УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області

Справа №278/4569/14-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст.162, ч.2 ст.189 КК Доповідач ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 грудня 2016 року Апеляційний суд Житомирської області в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
за участю: прокурора ОСОБА_7 ,
захисників ОСОБА_8 ,
потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
обвинуваченого ОСОБА_11 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі кримінальне провадження №278/4569/14-к за апеляційною скаргою прокурора Житомирської місцевої прокуратури ОСОБА_12 на вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 16 травня 2016 року відносно
ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.162, ч.3 ст.189 КК України, -
В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок суду першої інстанції та постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_11 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.162, ч.3 ст.189 КК України та призначити покарання за ч.2 ст.162 КК України у виді 5 років позбавлення волі, за ч.2 ст.189 КК України у виді 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Відповідно до ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначити ОСОБА_11 покарання у виді 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна. Наголошує на тому, що оскаржуваний вирок є незаконним у зв`язку з однобічністю судового слідства, невідповідністю висновків суду, викладених у вироку фактичним обставинам справи та неправильного застосуванням судом першої інстанції кримінального закону. При цьому, посилається на те, що судом першої інстанції безпідставно відхилені показання потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_14 наданих в судовому засіданні, як такі, що не можуть бути покладені у основу обвинувального вироку щодо ОСОБА_11 , вважаючи їх суперечливими, взаємовиключними та такими, що не беззаперечно вказують на те, що саме ОСОБА_11 вчинено вищевказані кримінальні правопорушення. Судом безпідставно відкинуто і такі докази, як рапорт заступника начальника Житомирського РВ УМВС України майора міліції ОСОБА_15 про перебування мобільних телефонів ОСОБА_11 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 в зоні дії певних базових станцій, оскільки саме в даних рапортах міститься змістовна та ґрунтовна інформація про перебування зазначених осіб в зоні дії певних базових станцій, а саме поза межами розташування базових станцій розташованих в АДРЕСА_2 , що підтверджує відсутність вищевказаних осіб за адресою АДРЕСА_1 та спростовує покази ОСОБА_11 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 про перебування останніх 12.04.2014 за адресою АДРЕСА_1 . Судом належно не враховано факт того, що ОСОБА_11 під час проведення судового розгляду незаконно впливав на потерпілих та свідків обвинувачення, неодноразово погрожував останнім та вимагав, щоб вони відмовилися від своїх показів, внаслідок чого вносилися дані до ЄРДР, щодо примушування потерпілих та свідків від давання показань, при цьому судом першої інстанції вживались відповідні заходи безпеки щодо свідка ОСОБА_18 .
Згідно вироку суду першої інстанції, виправдано обвинуваченого ОСОБА_11 за ч.2 ст.162, ч.3 ст.189 КК України на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України у зв`язку з недоведенням вчинення злочинів.
До набрання вироком законної сили обраний раніше обвинуваченому ОСОБА_11 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою змінено на особисте зобов`язання.
Процесуальні витрати пов`язані із проведенням дактилоскопічної експертизи, віднесено на рахунок держави.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_11 та його захисника ОСОБА_8 , які просили вирок залишити без змін, думку прокурора, який просив задовольнити апеляційні вимоги, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно до ст.370 КПК України судове рішення має бути обґрунтованим і вмотивованим.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.373 КПК України, однією з підстав ухвалення виправдувального вироку є недоведеність вчинення кримінального правопорушення, в якому обвинувачується особа, тобто не доказано сам факт кримінального правопорушення.
Дані вимоги судом першої інстанції при винесені вироку щодо ОСОБА_19 .
За встановлених фактичних обставин справи, виходячи із закріпленого в ст.63 Конституції України принципу презумпції невинуватості та вимог статей 370, 374 КПК України про те, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим; обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, суд першої прийняв законне та обґрунтоване рішення про невинуватість ОСОБА_20 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.162, ч.3 ст.189 КК України.
Висновок суду першої інстанції про недоведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.162, ч.3 ст.189 КК України та виправданні його за обставин, викладених у вироку, підтверджується доказами, повно перевіреними в судовому засіданні, яким суд дав належну оцінку.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_20 органом досудового розслідування обвинувачується в тому, що 12 квітня 2014 року близько 22-23 години, він, за попередньою змовою із іншою особою та невстановленою слідством особою, взявши із собою металевий предмет та гумовий кийок, пошкодили замок на дверях, через які відкрито протиправно без згоди власника житла проникли в середину будинку АДРЕСА_3 , який на праві власності належить ОСОБА_21 , після чого незаконно провели в приміщенні обшук, під час якого порушили обстановку в будинку. Крім цього, ОСОБА_20 в цей же день та час за попередньою змовою із іншою особою та невстановленою слідством особою в ході проведення незаконного обшуку в вищевказаному будинку умисно безпідставно вимагали від ОСОБА_22 передачу грошових коштів в сумі 5000 доларів США, застосовуючи насильство, що є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, яке виразилось у нанесенні численних ударів металевим предметом, гумовим кийком та качалкою в різні частини тіла ОСОБА_22 . В результаті злочинних дій ОСОБА_20 , інша особа та невстановлена слідством особа заподіяли ОСОБА_22 тілесні ушкодження у вигляді перелому середньої фаланги 3-го пальця лівої кисті, який відноситься до середнього ступеня тяжкості за ознаками тривалого розладу здоров`я, та забійної поверхневої рани, синців та саден на волосистій частині голови, обличчі, спині, обох верхній та нижніх кінцівках, що відносяться до легких тілесних ушкоджень.
Дії ОСОБА_20 досудовим розслідуванням кваліфіковані за ч.2 ст.162 КК України як незаконне проникнення до житла та незаконне проведення у ньому обшуку із застосуванням насильства; за ч.3 ст.189 КК України як вимагання чужого майна, поєднаного з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, вчинене за попередньою змовою групою осіб.
У вироку суд першої інстанції правильно проаналізувавши, обґрунтовано встановив, що показання обвинуваченого ОСОБА_20 про його непричетність до інкримінованих йому злочинів, підтверджуються доказами безпосередньо дослідженими судом, є послідовними, органом обвинувачення належними та допустимими доказами не спростовані.
Обвинувачений ОСОБА_20 в ході судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції свою вину у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.162, ч.3 ст.189 КК України не визнав та пояснив, що раніше знайомий з ОСОБА_9 , з яким склалися неприязні відносини. Зокрема, коли він відбував покарання у виправній колонії №70, то дізнався від дружини та дитини про те, що до них додому приходили знайомі ОСОБА_23 із ОСОБА_18 та ОСОБА_22 , останній під час спілкування вдарив дитину. Восени 2013 року після звільнення з місць позбавлення волі від своєї дружини він дізнався, що їй телефонувала знайома ОСОБА_23 і повідомила, що ОСОБА_22 побив її та її дитину. Тоді він приїхав із своїми друзями до будинку, де проживали ОСОБА_23 і ОСОБА_22 , де побив останнього за те, що той напередодні побив ОСОБА_23 та її дитину. Вважає, що ОСОБА_22 у зв`язку з цим вирішив за нагоди помститися йому. 12.04.2014 (пам`ятає дату, так як це було свято - день космонавтики) весь день перебував вдома у АДРЕСА_1 , де знімає квартиру із сім`єю у ОСОБА_24 . В той день до нього приходив ОСОБА_25 , який приводив із собою електрика, щоб полагодити електролічильник. Крім того, в той же день в нього в квартирі перебували його знайомі ОСОБА_26 та ОСОБА_27 , які допомагали збирати меблі. Уточнив, що не міг відлучатись з м. Житомира, оскільки перебував під адміністративним наглядом. З ОСОБА_28 не знайомий. В 20-х числах квітня 2014 року від знайомого ОСОБА_29 дізнався, що ОСОБА_22 хтось побив. В червні 2014 року його викликали в міліцію, де в нього з`ясовували, чи не він побив ОСОБА_22 , пояснював, що дійсно побив його, однак це було восени 2013 року. Під час одночасного допиту із ОСОБА_22 та ОСОБА_21 останні обмовили його про те, що він нібито, застосувавши насильство, вимагав гроші у ОСОБА_22 .
Твердження прокурора в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції не дав належної оцінки показанням потерпілих ОСОБА_30 яти, ОСОБА_21 , свідка ОСОБА_14 є необґрунтованими.
Згідно матеріалів кримінального провадження, винуватість ОСОБА_11 обґрунтовувалась показаннями потерпілих ОСОБА_22 , ОСОБА_21 , свідків ОСОБА_31 , ОСОБА_18 , ОСОБА_32 та ОСОБА_33 , протоколами слідчих дій, висновками експерта, іншими документами.
Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції показання вказаних потерпілих, свідків та інші надані прокурором докази, навів у вироку, детально проаналізував та дав їм відповідну оцінку. При ухваленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості й достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, і дійшов правильного висновку, що пред`явлене ОСОБА_20 обвинувачення не знайшло свого підтвердження в суді. Спростовуючи докази вини обвинуваченого ОСОБА_20 , суд обґрунтовано взяв до уваги докази безпосередньо досліджені в ході судового розгляду.
Так, згідно показань потерпілого ОСОБА_9 , допитаного повторно в судовому засіданні 04.04.2016 року, останній зазначив, що обмовив ОСОБА_11 , що в нападі на нього 12.04.2014 приймали участь троє осіб - ОСОБА_34 , ОСОБА_35 та невідомий, ОСОБА_20 серед цих осіб не було. Обмовив ОСОБА_20 у зв`язку з образою, яку той наніс йому напередодні, побивши в присутності інших осіб за сина. Нікого не просив давати показання проти ОСОБА_20 , однак співмешканка ОСОБА_21 та ОСОБА_29 , який проживав тоді в їх з ОСОБА_21 будинку, знали про неправдиві показання потерпілого щодо ОСОБА_20 , тому також дали неправдиві показання. Наполягав на правдивості показань про непричетність ОСОБА_11 до вимагання в нього грошей, зазначив, що ці показання дає добровільно без-будь якого тиску.
Потерпіла ОСОБА_10 , допитана повторно у судовому засіданні 26.04.2016 року показала, що востаннє бачила ОСОБА_20 восени декілька років тому. Обмовила ОСОБА_11 , вказавши про те, що 12.04.2014 він нібито з двома іншими особами проник до її будинку, бив ОСОБА_22 та вимагав від нього гроші. Насправді такий напад мав місце в той день, час та місці та за описаних нею раніше обставин, однак в цьому нападі приймали участь троє - ОСОБА_34 та двоє невідомих їй осіб, ОСОБА_20 участі в цьому не приймав. Обмовила ОСОБА_20 під тиском свого співмешканця ОСОБА_22 , який тримав її в страху та у якого з ОСОБА_20 склались неприязні стосунки. Пам`ятає, що у ОСОБА_22 був конфлікт із ОСОБА_20 , під час якого останній вдарив ОСОБА_22 , за що той обіцяв помститись ОСОБА_20 . Цього разу дала правдиві показання, оскільки через взяття під варту співмешканця ОСОБА_22 останній втратив можливість впливати на неї. Наполягала на правдивості цих показань про непричетність ОСОБА_20 до проникнення в її будинок, зазначила, що дає показання без будь-якого тиску.
Свідок ОСОБА_18 , допитаний повторно в судовому засіданні 04.04.2016 року показав, що раніше давав неправдиві показання про те, що нібито чув голос ОСОБА_20 біля будинку ОСОБА_22 . В іншій частині всі попередні показання свідок підтвердив. Неправдиві показання відносно ОСОБА_20 давав під тиском ОСОБА_22 , з яким у ОСОБА_20 були неприязні стосунки через конфлікт, який відбувся між ними за декілька місяців до цього. Під час першого допиту в міліції також дав правдиві показання про те, що в той день, коли показав будинок ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 та невідомому, ОСОБА_20 він біля будинку ОСОБА_22 не бачив. Про це повідомив ОСОБА_22 , той розізлився та побив його за це. Тоді під тиском ОСОБА_22 він змінив показання на неправдиві. Під час досудового розслідування ОСОБА_20 на нього ніяким чином не впливав. До суду звернувся про необхідність застосування до нього заходів безпеки на прохання прокурора. Оскільки в теперішній час ОСОБА_22 утримується в умовах слідчого ізолятора, він не боїться тиску з його боку та дає правдиві показання.
В ході апеляційного розгляду, потерпілі ОСОБА_22 , ОСОБА_21 , свідок ОСОБА_29 повністю підтвердили вищенаведені показання, які вони дали суду першої інстанції про непричетність обвинуваченого ОСОБА_20 до вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень.
Показання обвинуваченого ОСОБА_20 , потерпілих ОСОБА_22 , ОСОБА_21 , свідка ОСОБА_29 підтверджуються іншими доказами обґрунтовано покладеними судом першої інстанції в основу виправдувального вироку.
Так, з показань свідка ОСОБА_31 вбачається, що остання бачила ОСОБА_20 восени 2013 року, коли він приїжджав до будинку її подруги ОСОБА_21 , де проживали співмешканець ОСОБА_39 та вона зі своїм співмешканцем ОСОБА_29 . ОСОБА_20 тоді приїхав для з`ясування стосунків з ОСОБА_22 з приводу побиття останнім дитини свідка. Очевидцем цього свідок не була, однак в подальшому від ОСОБА_21 дізналась, що тоді ОСОБА_20 побив ОСОБА_22 . Також від ОСОБА_21 та співмешканця ОСОБА_29 вона дізналась, що ОСОБА_22 шляхом погроз та застосування фізичного насильства примушував їх давати неправдиві показання відносно ОСОБА_20 про те, що останній нібито вимагав від ОСОБА_22 грошові кошти.
Показаннями свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 та ОСОБА_16 підтверджено алібі обвинуваченого ОСОБА_11 , а саме факт перебування ОСОБА_11 12.04.2014 року по місцю свого проживання - в АДРЕСА_1 . Крім того, свідок ОСОБА_42 показав, що восени 2013 року він їздив із ОСОБА_20 до будинку ОСОБА_22 , якого ОСОБА_11 побив за те, що той побив його дитину.
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції (на безпідставність яких звертає увагу прокурор в апеляційній скарзі) про недопустимість як доказу рапорти заступника начальника Житомирського РВ УМВС України майора міліції ОСОБА_43 про перебування мобільних телефонів ОСОБА_11 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 в зоні дії певних базових станцій. Суд першої інстанції правильно врахував, що відповідно до ч.2 ст.92 КПК України, обов`язок доказування належності та допустимості доказів покладається на сторону, що їх подає. Суд відповідно до положень КПК України не уповноважений на збирання доказів. Оскільки прокурором не було надано суду доказів про первинне джерело зазначеної інформації та процесуальний спосіб її отримання, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність сумнівів в її достовірності та допустимості, що виключає можливість визнання такої інформації як доказу в справі.
Всі апеляційні доводи прокурора про наявність належних доказів вини обвинуваченого ОСОБА_20 були предметом ретельного дослідження в ході судового розгляду в суді першої інстанції та знайшли мотивовані відповіді в ухваленому вироку, з якими погоджується й апеляційний суд. Так, судом першої інстанції правильно звернуто увагу, що надані прокурором докази (дані протоколу огляду місця події, висновків експертів, рапорти оперативного чергового, картки виклику та виїзду швидкої медичної допомоги), об`єктивно підтверджують подію злочину - проникнення 12.04.2013 сторонніх осіб до будинку АДРЕСА_3 , проведення в ньому обшуку та спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_22 . Однак, жоден з цих доказів не вказує на вчинення злочинів саме обвинуваченим ОСОБА_20 . Причетність до злочинів обвинуваченого ОСОБА_11 ґрунтувалась лише на показаннях потерпілих ОСОБА_22 , ОСОБА_21 та свідка ОСОБА_29 і похідних від їх показань джерел - протоколів прийняття заяв про вчинення злочинів, проведення слідчих експериментів тощо. Разом з тим, в судових засіданнях потерпілі ОСОБА_22 і ОСОБА_21 , свідок ОСОБА_29 змінили свої показання на такі, що свідчать про непричетність ОСОБА_20 до вчинення злочинів. При цьому потерпіла ОСОБА_21 , свідок ОСОБА_44 як причину зміни показань зазначили усунення можливості впливу на них зі сторони потерпілого ОСОБА_22 , у якого в жовтні 2013 року був конфлікт із обвинуваченим, під час якого останній побив потерпілого. Така позиція потерпілої ОСОБА_21 та свідка ОСОБА_45 узгоджується як з показаннями свідка ОСОБА_31 , якій потерпіла та ОСОБА_29 скаржились на влив зі сторони ОСОБА_22 , так і самого ОСОБА_22 , який підтвердив неправдивість своїх первинних показань щодо ОСОБА_20 через конфлікт із ним.
Прокурор вважає, що потерпілі та свідок ОСОБА_29 змінили показання внаслідок впливу обвинуваченого ОСОБА_20 у слідчому ізоляторі. Разом з тим, прокурором не було надано суду жодного доказу на підтвердження такої версії. До того ж, прокурором не аргументовано, яким саме чином обвинувачений ОСОБА_20 , перебуваючи в умовах ізоляції, міг вплинути на потерпілу ОСОБА_21 , яка в таких умовах не утримується.
На переконання апеляційного суду, за вищевикладених обставин, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги, як докази вини обвинуваченого ОСОБА_20 , неправдиві показання потерпілих ОСОБА_22 , ОСОБА_21 та свідка ОСОБА_29 , які давались ними на початковому етапі судового розгляду, оскільки давались ними під тиском потерпілого ОСОБА_22 . Суд першої інстанції правильно визнав правдивими показання зазначених осіб, дані ними при повторному допиті в суді, під час якого ці особи наполягали на правдивості саме цих показань та відсутності будь-якого стороннього тиску на них.
Таким чином, спростовуючи пред`явлене ОСОБА_20 обвинувачення, суд першої інстанції навів достатні мотиви за яких взято до уваги одні докази та відкинуто інші і обґрунтовано дійшов висновку про його виправдання. Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вина обвинуваченого ОСОБА_20 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст.162, ч.3 ст.189 КК України не доведена, його слід визнати невинуватим та виправдати за недоведеністю його вчинення.
В апеляційній скарзі прокурора не наведено обґрунтованих аргументів, які спростовували б висновки суду першої інстанції про недоведеність вини ОСОБА_20 та незаконності судового рішення, і давали б підстави для його скасування.
Враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи, на підставі досліджених усіх представлених у провадженні матеріалів і неможливості отримання нових доказів, колегія суддів прийшла до висновку, що судове рішення щодо ОСОБА_20 є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування чи зміни відсутні.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу прокурора Житомирської місцевої прокуратури ОСОБА_12 залишити без задоволення, а вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 16 травня 2016 року щодо ОСОБА_11 без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її оголошення.
Судді :