головуючого судді ОСОБА_1
у кримінальному провадженні 293/1/17 за обвинуваченням ОСОБА_2 за частиною 1 статті 115 Кримінального кодексу України
14 серпня 2017 року м. Житомир
Відповідно до частини 3 статті 375 Кримінального процесуального кодексу України кожен суддя з колегії суддів має право викласти письмово окрему думку, яка не оголошується в судовому засіданні, а приєднується до матеріалів провадження і є відкритою для ознайомлення.
Під час розгляду даного кримінального провадження, я дійшла до висновку, що дії ОСОБА_3 слід кваліфікувати за частиною 2 статті 121 КК, оскільки позбавлення життя ОСОБА_4 не охоплювалось умислом обвинуваченого, що доводиться дослідженими матеріалами справи.
Так, норма, передбачена частиною другою статті 121 КК, умисне тяжке тілесне ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (кваліфікований вид складу злочину) є злочином із матеріальним складом і змішаною формою вини. Складність у кваліфікації цього злочину, на мою думку, полягає в тому, що умисне діяння спричиняє два різні наслідки: первинний тяжкі тілесні ушкодження (обов`язкова ознака об`єктивної сторони) знаходяться у необхідному причинному зв`язку з наслідками вторинними смертю особи.
Із фактичних обставин справи судом встановлено, що обвинувачений під час сварки, яка виникла з причин пропонування ОСОБА_4 грошових коштів обвинуваченому за заміну перегорілої лампочки. За це ОСОБА_2 став сваритися, а потім несподівано для ОСОБА_4 наніс їй 3 проникаючі удари ножем у життєво важливий орган серце, живіт, спричинивши тим самим тяжкі тілесні ушкодження, від яких потерпіла через незначний проміжок часу померла на місці злочину (а.с. 52-63, 69-72). Діючи таким чином, ОСОБА_2 достеменно усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій і передбачав, що внаслідок такої його поведінки, буде заподіяно шкоду здоров`ю потерпілої.
Водночас, наносячи ці удари, ОСОБА_2 не конкретизував у своїй свідомості, яку ж саме шкоду здоров`ю (тяжкість тілесних ушкоджень) буде фактично заподіяно ним ОСОБА_4 . Тобто в даному випадку обвинувачений діяв із невизначеним (неконкретизованим) умислом, за якого він хоча і бажав причинити та свідомо припускав спричинення шкоди здоров`ю потерпілої, але при цьому не конкретизував точними межами у своїй свідомості тяжкість цієї шкоди. Разом з тим, інкримінований ОСОБА_2 злочин за частиною 1 статті 115 КК характеризується визначеним умислом саме на позбавлення життя потерпілої особи, однак у ОСОБА_2 такого конкретного умислу не було.
Про відсутність умислу ОСОБА_2 на вбивство ОСОБА_4 свідчить характер правовідносин між потерпілою і обвинуваченим, які були сусідами, завжди підтримували гарні доброзичливі стосунки, допомагали один одному та жодних конфліктів між ними на час події не існувало. У той вечір обвинувачений прийшов до будинку потерпілої саме на її прохання та з конкретною метою допомогти останній замінити лампочку, що також вказує на відсутність у нього жодних підстав для умисного вбивства ОСОБА_4 . Знаряддям злочину був звичайний ніж, якого обвинувачений завжди носив з собою, побоюючись нападу на нього на вулиці, тобто він не був заздалегідь заготовлений ним саме для вбивства потерпілої. Обвинувачений припинив свої дії добровільно, коли потерпіла ще була жива. Після цього останній з`явився із зізнанням та покаявся у вчиненому, віддав ніж. У суді обвинувачений постійно стверджував, що умислу на вбивство ОСОБА_4 він не мав, ніж використав випадково і, наносивши ним удари, діяв хаотично, раптово зреагувши на настирливі та принизливі для нього пропозиції потерпілої сплатити йому гроші за дрібну послугу, її смерті він не бежав.
Крім цього за висновками психіатрів ОСОБА_2 з дитинства виявляє ознаки «Легкої розумової відсталості в ступені легкої дебільності». Так, він плутається в подіях, з труднощами згадує дати біографії, рахує навіть прості числа з помилками, таблицю множення не знає взагалі. Абстрагування йому недоступні, як і узагальнення, виключення; не може пояснити свої рішення. Критика до діяння достатня, він розуміє його карність та злочинність. Наведені особливості психіки ОСОБА_2 , на мою думку, також доводять на відсутність у обвинуваченого повного та об`єктивного усвідомлення( інтелектуальна ознака) ним саме наслідків своїх незаконних дій у виді смерті потерпілої.
У пункті 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2003 року №2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя і здоров`я», роз`яснено, що для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (частина 2 статті 121 КК), суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.
Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.
При цьому доцільно керуватись принципом «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України». Зокрема, доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.
Таким чином, лише локалізація тяжкого тілесного ушкодження та спосіб його нанесення, без урахування інших обставин вчинення злочину у сукупності та взаємозв`язку, не свідчать про умисел обвинуваченого на позбавлення життя, а навпаки, на мою думку, вказують на відсутність умислу в обвинуваченого саме на вбивство потерпілої та про змішану форму вини, необережне ставлення ОСОБА_2 до настання наслідків своїх злочинних дій, тобто до смерті ОСОБА_4 , що є підставою для кваліфікації його дій за частиною 2 статті 121 КК, як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілої.