Справа № 306/1580/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.05.2017 м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області у складі суддів :
ОСОБА_1 ( головуючої ),
ОСОБА_2 , ОСОБА_3
з участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , обвунуваченого ОСОБА_7 розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку кримінальне провадження №11кп/777/60/17 (ЄРДР №0000352 від 01.06.2016) за апеляційною скаргою прокурора Свалявського відділу Мукачівської місцевої прокуратури ОСОБА_8 на вирок Свалявського районного суду Закарпатської області від 14 вересня 2016 року.
Цим вироком : ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, українець, з середньою освітою, непрацюючий, судимий:
26.07.2010 Свалявським районним судом за ч. 1 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі, на підставі ст. ст. 75, 104 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік;
08.11.2012 Свалявським районним судом за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України на 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки;
20.03.2015 постановою Свалявського районного суду провадження за ч. 2 ст. 185 КК України закрито на підставі ст. 46 КК України,
28.07.2016 Свалявським районним судом Закарпатської області за ч. 3 ст. 185 КК України на 4 роки позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки,
визнаний винним за ч. 3 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.
На підставі ст. 71 КК України ОСОБА_7 до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Свалявського районного суду від 28.07.2016 і за сукупністю вироків призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки і 6 (шість) місяців.
На підставі ст. ст. 75, 76 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки з покладенням на нього обов`язків не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 до вступу вироку в законну силу залишено домашній арешт.
Згідно вироку ОСОБА_7 визнаний винним у тому, що 30.05.2016 близько 22-ої години, знаходячись у кухонній кімнаті жилого будинку АДРЕСА_2 , діючи умисно, відкрито викрав з гаманця належні ОСОБА_9 грошові кошти в сумі 600 гривень, спричинивши потерпілій матеріальної шкоди на вказану суму.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини провадження та правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 , посилаючись на неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до призначення покарання обвинуваченому, яке не відповідає ступеню тяжкості злочину та особі засудженого, просить вирок суду щодо ОСОБА_7 скасувати і постановити новий вирок, призначивши останньому 4 роки позбавлення волі, а вирок Свалявського районного суду від 28.07.2016 виконувати самостійно. Зазначає, що суд безпідставно звільнив ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, не врахувавши, що обвинувачений раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, маючи непогашену судимість вчинив тяжкий корисливий злочин. Стверджує, що суд при призначенні остаточного покарання повинен був застосувати положення ч. 4 ст. 70 КК України, а не керуватись ст. 71 КК України.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, просить її задовольнити з наведених в апеляційній скарзі підстав, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , який просив за сукупністю злочинів призначити більш м`яке покарання, захисника ОСОБА_6 яка просила залишити вирок без зміни, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи сторін, провівши судові дебати та заслухавши останнє слово обвинуваченого, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 404 КПК України висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження не перевіряються колегією суддів апеляційного суду, оскільки вони не оспорювалися учасниками судового провадження під час судового розгляду і дослідження таких було визнано судом першої інстанції недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Також висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні ним злочину за наведених у вироку обставин, кваліфікація його дій за ч. 3 ст. 186 КК України прокурор, як видно зі змісту апеляційної скарги, не оспорює, немає заперечень щодо цього і інших учасників судового провадження, апеляційні скарги ними не подавались, а тому, відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, такі апеляційним судом не перевіряються.

Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання за ч. 3 ст. 186 КК України, то суд призначив обвинуваченому найм`якше з покарань, передбачених санкцією ч. 3 ст. 186 КК України, таке відповідає характеру і ступеню тяжкості вчиненого злочину й даним про особу винного і є необхідним для виправлення останнього та запобігання новим злочинам, відповідає вимогам ст. 65 КК України, є обґрунтованим та справедливим.

В той же час доводи прокурора про безпідставне звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України та про неправильне застосування кримінального закону, а саме призначення покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України, заслуговують на увагу.

Призначаючи остаточне покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції припустився помилки при застосуванні щодо обвинуваченого положень призначення покарання за сукупністю вироків і застосував кримінальний закон, який не підлягав застосування, чим порушив вимоги ч. 4 ст. 70 КК України і не врахував роз`яснень, що містяться в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 р. N 7 "Про практику призначення судами кримінального покарання", відповідно до яких у випадках, коли особа, яку звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового та повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.

