Справа № 640/3769/17
н/п 1-кп/640/477/17
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" травня 2017 р.
Київський районний суд м. Харкова у складі:
Головуючого - суддя ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю: прокурора ОСОБА_3
захисника - ОСОБА_4
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, не працевлаштованого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.109 КК України, -
В С Т А Н О В И В:
В провадження Київського районного суду м. Харкова надійшло кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 109 КК України.
В підготовчому судовому засіданні прокурор просив суд призначити судовий розгляд кримінального провадження, вказував, що підстав для закриття провадження не має, в справі маються всі необхідні для розгляду у судовому засіданні матеріали, порушень норм кримінально процесуального кодексу України при проведенні досудового розслідування не встановлено. Надав клопотання про здійснення спеціального судового провадження через те, що обвинувачений переховувається від органів досудового розслідування на території Російської Федерації.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 поклалася на розсуд суду.
Заслухавши учасників процесу, дослідивши обвинувальний акт з додатками, суд встановив наступне.
Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Частиною 4 ст. 110 КПК України встановлено, що обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст. 291 КПК України.
Разом з тим, суд вважає, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст.291 КПК України, що, на думку суду, унеможливлює його призначення до судового розгляду, виходячи з наступного.
Як вбачається з обвинувального акту ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст.109 КК України, а саме у тому, що він вчинив дії, спрямовані на насильницьку зміну, повалення конституційного ладу та на захоплення державної влади, з використанням засобів масової інформації.
Проте, аналіз змісту обвинувального акту вказує на те, що він складений без дотримання положень п.5 ч.2 ст. 291, ст.91 КПК України.
Так, положення ч. 4 ст. 110 КПК України визначають, що обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.
В свою чергу, п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України регламентує, що обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Відповідно до обвинувального акту ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 109 КК України.
Згідно ч. 3 ст. 109 КК України відповідальність передбачена саме за публічні заклики до насильницької зміни чи повалення конституційного ладу або до захоплення державної влади, а також розповсюдження матеріалів із закликами до вчинення таких дій, вчинені особою, яка є представником влади, або повторно, або організованою групою, або з використанням засобів масової інформації.
Разом з тим, формулювання обвинувачення, викладене в обвинувальному акті вказує на те, органом досудового слідства було встановлено, що дії ОСОБА_5 були спрямовані на насильницьку зміну, повалення конституційного ладу та на захоплення державної влади, з використанням засобів масової інформації, тобто зміст сформульованого обвинувачення, вчинення якого інкримінується ОСОБА_5 , не відповідає об`єктивній стороні злочину, передбаченого ч.3 статті 109 КК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, до яких віднесені подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; та інші обставини, - покладається на слідчого, прокурора.
Аналіз змісту указаних вимог закону у сукупності свідчить про те, що формулювання в обвинувальному акті обвинувачення, яке за визначенням у п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, є твердженням про вчинення особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, з достатньою повнотою повинно містити конкретні обставини, що були встановлені органом досудового розслідування, та які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні згідно зі ст. 91 цього ж Кодексу, логічно узгоджуватися та відповідати наведеній правовій кваліфікації кримінального правопорушення, яке ставиться у вину особі, з тією метою, щоб вона мала змогу зрозуміти суть пред`явленого їй обвинувачення та, виходячи з його змісту, обирати власну правову позицію захисту.
Про те, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право бути негайно і детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього, вказано й у підпункті «а» пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Україною.
З даного приводу Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 25 липня 2000 року у справі «Маттоціа проти Італії» зазначив, що «…обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту.».
При цьому, Європейський суд з прав людини також вказав «…межі гарантій, передбачених підпунктом «а» пункту 3 статті 6 Конвенції, мають оцінюватись, зокрема, у світлі більш загального права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції. У кримінальних справах надання повної та докладної інформації щодо висунутих особі обвинувачень, які в подальшому можуть бути сприйняті судом як юридична кваліфікація діяння, є неодмінною передумовою забезпечення справедливості провадження.» (рішення: від 9 березня 2011 року у справі «Жупнік проти України», від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції»).
З огляду на вищенаведене та враховуючи специфіку судового розгляду, який відповідно ч. 1 ст. 337 КПК України проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, на основі засади змагальності сторін, у підготовчому судовому засіданні суд наділений повноваженнями перевірити повноту і правильність викладених в обвинувальному акті відомостей, які вимагаються ст. 291 КПК України, з правової точки зору, але не вдаючись до їх оцінки, а звідси дійти висновку про можливість чи неможливість здійснення судового розгляду на підставі такого обвинувального акта.
Тобто, обвинувачений у даному випадку був позбавлений можливості належним чином підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п.3 ст. 6 Конвенції, адже його не було належним чином поінформовано про характер і причини обвинувачення через фактичну відсутність формулювання обвинувачення, як окремо визначеного елементу обвинувального акту, передбаченого п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України.
Таким чином, встановлені судом недоліки, суперечності і протиріччя, допущені органом досудового розслідування при викладі в обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення, при формулюванні обвинувачення та наведенні правової кваліфікації кримінального правопорушення, безумовно свідчать про його невідповідність вимогам ст. 291 КПК України, та перешкоджають призначенню його до судового розгляду.
Крім того, з обвинувального акту вбачається, що в ході досудового розслідування встановлено, що 01.04.2015 року ОСОБА_5 опубілкував відеозапис в мережі інтернет із погрозами посягань на життя громадського або політичного діяча.
Разом з тим, на думку суду не зрозуміло де саме (місто, адреса) ОСОБА_5 вчинив викладені в обвинувальному акті дії, тобто відсутнє повне викладення об`єктивної сторони злочину, що інкримінується обвинуваченому, а також позбавляє суд можливості визначитися з територіальною підсудністю даної справи.
Також, суд наголошує на тому, що згідно вимог ч.12 ст. 290 КПК України якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має право допустити відомості, що містяться в них, як докази.
Всупереч цьому, судом встановлено, що визнаний речовим доказом DCD-R диск від 25.12.2015 року не було надано для ознайомлення захиснику обвинуваченого, з огляду на призначення ухвалою слідчого судді спеціального досудового розслідування, оскільки з долученої до обвинувального акту розписки захисника ОСОБА_4 вбачається, що остання лише отримала копію обвинувального акту та копію реєстру матеріалів досудового розслідування. У судовому засіданні захисник встановлені судом обставини не заперечувала.
Враховуючи повідомлені захисником дані про те, що вона не в повній мірі реалізувала своє право на ознайомлення з матеріалами справи, а саме з доказами сторони обвинувачення, які вказані в реєстрі матеріалів кримінального провадження, суд вважає, що це є порушенням права обвинуваченого на належний захист та права бути поінформованим про всі обставини та докази, які наявні у сторони обвинувачення, що потрібно розглядати у світлі безумовного права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).
Згідно п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України суддя має право повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів виховного або медичного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам КПК України, в тому числі статтям 291,292 КПК України.
Реалізуючи це право, суд наголошує, що на стадії підготовчого провадження він не розглядав та не вирішував питання щодо доведеності вини обвинуваченого та достатності зібраних для цього доказів, а також не вирішував та не з`ясовував наперед питання про кваліфікацію дій обвинуваченого. Суд лише констатував, що для вирішення цих питань в обвинувальному акті відсутні необхідні відомості, наявність яких вимагає Кримінальний процесуальний кодекс України, а тому відповідно до ч.3 ст.314 КПК України повертає обвинувальний акт прокурору.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 291, 314-316 КПК України, -
На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Харківської області через Київський районний суд м. Харкова протягом 7 днів з дня її проголошення.
Суддя ОСОБА_1