убивства ОСОБА_24 , ОСОБА_32 та ОСОБА_26 за участю адвоката ОСОБА_70 , яку залучив слідчий (т. 8, а.с. 43). На наступний день при проведенні відтворення обстановки та обставин події, брав участь адвокат ОСОБА_71 (т. 8, а.с. 59-82).
Відомості про те, що адвокатам ОСОБА_67 , ОСОБА_72 або ОСОБА_73 було повідомлено про проведення слідчих дій з ОСОБА_14 , у матеріалах справи відсутні.
Наведені дані з матеріалів справи підтверджують позицію ОСОБА_14 , котрий указував на порушення його права на захист і стверджував, що при проведенні слідчих дій його адвокатів запрошував сам слідчій на власний розсуд, і спростовує наведені доводи прокурором у скарзі про відсутність процесуальних порушень під час досудового розслідування.
Як видно з протоколу явки з повинною ОСОБА_13 , за епізодом убивства ОСОБА_27 та ОСОБА_28 , цей доказ отримано з порушенням права на захист ОСОБА_13 (т. 11, а.с. 187).

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 45 КПК 1960 року участь захисника при провадженні дізнання, досудового слідства і в розгляді кримінальної справи в суді першої інстанції є обов`язковою, коли санкція статті, за якою кваліфікується злочин, передбачає довічне ув`язнення з моменту затримання особи чи пред`явлення їй обвинувачення.

Наведена норма закону стосується і складання протоколу явки з повинною особи, затриманої в порядку ст. 115 КПК 1960 року, або вже обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину.

Європейським Судом сформульовано ряд положень, згідно з якими відмова затриманому в доступі до адвоката впродовж першого часу допитів поліцією в ситуації, коли праву на захист могло бути завдано непоправної шкоди (якою б не була підстава такої відмови), є несумісним із правами обвинуваченого, передбаченими п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод (далі Конвенція; рішення у справах «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 08 лютого 1996 року, «Балицький проти України» від 03 листопада 2011 року, «Григор`єв проти України» від 15 травня 2012 року).

При цьому під обвинуваченням у сенсі ст. 6 зазначеної Конвенції Європейський Суд розуміє не лише офіційне повідомлення про обвинувачення, а й інші заходи, пов`язані з підозрою у вчиненні злочину, які спричиняють серйозні наслідки або істотним чином позначаються на становищі підозрюваного, тобто вважає необхідним виходити зі змістовного, а не формального розуміння обвинувачення (рішення у справі «Девеєр проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року, «Екле проти ФРН» від 15 липня 1982 року, «Фоті та інші проти Італії» від 10 грудня 1982 року).

Як випливає з практики Європейського Суду, зокрема, у справі «Боротюк проти України» від 16 грудня 2010 року, реалізація особи права на захист має бути ефективною. Суд підкреслює, що хоча право кожної особи, обвинуваченої у вчиненні злочину, на ефективний захист захисником, офіційно призначеним у разі такої необхідності, не є абсолютним, воно становить одну з основоположних ознак справедливого судового розгляду.

Як правило, підозрюваному має бути надано можливість скористатися послугами захисника з моменту першого допиту. Право на захист буде непоправно порушено, якщо показання, отримані під час допиту за відсутності доступу до захисника, використовуються в подальшому для обвинувачення вирішальною мірою з метою засудження.

Оскільки право на захист належить до загальновизнаних принципів міжнародного права й розглядається як необхідна умова забезпечення права на справедливий судовий розгляд, порушення цього права завжди означає істотне порушення вимог кримінального процесуального закону і є однією з беззаперечних підстав для скасування вироку та інших рішень у провадженні.

У зв`язку з цим, колегія суддів визнає доводи наведені в касаційній скарзі прокурора, про відсутність порушення права на захист засуджених під час досудового слідства такими, що суперечать дослідженим матеріалам кримінальної справи.

Апеляційним судом ретельно перевірено доводи викладені в апеляційних скаргах щодо недопустимості доказів, здобутих унаслідок застосування до ОСОБА_11 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 недозволених методів досудового розслідування, і визнано ці доводи обґрунтованими.

Зокрема, в судовому засіданні було допитано свідка ОСОБА_74 , котрий дав показання про те, що ОСОБА_11 неодноразово вивозили із СІЗО до ізолятора тимчасового тримання м. Миколаєва та УБОЗ УВС Миколаївської області. Декілька разів після повернення до СІЗО на руках та тілі ОСОБА_11 було виявлено тілесні ушкодження, які зазвичай утворюються після застосування наручників при підвішуванні особи на кінцівках. У зв`язку із цим на руках ОСОБА_11 спостерігався параліч нервових закінчень та порушення функцій кінцівок.
Як видно з матеріалів справи, захисник ОСОБА_60 та сам засуджений неодноразово скаржилися з приводу застосування непроцесуальних методів та жорстокого поводження під час розслідування кримінальної справи до ОСОБА_11 . Останній, крім того, безпосередньо вказував на конкретних працівників слідчих органів, які застосовували до нього насильство. Разом із тим, їхні скарги, як установлено судом апеляційної інстанції, не перевірялися взагалі або розглядалися поверхово.

Засуджений ОСОБА_14 скаржився на застосування фізичного насильства, здійснення примусу з боку працівників слідчих органів на нього для обмови себе та ОСОБА_11 .
Розглядаючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_14 , апеляційний суд зазначив, що висновок про належну перевірку скарг цієї особи не відповідає дійсності, оскільки для огляду суду матеріалів перевірок не було надано через те, що вони до цього часу перебувають у провадженні інших судів.
На аналогічних підставах апеляційний суд не взяв до уваги показань ОСОБА_15 , даних ним при проведенні відтворення обстановки та обставин події від 01 серпня 2006 року (т. 13, а.с. 33-48).
Як звернуто увагу колегією суддів, із фотографій та відеозапису вбачається, що при проведенні вказаної слідчої дії на обличчі ОСОБА_15 були наявні тілесні ушкодження, яких, як пояснював обвинувачений на камеру йому завдали співкамерники.
У судовому засіданні місцевого та апеляційного судів засуджений стверджував про застосування до нього в ізоляторі тимчасового тримання Кривоозерського РВ УВС Миколаївської області насильства збоку працівників міліції з метою примусити його обмовити себе, дати необхідні їм показання.
Під час апеляційного розгляду справи колегією суддів було досліджено матеріали перевірки за скаргою ОСОБА_15 .
Визнаючи результати перевірки слідчого неефективними, суд указав на те, що з рішення про відмову в порушенні кримінальної справи не вбачається відповіді на те, за яких обставин затриманий, котрий знаходився під контролем правоохоронних органів та юрисдикції Генеральної прокуратури України, отримав тілесні ушкодження.
З урахуванням проведеного дослідження апеляційний суд визнав дані про обставини, зафіксовані у протоколі від 01 серпня 2006 року за показаннями ОСОБА_15 , неналежними доказами.
Згідно з практикою Європейського Суду та ст. 3 Конвенції від органів влади вимагається проведення ефективного офіційного розслідування за наявності твердження про жорстоке поводження, навіть якщо таке поводження мало місце з боку фізичних осіб (рішення у справах «Денис Васільєв проти Росії» від 17 грудня 2009 року, «Бісер Костов проти Болгарії» від 10 січня 2012 року та «Скороходов проти України» від 14 листопада 2013 року).

Проведене розслідування фактів жорстокого поводження має призвести до встановлення винних осіб та їх покарання.

Так, у справі «Ковбець проти України» від 14 лютого 2008 року, Європейський Суд вкотре підкреслив, що «розслідування за небезпідставними твердженнями про неналежне поводження має бути ретельним та ефективним. Це означає, що органи влади мають намагатися встановити обставини події та не покладатися на поспішні або безпідставні висновки для закінчення розслідування або обґрунтування своїх рішень».

У справі «Тарасов проти України» від 31 жовтня 2013 року зазначено, що медичний огляд разом із правом доступу до адвоката та правом повідомити третій стороні про затримання є основоположними запобіжними механізмами проти жорстокого поводження із затриманими особами і повинні застосовуватись із самого початку позбавлення свободи незалежно від правового режиму такого затримання у правовій системі, про яку йдеться.
Докази, отримані в ході судово-медичних експертиз, проведених стосовно осіб, узятих під варту, відіграють ключову роль під час слідства щодо цих осіб та у випадках, коли останні подають скарги на жорстоке поводження.
У випадку, коли міліція затримує особу здоровою, але при звільненні з-під варти виявляється, що в неї є тілесні ушкодження, на державу покладається обов`язок надати правдоподібне пояснення щодо причин виникнення цих ушкоджень, і якщо цього не буде зроблено, це свідчитиме про наявність питання за ст. 3 Конвенції.
Як убачається з матеріалів справи, судово-медична експертиза тілесних ушкоджень, які, як стверджував ОСОБА_11 , він отримав унаслідок застосування щодо нього фізичного насильства, у порядку перевірок його скарг на дії працівників досудового розслідування, у 2006 році не призначалася, причина виникнення у заявника отриманих тілесних ушкоджень на той період часу прокурором не з`ясовувалася.

Не було перевірено законності неодноразових переміщень ОСОБА_11 із СІЗО до ізолятора тимчасового тримання м. Миколаєва, УБОЗ Миколаївської області та приміщення автогосподарства УМВС України в Одеській області для проведення слідчих дій.

Аналогічно не було ефективно досліджено порушень вимог КПК 1960 року органом досудового розслідування при проведенні слідчих дій за участю ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , на які скаржилися засуджені.
Зокрема, з постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 25 вересня 2008 року старшого прокурора відділу нагляду за розслідуванням кримінальних справ слідчими Генеральної прокуратури України, яку було постановлено за наслідком перевірки заяв підсудних ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 щодо протиправних дій працівників слідчо-оперативної групи Генеральної прокуратури України під час розслідування кримінальної справи, вбачається нижченаведене.
Перевіряючи доводи наведені у скаргах підсудних, прокурор обмежився лише опитуванням членів слідчо-оперативної групи, послався на визнавальні показання скаржників, свідчення свідків у кримінальній справі, неподання нових скарг від підсудних, внаслідок чого дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення скарг (т. 60, а.с. 332).
Відомості про те, що в межах прокурорської перевірки було опитано підсудних, котрі скаржилися на жорстоке поводження зі сторони конкретних працівників слідчо-оперативної групи, проведено медичний огляд щодо причини тілесних ушкоджень, які було отриманих особами, котрі перебували під контролем правоохоронних органів у вищенаведеній постанові, відсутні.
У зв`язку з наведеним, ефективність такої прокурорської перевірки проведеної Генеральною прокуратурою України, на думку касаційного суду, є сумнівною.
Крім того, колегія суддів касаційного суду звертає увагу на те, що про порушення вимог кримінально-процесуального закону, які мали місце при проведенні досудового розслідування у цій кримінальній справі працівниками Генеральної прокуратури України, котрі входили до складу слідчо-оперативної групи, було доведено до відома Генерального прокурора України окремою ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 28 грудня 2009 року.
Це рішення суду не було скасовано Верховним Судом України при скасуванні вироку Апеляційного суду Миколаївської області від 28 грудня 2009 року. Крім того, ухвалою Верховного Суду України від 15 липня 2010 року дано вказівку суду при новому розгляді справи перевірити докази на предмет їх допустимості (т. 47, а.с. 28-39).
Наведене свідчить про необґрунтованість доводів, викладених у касаційній скарзі прокурора, з приводу неналежної оцінки судом результатів проведених перевірок за скаргами засуджених щодо порушення їхніх процесуальних прав.
З урахуванням досліджених матеріалів справи, встановлення факту порушення права на захист засуджених ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , а також неефективних результатів перевірок за їхніми скаргами на жорстоке поводження колегія апеляційного суду обґрунтовано визнала конкретні процесуальні дії щодо засуджених проведеними з істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону, а здобуті докази недопустимими. Зокрема, протоколи додаткового допиту обвинуваченого ОСОБА_11 від 21 квітня 2006 року і відтворення обстановки та обставин події від 22 квітня 2006 року, явку з повинною, протокол явки з повинною ОСОБА_14 від 19 квітня 2006 року (т. 8, а.с. 38-39), визнавальні показання, викладені у протоколі додаткового допиту від 19 квітня 2006 року (т. 8, а.с. 44-53), протокол відтворення обстановки та обставин події від 20 квітня 2006 року (т. 8, а.с. 59-82), протокол відтворення обстановки та обставин події від 01 серпня 2006 року за участю ОСОБА_15 та явку з повинною ОСОБА_13 за епізодом убивства ОСОБА_27 та ОСОБА_28 визнано такими, що одержано з порушенням права на захист та застосуванням недозволених методів розслідування.
У зв`язку з цим, апеляційний суд під час проведеного часткового судового слідства дав обґрунтовану оцінку іншим доказам у справі в їх сукупності, і перевірив їхню достатність для визнання доведеним пред`явленого обвинувачення засудженим.

Зокрема, перевіряючи докази винуватості ОСОБА_11 за епізодом обвинувачення в умисному вбивстві ОСОБА_21 , колегія суддів встановила, що висновки місцевого суду про винуватість засудженого в умисному вбивстві не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки не підтверджуються зібраними доказами.

Відхиляючи показання ОСОБА_11 дані ним під час досудового слідства, які визнано недопустимими доказами у справі, апеляційний суд у своєму рішенні зазначив, що іншими доказами не підтверджено винуватості засудженого у вбивстві ОСОБА_21 .
Так, свідки ОСОБА_75 , ОСОБА_76 , ОСОБА_77 , ОСОБА_78 , ОСОБА_79 , ОСОБА_80 , ОСОБА_81 , ОСОБА_82 дали показання про події, які не підтверджують і не спростовують винуватості ОСОБА_11 .

Свідок ОСОБА_83 лише підтвердила, що бачила ОСОБА_11 з потерпілим у день убивства, про те самі по собі ці відомості не можуть бути беззаперечним доказом винуватості засудженого.

Свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_34 , ОСОБА_84 та ОСОБА_85 стверджували, що про вбивство потерпілого їм повідомив сам ОСОБА_11 , що останній категорично заперечував.

ОСОБА_13 неодноразово давав показання про те, що під час досудового слідства на нього здійснювався тиск оперативними працівниками, які змушували його оговорити ОСОБА_11 .

Водночас зазначені свідки не дали суду показань щодо події самого злочину та його обставин, не надали пояснень, з яких причин саме їм засуджений повідомив про вчинене вбивство.

Крім цього, свідок ОСОБА_34 та ОСОБА_84 це одна й та сама особа, до якої застосовувалися заходи захисту відповідно до Закону України «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві». ОСОБА_34 притягувалася до кримінальної відповідальності у цій справі за незаконне зберігання вогнепальної зброї, є співучасником у вчиненні замаху на вбивство ОСОБА_23 . Кримінальну справу щодо неї закрито (т. 6., а.с. 76-78). Показання в суді цей свідок давав при первинному розгляді справи у 2008 році, вирок якого було скасовано Верховним Судом України зі вказівкою перевірити допустимість доказів обвинувачення, в тому числі показання цього свідка. Разом із тим, сторона обвинувачення не спромоглася забезпечити явку вказаної особи для перевірки показань, а за повідомленням прокурора, цей свідок нібито залишив територію України.