Як свідчать матеріали провадження, злочин, за яким він засуджений ч. 3 ст. 186 КК України, був вчинений ОСОБА_7 13.05.2016, тобто до постановлення першого за часом вироку - Свалявського районного суду від 28.07.2016 (а.с.21-22), яким його було засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України, а тому наявна сукупність злочинів, а не вироків, як це визначив суд першої інстанції, що є неправильним, та повинен був керуватися положеннями ч. 4 ст. 70 КК України, а не ст. 71 КК України.

Однак виходячи з того, що згідно з вироком Свалявського районного суду від 28.07.2016 ОСОБА_7 було застосовано ст. 75 КК України, а злочин, за який він засуджений за ч. 3 ст. 186 ККдо реального позбавлення волі, був вчинений ним до постановлення цього вироку, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.

За наведених обставин суд при призначенні покарання не повинен був керуватися ст. 71 КК України, а ч. 4 ст. 70 КК України, згідно з якою в разі, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, суд призначає засудженому покарання за правилами, передбаченими частинами 1 - 3 ст. 70 КК України.

Крім цього, ухвалюючи рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання, суд належним чином не мотивував, які саме обставини справи або дані про особу обвинуваченого він визнає такими, що приводять до висновку про можливість виправлення його без відбування покарання і дають підстави для застосування ст. 75 КК України.
Апеляційний суд вважає, що рішення суду про застосування до ОСОБА_7 ст. 75 КК України не можна визнати обґрунтованим, оскільки, приймаючи його, суд не навів у вироку переконливих доводів про доцільність звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, а лише зіслався на обставину, що пом`якшує його покарання. При цьому судом не враховано особу обвинуваченого, який починаючи з неповнолітнього віку, раніше неодноразово судимий за вчинення тяжких корисливих злочинів, в тому числі й за аналогічні злочини (а.с. 61-65), та незважаючи не це, знову вчинив злочин проти власності, що свідчить про його небажання стати на шлях виправлення.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, як обгрунтована, а висновок суду щодо звільнення засудженого ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України свідчить про невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого внаслідок м`якості, таке покарання не можна вважати достатнім для виправлення ОСОБА_7 і попередження вчинення ним нових злочинів, а тому вирок в частині призначення покарання підлягає скасуванню на підставі п.2 ч.1 ст. 413 КПК України та постановлення апеляційним судом відповідно до п. 4 ч.1 ст. 420 КПК України нового вироку, без застосування ст. 75 КК України.
Окрім того, під час апеляційного розгляду встановлено, що ОСОБА_7 також засуджений 13 грудня 2016 року Свалявським районним судом за ч.3 ст.15 ч.3 ст. 185, ч.3 ст. 186 та ч.2 ст. 186, ст. 70 КК України на 4 ( чотири ) роки позбавлення волі, за яким і відбуває покарання. Тому, у відповідності до ч.4 ст.70 КК України, оскільки за останнім вироком він вчинив злочини, до постановлення ним попереднього вироку ( оскаржуваного), то покарання за сукупності злочинів, йому слід призначити шляхом часткового складання призначених покарань.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 420 КПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу прокурора Свалявського відділу Мукачівської місцевої прокуратури ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Свалявського районного суду Закарпатської області від 14 вересня 2016 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 186 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.
На підставі ч.4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів до призначеного за цим вироком покарання частково приєднати невідбуте покарання за вироком Свалявського районного суду від 13 грудня 2016 року та остаточно до відбуття - 4 ( чотири ) роки 3 ( три ) місяці позбавлення волі
В строк відбуття покарання ОСОБА_7 за даним вироком зарахувати покарання, відбуте за вироком Свалявського районного суду від 13.12.2016, визначивши початок строку відбуття покарання з 30.09.2016.
На підставі ч.5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_7 строк попереднього ув`язнення у строк відбуття покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 30.09.2017 по 16.01.2017.
Вирок Свалявського районного суду Закарпатської області від 28.07.2016, яким ОСОБА_7 засуджений за ч.3 ст. 185 КК України та на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання - виконувати самостійно.
Вирок набуває законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений до судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою - в цей же строк з дня вручення йому копії вироку.

Копію вироку невідкладно вручити ОСОБА_7

Судді: