Ухвала
іменем україни

27 червня 2017 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря
судового засіданняОСОБА_4 ,
засудженого у режимі
відеоконференціїОСОБА_5 ,
прокурораОСОБА_6 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000138 за касаційною скаргою захисниказасудженого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_7 на вирок Дзержинського міського суду Донецької області від 25 травня 2016 року та вирок Апеляційного суду Донецької області від 26 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и в:
За вироком суду першої інстанції
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Новгородського м. Дзержинська (нині м. Торецька) Донецької області, жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості у силу ст. 89 КК України,
засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України із застосуванням ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Вирішено питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого та про речові докази.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.
22 січня 2016 року у вечірній час за місцем проживання ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_2 між засудженим та ОСОБА_8 під час спільного вживання спиртних напоїв виникла сварка на ґрунті різних поглядів на політичну ситуацію в державі. Сварка переросла у бійку, під час якої ОСОБА_8 збив ОСОБА_5 з ніг. Тоді останній, лежачи на підлозі, взяв ніж та умисно з метою заподіяння тілесних ушкоджень з мотивів особистої неприязні, що виникла раптово, завдав потерпілому клинком по одному удару у поперек та в живіт. Вказаними діями ОСОБА_5 заподіяв ОСОБА_8 тяжкого тілесного ушкодження у виді проникаючого колото-різаного поранення черевної порожнини.
Апеляційний суд скасував вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання та ухвалив у цій частині свій вирок, яким призначив ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 121 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. У решті вирок місцевого суду залишено без зміни.
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про скасування судових рішень і закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення. В обґрунтування своїх вимог вказує на перебування засудженого у стані необхідної оборони і стверджує, що потерпілий під час спровокованого ним конфлікту, користуючись значною фізичною перевагою та володіючи спеціальними прийомами рукопашного бою, душив ОСОБА_5 шляхом стискання шиї руками, чим створив реальну загрозу для його життя здоров`я, і засуджений не мав змоги відвернути таку загрозу в інший спосіб.Виходячи з наведеного, захисник наголошує, що ОСОБА_5 не мав умислу на заподіяння тілесних ушкоджень, а його дії були спрямовані виключно на захист від протиправного посягання.
Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого, котрий підтримав касаційну скаргу захисника, думку прокурора, який просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку про таке.
Висновки суду щодо факту, способу та наслідків заподіяння ОСОБА_5 потерпілому тяжкого тілесного ушкодження у касаційній скарзі не оспорюються та відповідно до вимог ч. 2 ст. 433 КПК України судом касаційної інстанції не перевіряються.
Доводи захисника щодо правової оцінки дій засудженого як вчинених у стані необхідної оборони не ґрунтуються на вимогах закону про кримінальну відповідальність і матеріалах кримінального провадження.
Аналогічні доводи були предметом ретельної перевірки судів обох інстанцій та обґрунтовано спростовані на підставі детального аналізу поданих сторонами і досліджених у судовому засіданні доказів у їх сукупності і взаємозв`язку.
Виходячи із законодавчого визначення поняття необхідної оборони у ч. 1 ст. 36 КК України її сутність полягає у правомірному заподіянні шкоди особі, яка здійснює суспільно небезпечне посягання, особою, яка реалізує своє право на захист інтересів, що охороняються законом. Визначальним для поняття необхідної оборони є правомірність захисту і протиправність посягання.
До критеріїв правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його об`єктивна реальність, межі захисних дій та завданої шкоди, які б не перевищували меж необхідності.
Відповідно до норм вищевказаної статті та практики Верховного Суду України (далі ВСУ) суспільно небезпечним посяганням вважаються будь-які дії нападника, безпосередньо спрямовані на заподіяння негайної та невідворотної істотної шкоди охоронюваним законом правам та інтересам особи, яка захищається. Однак дії останньої можуть вважатися правомірними лише за умови, коли вони зумовлені необхідністю негайного відвернення чи припинення посягання (постанова ВСУ від 13 листопада 2014 року № 5-31кс14).
Така необхідність виникає в разі, коли зволікання з боку того, хто обороняється, в заподіянні шкоди нападнику загрожує негайною та невідворотною загрозою для охоронюваних законом прав та інтересів.
Водночас якщо визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу і захист, а бажання завдати шкоди потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, а набувають протиправного характеру і мають розцінюватися на загальних підставах.

Для вирішення питання про наявність чи відсутність стану необхідної оборони та перевищення її меж суд у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання (постанова ВСУ від 22 січня 2015 року № 5-27кс14).

З урахуванням наведених критеріїв суди на обґрунтування своїх висновків щодо юридичної оцінки дій ОСОБА_5 послалися на показання у судовому засіданні потерпілого ОСОБА_8 , дані протоколу огляду місця події, висновку судово-медичної експертизи від 10 лютого 2016 року № 35 м/д та інших письмових доказів, зміст яких докладно наведено у вироку суду першої інстанції (а. к. п. 51-57, 67-69).
Із зазначених доказів убачалося, що дії потерпілого не мали ознак суспільно небезпечного посягання, яке було би небезпечним для життя і здоров`я ОСОБА_5 й викликало необхідність у негайному захисті в застосований засудженим спосіб.
Натомість між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 на ґрунті спільного вживання спиртних напоїв виникла сварка з політичних мотивів. Розвитку конфлікту сприяли обопільні прояви агресії, в результаті сварка переросла у бійку, що супроводжувалося взаємним застосуванням насильства. При цьому засуджений і потерпілий билися один-на-один, ОСОБА_8 не використовував жодних знарядь, придатних для заподіяння тілесних ушкоджень, не погрожував їх використанням, й об`єктивних даних про його явну фізичну перевагу, яка б істотно впливала на співвідношення сил, на підставі досліджених судом доказів не встановлено.
Доводи ОСОБА_5 про те, що потерпілий душив його шляхом стискання шиї, не підтверджені об`єктивними судово-медичними даними, у тому числі відомостями наданої захисником довідки Центральної міської лікарні м. Торецька від 23 березня 2016 року № 662. Згідно з цією довідкою під час медичного огляду у засудженого було виявлено лише тілесні ушкодження у виді забою м`яких тканин обличчя, садна лоба та забою тазостегнового суглобу (а. к. п. 90-зворот). Жодних травматичних змін в області шиї, як і інших характерних слідів застосування насильства, вказаного у свідченнях ОСОБА_5 , зафіксовано не було.
З урахуванням наведеного суди дійшли обґрунтованих висновків, що дії засудженого, які полягали у цілеспрямованому заподіянні ОСОБА_8 двох ударів ножем в область розташування життєво важливих органів, не були зумовлені необхідністю негайного відвернення чи припинення суспільно небезпечного посягання з його боку. На підставі зібраних у справі доказів не знайшли об`єктивного підтвердження ті обставини, що в ситуації, яка склалася, незаподіяння потерпілому фізичної шкоди чи зволікання з її заподіянням могли створити реальну загрозу для життя і здоров`я засудженого.
Виходячи з установлених судами фактичних обставин кримінального провадження немає підстав вважати, що ОСОБА_5 при вчиненні дій, за які його засуджено, перебував у стані необхідної оборони, як про це стверджується в касаційній скарзі.
Суди правильно встановили, що визначальним чинником у діях засудженого був не захист охоронюваних законом цінностей від протиправного посягання, а бажання завдати ОСОБА_8 тілесного ушкодження з мотивів особистої неприязні, яка виникла раптово під час конфлікту.
З урахуванням наведеного кваліфікація дій ОСОБА_5 , які виразилися в умисному заподіянні тяжкого тілесного ушкодження, за ч. 1 ст. 121 КК України є правильною і сумнівів у колегії суддів не викликає.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши провадження за апеляційною скаргою захисника на вирок, належним чином перевірив викладені в ній доводи про перебування ОСОБА_5 у стані необхідної оборони, аналогічні наведеним у касаційній скарзі, і визнав їх необґрунтованими. Погоджуючись із висновками місцевого суду у цій частині та ухвалюючи свій вирок лише у частині призначення покарання, суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 420 КПК України виклав у вироку належні та достатні мотиви прийнятого рішення з кожного з вирішених ним питань.

Вирішення апеляційним судом питання про призначення покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України і в касаційній скарзі не оспорюється.
Міра покарання, обрана ОСОБА_5 судом апеляційної інстанції, на переконання колегії суддів, є необхідною та достатньою для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів і не сприймається явно несправедливою внаслідок суворості.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставами для зміни або скасування судових рішень, у справі не встановлено.
У контексті наведених обставин не можна визнати переконливими та достатніми викладені у касаційній скарзі доводи про необхідність скасування судових рішень на зазначених у ній підставах.
Керуючись статтями 433, 436, 438 КПК України, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд
п о с т а н о в и в:
Вирок Дзержинського міського суду Донецької області від 25 травня 2016 року та вирок Апеляційного суду Донецької області від 26 жовтня 2016 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ? без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3