Справа №705/4373/15-к
Провадження №1-кп/701/39/17
У Х В А Л А
08 червня 2017 року Маньківський районний суд Черкаської області

у складі колегії: головуючого судді - ОСОБА_1
суддів - ОСОБА_2
ОСОБА_3
при секретарі - ОСОБА_4
з участю прокурора - ОСОБА_5
захисника - ОСОБА_6
розглянув у підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0001265 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146, п. п. 3, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, -

В С Т А Н О В И В :
25.05.2017 р. до Маньківського районного суду Черкаської області надійшло кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146, п. п. 3, 12 ч. 2 ст. 115 КК України. Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 на момент надходження провадження до суду не обраний.

Прокурор у підготовчому судовому засіданні просив призначити справу до судового розгляду на підставі обвинувального акта, вважаючи, що він відповідає вимогам КПК України; підстав для закриття провадження чи повернення обвинувального акта прокурору немає; справа підсудна цьому суду, а також просив обрати відносно ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляду тримання під вартою терміном на 60 днів.

Захисник ОСОБА_7 ОСОБА_6 в підготовчому судовому засіданні, погодившись з наданими суду копіями ухвал судів про повернення обвинувальних актів в даному кримінальному провадженні, клопотання про повернення даного обвинувального акту не подав. При прийнятті рішення поклався на думку суду, та зазначивши що обвинувальний акт в даному провадженні в цілому відповідає аналогічним обвинувальним актам що раніше неодноразово повертались прокурорам для усунення виявлених недоліків, проте готовий здійснювати захист обвинуваченого ОСОБА_7 в межах висунутого обвинувачення. Щодо запобіжного заходу заперечував на обрання його у вигляді тримання під вартою терміном на 60 днів та просив обрати запобіжний захід не пов"язаний з позбавленням волі.

Обвинувачений ОСОБА_7 , в підготовчому судовому засіданні, повністю підтримав зазначену його захисником позицію.

В підготовче судове засідання, представник інтересів потерпілої ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 (згідно обвинувального акту) не з"явився, про час та місце розгляду справи попереджений належним чином, але його неявка не перешкоджає розгляду кримінального провадження на даній стадії відповідно ст. 314 КПК України у його відсутність на що не заперечував прокурор та інші учасники процесу.

Вислухавши думку учасників провадження, дослідивши обвинувальний акт з додатками до нього та заперечення з доданими додатками, а також пояснення учасників процесу колегія суддів приходить до висновків про те, що підстав для закриття кримінального провадження, передбачених п. 4-8 ч. 1 та ч. 2 ст. 284 КПК України не вбачається.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.
Пунктом 5 ч. 2 ст. 291 КПК України передбачено, що обвинувальний акт має містити: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Частиною 1 ст. 91 КПК України регламентовано, що у кримінальному провадженні підлягає доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Згідно положення п. (а) ч. 3 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997р., згідно якого кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення проти нього.
Обвинувачення повинно бути конкретним, обвинувачена особа, реалізує своє право на захист від пред`явленого їй конкретного обвинувачення (відомості про час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).
При цьому можливість зміни обвинувачення прокурором під час судового розгляду справи, коли суд звертає увагу на неконкретність обвинувачення на підготовчому судовому засіданні, а прокурор має можливість у стислі терміни усунути вказані порушення, фактично призводить до порушення як права обвинуваченого на захист, передбачене ст. 20 КПК України через неконкретність обвинувачення, так і на порушення розумних строків судового розгляду кримінального провадження відповідно до вимог ч. 5 ст. 28 КПК України та в кінцевому результаті призводить по порушень вимог ч. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ратифіковану Законом України № 475/97- ВР від 17.07.97 року.
Європейський суд з прав людини зазначає, що у тексті підпункту "а" п.3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню "обвинувачення" особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 року у справі "Камасінскі проти Австрії", п.79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту "а" п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25.03.1999 року у справі "Пелісьє та Сассі проти Франції", п. 52; рішення від 25.07.2000 року у справі "Матточіа проти Італії", п. 58; рішення від 20.04.2006 року у справі "І.Н. та інші проти Австрії", п. 34).
Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (рішення від 1.03.2001 року у справі "Даллос проти Угорщини" п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом "b" п. 3 ст. 6 Конвенції (зазначені рішення у справі "Пелісьє та Сассі проти Франції", п. 54, а також "Даллос проти Угорщини", п. 47).
Системний аналіз норм кримінального та кримінального процесуального законів України регламентують, що виклад фактичних обставин справи - це формулювання фактичного складу діяння, тобто конкретний опис поведінки особи й інших юридичних фактів, які встановлено (процесуально доведено) та мають кримінально-правове значення й у системному поєднанні утворюють фактичний склад злочину. Водночас таке формулювання не повинно містити абстрактних юридичних формулювань, безпосередньо вжитих у кримінальному законі, оскільки це буде не виклад фактичного складу злочину, а юридичне формулювання обвинувачення.
Формулювання обвинувачення має містити посилання на обставини, які у відповідності до положень ст. 91 КПК України входять до предмету доказування, зокрема, це подія злочину, форма вини, мотив вчинення кримінального правопорушення, роль кожного з учасників. Так, в обвинувальному акті зовсім не розкрито, які конкретно дії та їх наслідки, спосіб вчинення злочину, роль кожного у досягненні спільного злочинного результату були предметом попередньої домовленості між обвинуваченим та іншими особами до початку вчинення злочину, проте наведено лише формальні посилання на вчинення злочину за попередньою змовою, групою осіб.

У відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи відносно якої здійснюється кримінальне правопорушення, тобто право на зміну правової кваліфікації дій обвинуваченого, суд має лише після завершення судового розгляду справи та при винесенні судового рішення. Прокурор і слідчий в обвинувальному акті не описали форми досягнення домовленості і їх зміст, розподілені ролі. Відповідно до вимог кримінального процесуального закону кожному обвинуваченому у груповому злочині повинно бути висунуте індивідуальне обвинувачення з зазначенням конкретно вчинених ним дії. Проте у даній справі, хоча фактично обвинувачення висунуте групі осіб, в обвинувальному акті, текстуально повторюється одне і те ж саме обвинувачення, без його індивідуалізації, а саме відсутнє розмежування обвинувачення стосовно дії окремої особи, не визначена роль кожного, ступінь участі в інкримінованому кримінальному правопорушенні, відсутнє посилання на наявність умислу у кожного з обвинувачених на вчинення цього злочину, що робить обвинувачення некоректним та порушує право обвинувачених на захист. Отже у зазначеному обвинуваченні не наведено об`єктивної сторони злочину, а саме, які дії вчинив ОСОБА_7 , що свідчать про посягання на життя потерпілого, наслідки цих дій (у вигляді смерті потерпілого) та причинним зв`язком між його діями та смертю потерпілого, що дає підстави вважати, що під час досудового розслідування належним чином не були досліджені ознаки спрямованості умислу, мотиву дій та мети, які є обов`язковими при описуванні злочинів, а фактичні обставини, що характеризують об`єктивну та суб`єктивну сторону злочинів є незрозумілими та суперечливими, що в цілому дозволяє зробити висновок, про те, що сформульоване прокурором обвинувачення є неконкретним.

Суд, не оцінюючи доведеність обвинувачення, а лише перевіряючи його з приводу виконання вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, з метою забезпечення права обвинуваченого знати в чому його обвинувачують, констатує, що воно є неконкретним і не містить, як того вимагає п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, узгодженого опису обставин вчинення обвинуваченим інкримінованих ОСОБА_7 злочинів, що не відповідає вимогам п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК України.
Отже, правова кваліфікація інкримінованих ОСОБА_7 діянь є неконкретною, що суттєво порушує право обвинуваченого на захист.
Право на захист не може бути порушеним на будь-якій стадії кримінального провадження, що є завданням кримінального провадження відповідно до положень ст. 2 КПК України. Оскільки вказані відомості обов`язково зазначаються в обвинувальному акті, їх достовірність і є гарантією права обвинуваченого на захист від пред`явленого обвинувачення. Водночас, складений у кримінальному провадженні обвинувальний акт не містить всіх вищевказаних фактичних обставин, що за переконанням суду позбавляє можливості ОСОБА_7 належно усвідомлювати та захищатися від обвинувачення, і це в свою чергу є грубим порушенням права на захист, яке підлягає реалізації на будь-якій стадії кримінального провадження, у тому числі під час підготовчого судового засідання.
Враховуючи, що правильність кваліфікації кримінального правопорушення встановлюється з викладу фактичних обставин справи та формулювання обвинувачення, суд вважає, що зазначені вище недоліки обвинувального акту є суттєвими.
При прийнятті рішення про повернення обвинувального акту прокурору, суд не вирішував питання про доведеність вини обвинуваченого, не вдавався до оцінки доказів, а лише проаналізував викладені фактичні обставини у співставленні із правовою кваліфікацією його дій слідчим.
При поверненні обвинувального акту прокурору, суд враховує відсутність правового механізму для примусу прокурора змінити обвинувачення в суді під час судового розгляду, а тому вважає, що перевірений обвинувальний акт підлягає безумовному поверненню прокурору без обговорення питання про можливе використання прокурором у наступному під час судового розгляду можливостей, які надає прокурору ст. 338 КПК України, оскільки закон дозволяє прокурору змінити обвинувачення в суді не для виправлення описок, граматичних помилок, неузгодженостей окремих частин тексту обвинувального акту, а виключно для зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення і тільки за результатами судового розгляду при встановленні нових фактичних обставин кримінального правопорушення.
Дані порушення були зазначені в ухвалі Уманського міськрайонного суду Черкаської області про повернення обвинувального акту від 12.08.2015р., яка ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 29.09.2015р. залишена без змін та цього ж числа набрала законної сили. А також дані порушення зазначалися в ухвалі Маньківського районного суду Черкаської області від 23.03.2016 р., яка також ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 10.05.2016р. залишена без змін та в ухвалі Маньківського районного суду Черкаської області від 27.10.2016 року, яка вже прокурорами навіть не оскаржувалась.

