УХВАЛА

27 лютого 2017 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки Вінницької області, м. Япіль,
громадянки України, зареєстрованої за адресою:

за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України;

за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченої ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_7 .
В апеляційних скаргах обвинувачена ОСОБА_5 та її захисник ОСОБА_8 просять вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження щодо обвинуваченої ОСОБА_5 .
Вироком Святошинського районного суду міста Києва від 29 липня 2016 року ОСОБА_5 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України та призначене покарання у виді одного року позбавлення волі.
За доводами апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_5 , суд прийняв необґрунтоване рішення про визнання її винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, оскільки згоди на проведення обшуку в її кімнаті вона не давала, і її про це ніхто не запитував.
Апелянт звертає увагу на те, що поза увагою суду залишилась та обставина, що працівники поліції прибули в квартиру АДРЕСА_2 у зв`язку з завідомо неправдивим повідомленням свідка ОСОБА_9 про злочин.
Крім того, апелянт зазначає, що в Подільському районному суді міста Києва триває судовий розгляд провадження щодо брата начальника карного розшуку Подільського району управління поліції в м. Києві за обвинуваченням у завідомо неправдивому повідомленні про злочин.
Також вона вважає, що у результаті розгляду провадження щодо неї зацікавлений начальник карного розшуку Подільського району управління поліції в м. Києві, оскільки останнім щодо неї вчинено злочини, передбачені ст. ст. 372, 373, 383 КК України, та в результаті чого вона отримала тяжкі тілесні ушкодження.
В доводах апеляційної скарги захисник обвинуваченої ОСОБА_8 просить вирок суду першої інстанції скасувати та закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 .
Апелянт зазначає, що вирок суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки суд, окрім показань обвинуваченої та двох свідків, мотивував свої висновки на підставі протоколу огляду місця події від 25 листопада 2014 року, який, на його думку, не може вважати допустимим, у зв`язку з тим, що власником квартири, в якій було вилучено наркотичний засіб не є ОСОБА_9 , а є його дід ОСОБА_10 , якого у квартирі не було та який згоди на обшук квартири не давав. Матеріли кримінального провадження не місять також ухвали суду з дозволом на проникнення у житло.
Крім того, захисник ОСОБА_8 звертає увагу на те, що у вищевказаному протоколі ОСОБА_5 зазначена як орендар кімнати № 2, проте письмового договору найму житла між власником квартири ОСОБА_10 чи навіть ОСОБА_9 та ОСОБА_5 не існує, у зв`язку з чим ОСОБА_5 не може вважатися орендарем житла, зокрема кімнати № 2.
Апелянт зазначає, що працівники поліції, оглядаючи кімнату № 2, вважаючи ОСОБА_5 орендарем, зобов`язані були отримати від останньої згоди на огляд цієї кімнати, що ними не було зроблено, проте суд у вироку помилково дійшов висновку про те, що ОСОБА_5 визнала факт оренди кімнати у ОСОБА_9 та належності їй наркотичних засобів.
Захисник зазначає, що вищезгаданий протокол складений також з порушенням права на захист ОСОБА_5 , оскільки в ньому остання має статус підозрюваної, проте їй ніхто не роз`яснив її права, про підозру їй не було оголошено, захисника не забезпечили.
Захисник зазначає, що суд не взяв до уваги показання обвинуваченої, яка стверджувала, що винаймала в ОСОБА_9 кімнату, проте навесні 2014 року вона переїхала на іншу квартиру, у зв`язку з тим, що останній збував наркотичні засоби та до нього постійно приходили сумнівні люди.
Окрім того, захисник ОСОБА_8 зазначає, що суд залишив поза увагою показання обвинуваченої про те, що працівники поліції увійшли до квартири, переслідуючи саме ОСОБА_9 , який придбав наркотичний засіб в Шевченківському районі міста Києва. На думку захисника, це підтверджується зокрема тим, що огляд квартири проводився працівниками Шевченківського районного відділу міліції, хоча квартира розташована в Святошинському районі міста Києва. Також захисник звертає увагу на те, що буд-яких документів про передачу кримінального провадження з одного відділу до іншого, а також про те, на якій підставі взагалі відкрите провадження і чому саме Шевченківським РВ ГУ МВС України в м. Києві немає.
Показання самого ж ОСОБА_9 містять суперечності, оскільки спочатку останній повідомив, що вирішив викликати міліцію, коли дізнався, що ОСОБА_5 збуває наркотичні засоби, проте згодом змінив показання, повідомивши, що міліцію особисто не викликав, а отримав телефонний дзвінок від працівника міліції, який цікавився ОСОБА_5 та який повідомив, що навідається до нього з приводу обвинуваченої.
Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 в невстановлений час,перебуваючи на земельній ділянці природоохоронного призначення, що знаходиться поряд з будинком АДРЕСА_3 , зібрала частини рослин роду коноплі, котрі в подальшому принесла за місцем свого проживання, а саме: АДРЕСА_4 . ОСОБА_5 , перебуваючи за адресою свого проживання, зібрані частини коноплі висушила, подрібнила та зберігала без мети збуту в поліетиленовому пакеті в спальній кімнаті вищевказаної квартири, яку орендує на добровільних засадах.
25 листопада 2014 року в орендованій спальній кімнаті ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_2 , на підставі добровільно наданої письмової згоди особи, яка володіє даною квартирою, ОСОБА_9 , було проведено огляд, під час якого було виявлено та вилучено поліетиленовий пакет з подрібненою речовиною рослинного походження зеленого кольору, яка є особливо небезпечним наркотичним засобом канабісом, загальною масою 118,2 г.
Під час апеляційного розгляду обвинувачена ОСОБА_5 та її захисник ОСОБА_7 підтримали апеляційні скарги та просили її задовольнити, прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони піддягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Відповідно до положень вказаної норми закону, суд оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точи зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
На думку колегії суддів, цих вимог закону суд в повній мірі не дотримався.
Відповідно до висунутого ОСОБА_5 обвинувачення, 25 листопада 2014 року з 22 год. 00 хв. по 23 год. 55 хв. в орендованій спальній кімнаті кв. АДРЕСА_5 на підставі добровільно наданої письмової згоди власника квартири ОСОБА_9 було проведено огляд, під час якого було виявлено та вилучено поліетиленовий пакет з подрібненою речовиною рослинного походження зеленого кольору, яка є особливо небезпечним наркотичним засобом канабіс.
На підтвердження висунутого обвинувачення стороною обвинувачення надані письмові докази: протокол огляду місця події (т.1 а.с. 67 71), заява ОСОБА_9 (т.1 а.с. 72), висновок судово хімічної експертизи (т.1 а.с. 79 - 83).
Дослідивши ці докази, а також допитавши свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , оглянувши речові докази, суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України.
На думку колегії суддів, такий висновок суду є помилковим, оскільки судом не належно оцінені докази у відповідності до ст. 94 КПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 233 КПК України під житлом розуміється будь - яке приміщення, яке знаходиться у постійному чи тимчасовому володінні особи, незалежно від його призначення і правового статусу та пристосоване для постійного або тимчасового проживання в ньому фізичних осіб.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 винаймала одну з кімнат в квартирі, якою користувався ОСОБА_9 .
Цю обставину свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_11 підтвердили як в суді першої інстанції, так і під час допиту в апеляційному суді.
Отже, у ОСОБА_5 було житло у виді окремої кімнати в квартирі АДРЕСА_5 , яке в протоколі огляду значиться під № 2.
Відповідно до ст. 93 КПК України сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення, зокрема слідчих (розшукових) дій.
Доказ, отриманий в порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом є допустимим.
Як видно з матеріалів провадження, 25 листопада 2014 року слідчим Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві був проведений огляд місця події кімнати № 2, яку винаймала ОСОБА_5 , та яка знаходиться в квартирі АДРЕСА_2 , де був знайдений наркотичний засіб.
Огляд відбувався в присутності обвинуваченої та ОСОБА_9 , який користується цією квартирою. Власником квартири є його дід, ОСОБА_10 .
Відповідно до ч. 1 ст. 233 КПК України ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь якою метою, інакше як лише за добровільної згоди особи, яка ними володіє або на підставі ухвали слідчого судді.
Відповідно до ч. 3 цієї норми закону, слідчий, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння лише у невідкладних випадках, пов`язаних, зокрема з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину.
Колегія суддів вважає, що слідчий, який проводив огляд місця події, цих вимог закону не дотримався.
Оскільки кімната № 2 була на той час житлом ОСОБА_5 , про що стверджує свідок ОСОБА_9 , його дружина, свідок ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , слідчий повинен був отримати згоду на проникнення до цієї кімнати саме від ОСОБА_5 , яка була присутньою в квартирі.
В разі відсутності згоди, але за умови негайної необхідності викрити злочин слідчий після проведення огляду житла мав би невідкладно звернутись із клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді. Але це ним зроблено не було.
Відповідно до ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією України та законами України.
Суд зобов`язаний визнати істотним порушенням прав людини і основоположних свобод, зокрема здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов.
З огляду на це, колегія суддів вражає, що протокол огляду місця події від 24 листопада 2014 року є недопустимим доказом.
Відтак інший доказ висновок судово хімічної експертизи, відповідно до якого речовина рослинного походження є наркотичним засобом слід визнати неналежним доказом, оскільки не підтверджено, що надана на дослідження речовина вилучена у ОСОБА_5 .
Відповідно до реєстру матеріалів досудових розслідувань, запобіжний захід не обирався.
Долю речових доказів необхідно вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.
Керуючись ст.ст. 376 ч. 2, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скарги обвинуваченої ОСОБА_5 та її захисника ОСОБА_8 задовольнити.
Вирок Святошинського районного суду міста Києва від 29 липня 2016 року, яким ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, скасувати, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закрити у зв`язку з тим, що не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.
Речові докази: каструля, наркотичні засоби, предмет, схожий на пляшку з виведеною трубкою для куріння, які зберігаються в камері схову речових доказів Святошинського УП ГУ НП в м. Києві - знищити.
Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3