У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого ОСОБА_6.,
суддів ОСОБА_7. і ОСОБА_8

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві 01 березня 2017 року заяву захисника ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 січня 2017 року щодо ОСОБА_5,

в с т а н о в и л а:

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області ухвалою від 06 грудня 2016 року відмовив у задоволені скарги захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 про визнання бездіяльності прокурора прокуратури Закарпатської області незаконною та зобов'язання внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) після отримання заяви про кримінальне правопорушення.

Апеляційний суд Закарпатської області ухвалою від 15 грудня 2016 року відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_4 на ухвалу слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 грудня 2016 року, з підстав, передбачених частиною четвертою статі 399 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) - апеляційну скаргу подано на судове рішення, яке не підлягає окремому оскарженню в апеляційному порядку.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 13 січня 2017 року відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 15 грудня 2016 року на підставі пункту 2 частини другої статті 428 КПК.

У заяві захисник ОСОБА_4 порушує питання про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 січня 2017 року на підставі пункту 3 частини першої статті 445 КПК. Просить скасувати зазначену ухвалу касаційного суду та направити справу до суду апеляційної інстанції.

Посилаючись на пункт 8 абзацу 1 статті 129 Конституції України, положення статей 7, 8, 9, 21, 24, частини другої статті 55, частини першої статті 214, статей 303, 304, 306, частини другої статті 309 КПК, рішення Конституційного суду № 7-рп/2007 від 11 грудня 2007 року і № 8-рп/2010 від 11 березня 2010 року та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Швидка проти України», вважає, що чинне законодавство України дає йому право на оскарження ухвали слідчого судді про відмову в задоволенні скарги на бездіяльність органу досудового розслідування в апеляційному і касаційному порядку, оскільки зазначена ухвала за своїми наслідками рівнозначна як до ухвали слідчого судді про відмову в задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження, так і до ухвали про відмову у відкритті провадження за такою скаргою. Зазначає, що у зв'язку з тим, що у КПК відсутнє пряме правове регулювання питання щодо оскарження ухвали слідчого судді за результатами розгляду скарги на бездіяльність щодо невнесення відомостей до ЄРДР згідно заяви про кримінальне правопорушення, то у випадках відмови у задоволенні скарги на зазначену ухвалу повинні застосовуватися положення частини другої статті 1 та частини шостої статті 9 КПК, відповідно до яких, у випадках, коли положення КПК не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

З урахуванням висновків Верховного Суду України про необхідність наявності прямої заборони в кримінальному процесуальному законі для обґрунтування неможливості оскарження ухвали слідчого судді, на його думку, ухвала слідчого судді про відмову у задоволенні скарги на бездіяльність органу досудового розслідування щодо невнесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення також може бути оскаржена в апеляційному порядку, оскільки кримінальний процесуальний закон не містить прямої заборони цього. З огляду на зазначене, вважає, що суд касаційної інстанції ухвалою від 13 січня 2017 року необґрунтовано відмовив йому у відкритті касаційного провадження в зв'язку з тим, що оскаржувана ухвала слідчого судді, якою відмовлено у задоволенні скарги на бездіяльність прокуратури, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, відповідно до положень статті 309 КПК не входить до переліку ухвал слідчого судді, які підлягають оскарженню під час досудового розслідування.

До своєї заяви захисник ОСОБА_4 долучив копії постанов Верховного Суду України від 11 лютого 2016 (справа №5-331кс15) та від 21 січня 2016 року (справа №5-332кс15).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи заяви і долучені до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Згідно зі статтею 444 КПК Верховний Суд України переглядає судові рішення у кримінальних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

У статті 445 КПК визначено вичерпний перелік підстав для перегляду судових рішень Верховним Судом України, що набрали законної сили, який розширеному тлумаченню не підлягає.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 445 КПК підставою для перегляду судових рішень Верховним Судом України, що набрали законної сили, є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції висновку щодо застосування норм права, викладеному в постанові Верховного Суду України.

Перегляд судових рішень з цієї підстави передбачає перевірку висновку щодо застосування норм права судом касаційної інстанції в оспореному рішенні у зіставленні з правовим висновком про застосування цих же норм у постанові Верховного Суду України.

Як видно зі змісту постанови Верховного Суду України від 21 січня 2016 року, на яку посилається захисник, предметом розгляду цієї справи була неоднакова правова позиція суду касаційної інстанції в оспореному та порівнюваних судових рішеннях щодо застосування касаційним судом норм, передбачених пунктом 20 частини другої статті 36 і пунктом 6 частини першої статті 425 КПК. При цьому ключовим було з'ясування питання наявності обмеження для оскарження прокурором у касаційному порядку судових рішень для забезпечення дотримання прав засудженого (обвинуваченого).

У цій постанові Верховний Суд України встановивши, що обмеження щодо можливості оскарження прокурором судових рішень у касаційному порядку встановлено лише пунктом 3 частини третьої статті 424 КПК, а у всіх інших випадках КПК не містить обмежень права прокурора на касаційне оскарження судового рішення, суд дійшов висновку, що норми, які містяться в пункті 20 частини другої статті 36 і пункті 6 частини першої статті 425 КПК, наділяють прокурора як сторону кримінального провадження правом подати касаційну скаргу на судові рішення, зазначені у статті 424 КПК, з підстави порушення права обвинуваченого на захист, тобто правом ініціювати відкриття касаційного провадження з метою ухвалення касаційним судом рішення на користь засудженого.

Так само, у постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2016 року предметом перегляду було застосування судом касаційної інстанції норм права, передбачених частиною другою статті 424, частиною п'ятою статті 539 КПК, у аспекті можливості оскарження в касаційному порядку судових рішень щодо застосування амністії. У цьому рішенні суд дійшов висновку про можливість оскарження в касаційному порядку судових рішень щодо застосування амністії у зв'язку з тим, що питання застосування амністії не регулюється нормами розділу 8 КПК «Виконання судових рішень» і КПК не встановлює заборони на оскарження в касаційному порядку таких судових рішень.

Натомість в оспорюваному рішенні від 13 січня 2017 року суд касаційної інстанції з посиланням на положення статей 424, 309 та частин четвертої і шостої статті 399 КПК визнав обґрунтованим рішення апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження, з огляду на те, що ухвала слідчого судді, якою відмовлено у задоволенні скарги на бездіяльність прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР не входить до визначеного статтею 309 КПК переліку ухвал слідчого судді, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування.

Висновок про те, як саме повинні застосовуватися норми, передбачені статтею 309 КПК, у постановах Верховного Суду України від 21 січня та 11 лютого 2016 року, наданих заявником на підтвердження невідповідності рішення суду касаційної інстанції висновку викладеному у зазначених постановах, відсутній.

Отже, висновок Верховного Суду України в зазначених постановах стосувався інших норм КПК, ніж ті, щодо яких міститься висновок в оскаржуваному рішенні суду касаційної інстанції, що виключає наявність підстави, передбаченої пунктом 3 частини першої статті 445 КПК, для перегляду судових рішень Верховним Судом України.

Крім того, вимоги захисника ОСОБА_4, викладені у прохальній частині заяви, не відповідають законодавчо визначеним повноваженням Верховного Суду України щодо перегляду судових рішень у кримінальних справах та містять суперечності, оскільки заявник не порушує питання про скасування ухвали Апеляційного суду Закарпатської області від 15 грудня 2016 року, а порушує питання про направлення справи на новий розгляд до апеляційного суду після скасування лише рішення суду касаційної інстанції. Таким чином, прохальна частина заяви захисника не узгоджується з положеннями глави 33 КПК.

З огляду на викладене, колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України вважає, що подана захисником ОСОБА_4 заява про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 січня 2017 року є необґрунтованою і не вбачає підстав для допуску справи до провадження Верховного Суду України.

Керуючись статтями 444, 445, 451 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у допуску справи до провадження за його заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 січня 2017 року щодо ОСОБА_5.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_6