Відповідно до ст. 21 КПК України ухвали суду, які набрали законної сили в порядку, визначеному цим кодексом, є обов`язковим і підлягають безумовному виконанню на всій території України. Системний аналіз норм КПК України вказує, що висновки і мотиви суду, викладені в ухвалі суду про поверненні обвинувального акту прокурору для усунення недоліків, є обов`язковими як для органів досудового розслідування, прокурора, так і для суду першої інстанції при новому судовому розгляді.

Враховуючи зазначене, обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_7 на підставі п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України підлягає поверненню прокурору.
Що стосується клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого, то в його задоволенні слід відмовити оскільки при обґрунтуванні рішення про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слід враховувати вимоги статей 177, 178 КПК України, статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) та положень, встановлених у рішеннях Європейського суду з прав. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини тривале безперервне тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, закріплений статтею 5 Конвенції. Існування обґрунтованої підозри у скоєнні особою злочину є необхідною умовою для законності тримання особи під вартою. Доцільність обрання запобіжного заходу у вигляді тримання особи під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз як підстави подальшого втручання у право особи на свободу. Як вбачається з клопотання ініціатором не наведено відповідне достатнє обґрунтування ризиків, та обставин у відповідності до ст. 178 КПК України, оскільки суд не може прийняти до уваги нічим не підтвердженні посилання прокурора на наявність кримінального провадження відносно ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 129 КК України, та те що він раніше притягувався до кримінальної відповідальності і на шлях виправлення не став, оскільки ОСОБА_7 раніше не судимий, що зазначено в обвинувальному акті затвердженому прокурором; інші наведені прокурором обставини вже були предметом судового розгляду (а.с. 127-134), нових обставин чи фактів суду не надано та не представлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України. Прокурор, звертаючись з клопотанням про застосування щодо обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, та при розгляді клопотання не довів наявність достатніх підстав вважати, що існують ризики перешкоджати кримінальному провадженню, переховуватися від органів досудового розслідування та про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні. Також суд, бере до уваги особу обвинуваченого, те що він на даний час є інвалідом другої групи загального захворювання по зору, позитивно характеризується, має на утриманні малолітню дитину, а тому колегія суддів приходить до висновку, що обвинуваченому ОСОБА_7 слід обрати міру запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Згідно ст. 181 КПК України - домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі. Ухвала про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту передається для виконання органу національної поліції за місцем проживання підозрюваного, обвинуваченого. Орган національної поліції повинен негайно поставити на облік особу, щодо якої застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, і повідомити про це слідчому або суду, якщо запобіжний захід застосовано під час судового провадження. Працівники органу національної поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю. Строк дії ухвали про тримання особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців. У разі необхідності строк тримання особи під домашнім арештом може бути продовжений за клопотанням прокурора в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу. Сукупний строк тримання особи під домашнім арештом під час досудового розслідування не може перевищувати шести місяців. По закінченню цього строку ухвала про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту припиняє свою дію і запобіжний захід вважається скасованим.

Таким чином, аналізуючи викладене, колегія суддів вважає, що в задоволенні клопотання про обрання відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слід відмовити та вважає за необхідне застосувати до нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 176, 181, 183, 194, 196, 205, 291, 293, 314, 331 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :
Обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні, внесеного до ЄРДР за № 0001265 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146, п.п. 3, 12 ч. 2 ст. 115 КК України повернути прокурору прокуратури Черкаської області для усунення виявлених недоліків.

Зобов`язати прокурора усунути виявлені недоліки протягом двох місяців з дня проголошення ухвали.

В задоволенні клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 - відмовити.

Застосувати відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сусуман, Магаданської області, Російської Федерації, громадянина України, освіта середня, одруженого, пенсіонера, інваліда 2 групи, раніше не судимого, маючого на утриманні малолітню дитину, проживаючого по АДРЕСА_1 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком на 2 місяці, до 7 серпня 2017р., включно, заборонивши обвинуваченому залишати житло, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , в період часу з 23-00 години до 06-00 години.

Крім цього, відповідно до ст. 194 ч.5 КПК України покласти на обвинуваченого ОСОБА_7 обов`язок прибувати до слідчого, прокурора та суду за першою вимогою.

Ухвалу про обрання відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту передати для виконання до Уманського відділу поліції УНП в Черкаській області за місцем проживання обвинуваченого.

Ознайомити обвинуваченого ОСОБА_7 під розпис з ухвалою про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Черкаської області через Маньківський районний суд Черкаської області протягом семи днів з дня її проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Суддя ОСОБА_2

Суддя ОСОБА_3