Свідок ОСОБА_85 разом із засудженим є співзасновниками підприємства «Шуменський ринок», а тому посилання ОСОБА_11 на те, що зазначений свідок є заінтересованим у його обмові, залишилися не спростованими.

Інші письмові докази, на яких ґрунтувалось обвинувачення, (а саме: інформація з облікової картки потерпілого, відомості з податкової адміністрації Херсонської області, рапорти працівників міліції від 29 серпня 1997 року, протоколи огляду місця події, висновки експертиз, постанова слідчого про відмову в порушенні кримінальної справи щодо ОСОБА_20 ) не доводять участі засудженого у цьому вбивстві.

З урахуванням викладених обставин апеляційний суд правильно визнав недоведеною участь ОСОБА_86 за епізодом умисного вбивства ОСОБА_21 та у незаконному придбанні, носінні, зберіганні вогнепальної зброї.

Обґрунтованими, на думку колегії суддів, є висновки апеляційного суду щодо недоведеності винуватості ОСОБА_13 у вчиненні замаху на вбивство ОСОБА_22 .

Зокрема, апеляційним судом у рішенні зазначено, що у своїх показаннях засуджений як під час досудового, так і судового слідства наполягав на тому, що йому було невідомо про умисел ОСОБА_20 виконати замовне вбивство, оскільки він не був присутній при досягненні домовленостей між замовником та виконавцем злочину.
Як видно з матеріалів справи, таке твердження ОСОБА_13 нічим не спростовується.
Встановлений факт незаконного придбання та зберігання засудженим вогнепальної зброї, з якої стріляли в ОСОБА_23 , не доводить попередньої змови між ОСОБА_13 та ОСОБА_20 на вбивство ОСОБА_22 , оскільки цей пістолет засудженому передала ОСОБА_34 після смерті ОСОБА_20 , що ніким не оспорюється.
Окрім того, колегією суддів апеляційного суду зазначено, що до показань свідка ОСОБА_34 належить відноситися критично, оскільки вона є заінтересованою в справі, так як сама із ОСОБА_20 , приймала участь у готуванні вбивства ОСОБА_22 , але щодо неї відмовлено в порушенні кримінальної справи постановою слідчого (т. 6, а.с. 76, 77).
У зв`язку з тим, що ОСОБА_13 не мав мотиву для вчинення на замовлення вбивства ОСОБА_22 , не виконував безпосередньо відведеної йому ролі у вчиненні об`єктивної сторони цього злочину, його дії за цим епізодом перекваліфіковано зі ст. 17, пунктів «а», «и», «і» ч. 2 ст. 93 КК 1960 року на ст. 19, пункти «а», «и» ст. 93 того же кримінального закону, з чим погоджується колегія суддів касаційного суду.
Здійснюючи перевірку доказів за епізодом убивства ОСОБА_24 , апеляційний суд звернув увагу на таке.
В основу підтвердження обвинувачення ОСОБА_14 і ОСОБА_11 було покладено визнавальні показання ОСОБА_14 , дані ним на досудовому слідстві, від яких останній відмовився в суді, посилаючись на застосування до нього зі сторони слідства незаконних методів розслідування.

Наведені показання колегією суддів апеляційного суду визнано недопустимими доказами.

Показання потерпілої ОСОБА_24 є неконкретними та суперечливими, з яких неможливо зробити категоричний висновок про причетність засуджених до вбивства.

Як зазначено в ухвалі, на виклики до суду протягом апеляційного розгляду справи потерпіла не з`являлася, тому перевірити та усунути суперечності в її показаннях не вдалося.

Свідок ОСОБА_34 (та сама особа свідок ОСОБА_84 ) була причетна до вчинення злочинів і з незрозумілих причин не притягувалася до кримінальної відповідальності у справі.

Інші свідки ОСОБА_87 , ОСОБА_82 , ОСОБА_85 жодних відомостей про обставини вбивства не повідомили. Про причетність ОСОБА_11 до вбивства їм стало відомо зі слів потерпілої та інших осіб, показання яких неможливо перевірити внаслідок їхньої смерті.

Свідок ОСОБА_88 повідомив, що йому стало відомо про вчинення вбивства ОСОБА_24 зі слів свідка ОСОБА_89 , останній у суді першої інстанції відмовився від своїх показань, посилаючись на застосування до нього тиску з боку працівників міліції.

Матеріали прокурорської перевірки, яка здійснювалася з цього приводу і на підставі якої винесено постанову від 05 вересня 2011 року, в матеріалах справи відсутні, й апеляційному суду для дослідження прокурором не надавалися.

Водночас, як установлено апеляційним судом, показаннями очевидців події не доводиться участь ОСОБА_11 та ОСОБА_14 у вбивстві ОСОБА_24 .

Зокрема, із показань свідків ОСОБА_90 , ОСОБА_91 , ОСОБА_92 , ОСОБА_93 , ОСОБА_94 (т. 7, а.с. 75-79, 106-108, 45, 90-92, 113) та ОСОБА_95 (т. 7, а.с. 81) убачається, що чоловік, який стріляв у потерпілого, був одягнутий лише в шорти та кросівки темного кольору, на руках були рукавички білого кольору, а на голові частина темної жіночої панчохи.

Свідок ОСОБА_91 при пред`явленні йому для впізнання пістолета «ПМ» показав, що в особи котра, стріляла був інший пістолет із довгим стволом (т. 7, а.с. 108).

Згідно з висновком судово-балістичної експертизи гільзи та пулі, вилучені з місця вбивства ОСОБА_24 , були відстріляні з переробленої або саморобної зброї, а не з пістолета «ПМ».

На думку апеляційного суду, наведені показання очевидців щодо одягу особи, котра стріляла в потерпілого, а також указаний вище висновок експертизи спростовують «визнавальні» показання ОСОБА_14 , дані ним у ході досудового слідства, які було отримано з порушенням вимог КПК 1960 року.

Як показав свідок ОСОБА_96 , він бачив, як той, хто стріляв у потерпілого, викинув із пакета чорну ганчірку, що виявилася частиною жіночої панчохи, яку свідок передав слідчому (т. 7, а.с. 21).

Згідно з висновком експерта вказана частина панчохи та частина жіночої панчохи, вилучена в ході обшуку у ОСОБА_97 02 серпня 1999 року, є частинами єдиного цілого (т. 7, а.с. 189).

Свідки ОСОБА_98 та ОСОБА_91 впізнали ОСОБА_97 , як того, хто 23 липня 1999 року стріляв у ОСОБА_24 (т. 7, а.с. 202, 203), а ОСОБА_91 та ОСОБА_90 упізнали кросівки, вилучені під час обшуку у ОСОБА_97 (т. 7, а.с. 189).

Як зазначено в ухвалі апеляційного суду, цим доказам місцевий суд не давав оцінки взагалі.

Із цього також випливає, що «визнавальні» показання ОСОБА_14 суперечать фактичним обставинам справи вчиненого щодо ОСОБА_24 злочину.

З урахуванням викладеного висновки апеляційного суду щодо недоведеності винуватості ОСОБА_14 та ОСОБА_11 у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_24 на замовлення за попередньою змовою групою осіб, а також у незаконному поводженні зі зброєю та бойовими припасами ОСОБА_11 є обґрунтованими, а доводи, наведені в касаційних скаргах прокурора та потерпілої ОСОБА_9 , такими, що задоволенню не підлягають.

Перевіряючи доведеність винуватості ОСОБА_11 та ОСОБА_13 за епізодом у вчиненні на замовлення вбивства ОСОБА_27 та умисного вбивства ОСОБА_28 , колегія суддів звернула увагу на наступне.

Винуватість засуджених обґрунтовано їхніми показаннями даними під час досудового слідства, з яких, протоколи допиту ОСОБА_11 , а також відтворення обстановки та обставин події є недопустимими доказами. Протокол явки з повинною ОСОБА_13 аналогічно є недопустимим доказом, оскільки дані, що містяться в цьому протоколі, отримано з порушенням права на захист ОСОБА_13 (т. 11, а.с. 187). Жодних прямих доказів, на підставі яких можна дійти висновку про причетність засуджених до вчиненого злочину, матеріали справи не містять.

Інші показання ОСОБА_13 , які він давав у ході досудового слідства, і від яких відмовився в суді, посилаючись на те, що давав їх проти ОСОБА_11 під примусом членів слідчої групи, містять відомості лише про факт насильницької смерті потерпілих, про який засуджений дізнався від ОСОБА_11 .

Про наявність у останнього пістолета «ТТ» та прізвища потерпілих, як стверджував ОСОБА_13 , йому стало відомо від слідчого.

Із показань свідка ОСОБА_34 (свідок ОСОБА_84 ) убачається, що про причетність ОСОБА_11 до вбивства ОСОБА_27 та ОСОБА_28 їй стало відомо зі слів ОСОБА_13 . Останній все заперечує, посилаючись на те, що свідок ОСОБА_34 обмовляє його, щоб уникнути кримінальної відповідальності, оскільки є замовником убивства ОСОБА_99 .

Свідок ОСОБА_87 , давала показання про те, що про вбивство потерпілих вона дізналася від свого чоловіка.

Перевірити показання цих свідків у суді апеляційної інстанції не вдалося, оскільки ОСОБА_100 загинув, а засуджені заперечують свою причетність до злочину.

Окрім цього, колегія суддів апеляційного суду зазначила, що свідки ОСОБА_34 та ОСОБА_87 давали показання про інші злочини, які нібито вчинено засудженими; водночас, як видно з матеріалів справи, обвинувачення за цими повідомленнями засудженим не пред`являлося, що вказує на вибірковий підхід органів досудового розслідування до показань указаних свідків.

Давши аналіз наведеним доказам, колегія суддів поставила під сумнів достовірність показань свідків ОСОБА_101 та ОСОБА_87 , при цьому зазначила, що іншими письмовими доказами винуватість ОСОБА_11 та ОСОБА_13 у вбивстві ОСОБА_27 й ОСОБА_28 не доводиться.

У зв`язку з наведеним кримінальну справу за вказаним епізодом було закрито через недоведеність участі засуджених у вчиненні цього злочину, і виключено з вироку обвинувачення про незаконне поводження зі зброєю та боєприпасами за цим епізодом ОСОБА_11 й ОСОБА_13 , як необґрунтоване.

Такі висновки суду не спростовуються доводами викладеними в касаційних скаргах прокурора та потерпілих ОСОБА_8 й ОСОБА_10 , у зв`язку з чим скарги задоволенню не підлягають.

Визнавши висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_15 та ОСОБА_11 за епізодом закінченого замаху на вбивство ОСОБА_29 такими, що підтверджуються іншими зібраними доказами у справі, крім показань ОСОБА_15 , даними ним під час відтворенні обстановки та обставин події 01 серпня 2006 року, які є недопустимими доказами у справі, колегія суддів апеляційного суду зауважила нижченаведене.

Із пред`явленого обвинувачення не вбачається, що між ОСОБА_15 та ОСОБА_11 мала місце попередня змова на вбивство ОСОБА_29 .

Наведений висновок зроблено на підставі того, що ні в ході досудового слідства ні в суді першої інстанції не було встановлено мотиву ОСОБА_11 для вбивства цього потерпілого.

Засуджений та потерпілий були не знайомі між собою. Той факт, що ОСОБА_11 посприяв ОСОБА_15 надавши власний транспортний засіб, свідчить про пособництво виконавцю у вчиненні цього вбивства.

При цьому, у ОСОБА_15 мотивом для вчинення вбивства ОСОБА_29 була помста.

У зв`язку з викладеним колегія суддів апеляційного суду правильно перекваліфікувала дії засуджених за цим епізодом, дії ОСОБА_15 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК, як закінчений замах на умисне вбивство, а ОСОБА_11 за ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК, як пособництво у замаху на умисне вбивство. Також із вироку було виключено обвинувачення ОСОБА_11 в незаконному поводженні зі зброєю та бойовими припасами.

Перевіряючи докази у справі за епізодом замаху на вбивство ОСОБА_32 , колегія суддів апеляційного суду зазначила, що в основу доведеності винуватості ОСОБА_11 та ОСОБА_14 було покладено визнавальні показання останнього, дані ним під час досудового слідства.

Разом із тим, протокол явки з повинною ОСОБА_14 за вказаним епізодом складено з порушенням вимог ст. 96 КПК 1960 року (т. 15, а.с. 123), а показання засудженого за епізодами вбивства ОСОБА_24 , ОСОБА_32 та ОСОБА_102 це результат однієї слідчої дії від 19 квітня 2006 року, яку було проведено з істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів встановила порушення права на захист ОСОБА_14 під час проведення з ним слідчих дій, яке полягало у неповідомленні його захисника ОСОБА_103 , у необґрунтованому призначенні адвоката ОСОБА_70 слідчим для здійснення слідчих дій із засудженим, проведення відтворення обстановки та обставин події, що свідчить про порушення вимог статей 46, 47 КПК 1960 року, якими врегульовано порядок допуску захисника для участі в кримінальній справі.

ОСОБА_14 скаржився на застосування до нього недопустимих методів досудового розслідування, скарги якого належним чином не було розглянуто.

Отримані в результаті проведення цих слідчих дій дані апеляційний суд правильно визнав недопустимими доказами.

Інші докази, якими обґрунтовано винуватість ОСОБА_11 та ОСОБА_14 у вчиненні замаху на вбивство ОСОБА_32 , спростовують причетність засуджених до цього злочину.

Зокрема, відповідно до показань потерпілого ОСОБА_32 він впізнав чоловіка, котрий у нього стріляв, та назвав прізвище ОСОБА_104 (т. 14, а.с. 61, 62).

Під час допиту 28 вересня 2006 року слідчий ОСОБА_105 в протоколі допиту про те, хто стріляв у потерпілого не вказував, а лише зазначив про можливі зв`язки між ОСОБА_12 та ОСОБА_11 .

Інші свідки допитані за цим епізодом, про причетність ОСОБА_14 до цього злочину не вказували взагалі.

Свідок ОСОБА_106 , котра давала показання, що ОСОБА_14 схожий на того, хто стріляв у потерпілого, під час досудового слідства у 2003 році не була встановлена. Як зазначено апеляційним судом, уперше цього свідка було допитано 10 жовтня 2006 року (т. 16, а.с. 67-71), інші очевидці події про те, що бачили ОСОБА_106 на місці злочину, не вказують.

Свідок ОСОБА_107 у судовому засіданні дала показання, що під час досудового розслідування змушена була свідчити про обставини злочину на вимогу слідчого та працівника СБУ, котрі кожен раз проводили із нею інструктаж, стосовно того, про що необхідно говорити. Такі показання вона давала на вимогу слідчого з метою покращити становище сина ОСОБА_14 , якого бачила у слідчого побитим та пригніченим.

Зміст показань ОСОБА_14 про обставини злочину не відповідає фактичним обставинам справи.

Так, очевидець події ОСОБА_108 дала показання про те, що той, хто стріляв у потерпілого, підійшов до автомобіля ОСОБА_32 зі сторони парку з ліва. Здійснивши постріли, чоловік побіг до магазину «Пілот». (т.14, а.с. 71-73).

Наведені показання свідка узгоджуються з даними протоколу огляду місця події (т. 14, а.с. 39).

Натомість ОСОБА_14 указував, що до автомобіля потерпілого він нібито підійшов з боку рекламного щиту, розташованого навпроти через дорогу від місця події (т. 8, а.с. 78, 79), а при відтворенні обстановки та обставин події вказав, що втікав у сторону кіоску. Змонтоване панорамне фото до протоколу відтворення обстановки та обставин події не відповідає складеному плану-схемі цього протоколу (т. 15, а.с. 24). Засуджений показував, що пістолет закопав у полі, а светр і маску спалив. Але в матеріалах справи та процесуальних документах за вказаним епізодом не містяться вказівки на місце схову пістолета та знищення одягу.

Давши оцінку наведеним доказам, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що достовірні та допустимі докази, якими можна обґрунтувати винуватість ОСОБА_14 та ОСОБА_11 у пред`явленому обвинуваченні за вказаним епізодом, у матеріалах справи відсутні.

У зв`язку з цим, кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_11 та ОСОБА_14 за епізодом вчинення замаху на вбивство ОСОБА_32 та у незаконному поводженні зі зброєю, бойовими припасами, закрито через недоведеність участі засуджених у вчиненні цих злочинів.

З таким висновком апеляційного суду погоджується і суд касаційної інстанції.

Досліджуючи матеріали справи за епізодом замаху на вбивство ОСОБА_26 та готування до його вбивства у 2004 році, апеляційний суд зазначив, що зі змісту вироку належить виключити посилання на визнавальні показання ОСОБА_11 під час досудового слідства, які було отримано з порушенням порядку, передбаченого КПК 1960 року.

Водночас інші докази, яким суд дав правильну юридичну оцінку, підтверджують причетність ОСОБА_12 (1958 року народження), ОСОБА_12 (1977 року народження), ОСОБА_13 , ОСОБА_11 та ОСОБА_15 до вчинення цих злочинів.

Разом із тим, визнаючи недоведеним обвинувачення обох Москаленків та ОСОБА_13 у незаконному придбанні, зберіганні та носінні вогнепальної зброї за епізодом готування до вбивства ОСОБА_26 , колегія суддів апеляційного суду послалася на відсутність в матеріалах кримінальної справи об`єктивних даних, які підтверджують придатність пістолета «Люгер» та бойових припасів до нього для ураження живої сили.

Зокрема, як зазначено в ухвалі, за відсутності самої зброї та бойових припасів, відповідних висновків експертизи, якими має бути підтверджено, що ці предмети є вогнепальною зброєю та бойовими припасами до неї, одних показань свідків недостатньо для визнання засуджених винуватими у цьому злочині.

За відсутності наведених даних законних підстав звинувачувати обох Москаленків та ОСОБА_13 у незаконному придбанні, зберіганні та носінні вогнепальної зброї за епізодом готування до вбивства ОСОБА_26 немає, у зв`язку з чим кримінальну справу в цій частині обґрунтовано закрито через недоведеність участі засуджених у цьому злочині.

Перевіряючи доводи, наведені у скарзі прокурором, про необґрунтоване застосування судом першої інстанції ст. 69 КК при призначенні покарання ОСОБА_12 (1958 року народження) та ОСОБА_12 (1977 року народження) за епізодом готування до вбивства ОСОБА_26 , апеляційний суд не знайшов підстав для зміни чи скасування судового рішення через м`якість призначеного покарання.

За епізодом замовного вбивства ОСОБА_26 , яке мало місце 10 серпня 2005 року, апеляційним судом виключено із переліку доказів первинні показання ОСОБА_11 та ОСОБА_14 , отримані з порушенням вимог КПК 1960 року. Разом із тим, колегія суддів у рішенні зазначила, що причетність засуджених до вчинення цього злочину підтверджено іншими зібраними доказами у справі, а кваліфікація дій обох Москаленків, ОСОБА_11 та ОСОБА_14 за цим епізодом є правильною.

Апеляційним судом дано оцінку доказам винуватості ОСОБА_11 за епізодом незаконного придбання, зберігання бойових припасів, вибухових речовин у квартирі АДРЕСА_10 . Суд у своєму рішенні зазначив, що сам факт виявлення в житлі предметів цього злочину (т. 42, а.с. 43-59) та показання свідків ОСОБА_109 та ОСОБА_110 про те, що житло винаймав ОСОБА_11 , не дозволяють зробити категоричний висновок про причетність до цього злочину лише ОСОБА_11 .

Зокрема, з матеріалів справи видно, що в цій квартирі, крім ОСОБА_11 , проживав ОСОБА_15 у період із лютого по березень 2004 року.

Під час обшуку в квартирі ОСОБА_15 у м. Севастополі також було виявлено і вилучено бойові припаси та вибухові речовини.

В ході досудового слідства та в суді першої інстанції не було здобуто прямих доказів того, що вилучені бойові припаси та вибухові речовини за вказаною адресою, належали ОСОБА_11 і зберігалися саме ним, оскільки не лише він мав доступ до цієї квартири і користувався нею.

З урахуванням наведеного, колегія суддів апеляційного суду визнала, що винуватості ОСОБА_11 за цим епізодом не доведено, а тому він підлягає виключенню з обвинувачення вказаного засудженого.

Таким чином, як видно з ухвали суду, розглядаючи справу в апеляційному порядку, колегія суддів взяла до уваги, що досліджені судом докази за окремими епізодами злочинів не доводять повною мірою винуватості засуджених, а висновки місцевого суду з приводу доведеності їх винуватості є передчасними, оскільки ці докази обґрунтовано визнано недопустимими, і крім того, неможливо підтвердити такі висновки сукупністю інших досліджених доказів у справі.

Своє рішення щодо недоведеності винуватості засуджених за наведеними в ухвалі епізодами обвинувачення апеляційний суд належним чином мотивував, а також спростував висновок місцевого суду, який визнав припущенням.

Наведені в скаргах прокурора та потерпілих аргументи з приводу винуватості ОСОБА_14 , ОСОБА_13 та ОСОБА_11 за епізодами вбивства ОСОБА_21 , ОСОБА_24 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 та замаху на вбивство ОСОБА_32 не спростовують правильності висновків апеляційного суду по обговорюваним питанням.
Таким чином, злочинні дії засуджених правильно кваліфіковано судом, а саме: ОСОБА_11 за ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 15, пунктами 6, 11, 12, 13 ч. 2 ст. 115, пунктами 6, 11, 12, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 393 КК ; ОСОБА_14 за пунктами 6, 11, 12, ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК; ОСОБА_13 за ч. 6 ст. 19, пунктами «а», «и» ст. 93 КК 1960 року, ст. 14, пунктами 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК; ОСОБА_15 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 15, пунктами 6, 11, 12, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК; ОСОБА_12 (1958 року народження) за частинами 4, 5 ст. 27, ч. 2 ст. 15, пунктами 11, 12, ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 14, пунктами 11,12, 13 ч. 2 ст. 115, частинами 4, 5 ст. 27, пунктами 11, 12, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК; ОСОБА_12 (1977 року народження) за ч. 2 ст. 17, ст. 94 КК 1960 року, частинами 4, 5 ст. 27, ч. 2 ст. 15, пунктами 11, 12, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 14, пунктами 11, 12, 13 ч. 2 ст. 115, частинами 4, 5 ст. 27, пунктами 11, 12, 13 ч. 2 ст. 115, частинами 2, 3 ст. 358 КК.

Покарання засудженим призначено відповідно до вимог статей 50, 65 КК з урахуванням характеру та ступеня тяжкості вчинених злочинів, даних про особи засуджених та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, а тому є необхідним та достатнім для їх виправлення й попередження вчинення нових злочинів. Вважати покарання несправедливим внаслідок м`якості підстав немає.
Апеляційний розгляд справи проведено з дотриманням вимог кримінально-процесуального закону. Всі наведені в апеляціях доводи, належним чином було перевірено, окремі з яких було визнано безпідставними. Власні висновки апеляційний суд переконливо мотивував у своєму рішенні, і вважати їх необґрунтованими чи сумнівнимипідстав немає. Ухвала відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року.
На сам кінець, за змістом ст. 328 КПК 1960 року, визнання підсудного невинуватим у зв`язку з недоведеністю його участі у вчиненні злочину, передбачає звільнення його від обов`язку відшкодування матеріальних збитків.

Виходячи з цього, встановивши підстави для закриття кримінальної справи щодо ОСОБА_11 та ОСОБА_13 за епізодами вбивств ОСОБА_27 та ОСОБА_28 , суд апеляційної інстанції був зобов`язаний скасувати вирок місцевого суду в частині вирішення цивільних позовів потерпілих ОСОБА_8 і ОСОБА_10 та відмовити їм у задоволенні позовних вимог.
Однак суд апеляційної інстанції, скасувавши вирок місцевого суду в частині засудження ОСОБА_11 та ОСОБА_13 за вказаними епізодами злочинів, залишив без зміни вирок в частині вирішення цивільних позовів потерпілих, що є істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону та підставою для скасування судових рішень в цій частині відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року.

У зв`язку з цим, оскільки винуватість ОСОБА_11 та ОСОБА_13 у вчиненні умисних вбивств ОСОБА_27 і ОСОБА_28 визнано судом недоведеною, а кримінальну справу за цими епізодами щодо засуджених закрито, то у задоволенні позовних вимог потерпілих ОСОБА_8 і ОСОБА_10 слід відмовити.

Виходячи з викладеного, керуючись статтями 328, 395, 396, 398 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розділу XI«Перехідні положення» КПК, колегія суддів,
у х в а л и л а:

Касаційні скарги потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 залишити без задоволення, а касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Корабельного районного суду м. Миколаєва від 07 жовтня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 10 червня 2016 року щодо ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_12 (1958 року народження) та ОСОБА_12 (1977 року народження) в частині вирішення цивільних позовів потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_10 скасувати, у задоволенні їх позовних вимог відмовити.

В решті судові рішення залишити без зміни.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3