Дата документу Справа № 336/3218/16-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/1711/16Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ст.289 ч.2 КК УкраїниСуддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 грудня 2016 року м.Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

потерпілого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 15 вересня 2016 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Велика Білозірка Запорізької області, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , фактично проживаючого в АДРЕСА_2 ,

визнано винним і засуджено за вчинення злочину, передбаченого ст.289 ч.2 КК України,

ВСТАНОВИЛА:
Вказаним вироком суду ОСОБА_7 засуджено за те, що він 14.02.2016 р. приблизно о 00.20 год., знаходячись у дворі будинку № 34 по вул. Чарівній м. Запоріжжя, маючи умисел на незаконне заволодіння транспортними засобом, шляхом зламу замку водійської двері, невстановленим предметом, та шляхом запуску двигуна, невстановленим предметом, незаконно заволодів транспортним засобом, який знаходився у дворі будинку АДРЕСА_3 , а саме автомобілем марки DAEWOO-FSO LANOS TE 69 Y, 2007 р. випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 у кузові сірого кольору, вартість якого згідно висновку № 113-16 судової авто товарознавчої експертизи Запорізького відділення Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз від 25.04.2016 р. складає 80 104 грн. 53 коп., який належить на праві власності ОСОБА_8 , після чого, ОСОБА_7 , продовжуючи свій злочинний намір, перебуваючи за кермом вищезазначеного автомобілю, з метою сховати транспортний засіб та в подальшому його продати, залишив автомобіль, яким незаконно заволодів, у дворі будинку АДРЕСА_4 . Запоріжжя.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.2 ст.289 КК, як незаконне заволодіння транспортним засобом, що завдало значної матеріальної шкоди.

Йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років. На підставі ст.75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та покладено обов`язки, передбачені ст.76 КК.

Вирішено питання про цивільний позов, його забезпечення, та речові докази.

В апеляційній скарзі потерпілий, не оспорюючи обставин справи, кваліфікацію дій ОСОБА_7 і доведеність його вини, просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати. Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання у виді 5 років позбавлення волі, оскільки призначене судом покарання із звільненням від його відбування не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого ОСОБА_7 внаслідок м`якості та допущене істотне порушення кримінального закону, про що потерпілий наводить відповідні доводи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення потерпілого, який підтримав доводи апеляційної скарги і її вимоги, вимагаючи призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі; прокурора, яка погодилась з такими вимогами апеляційної скарги; заслухавши пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , який просив залишити апеляційну скаргу без задоволення; дослідивши викладені в апеляційній скарзі доводи та перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Приймаючи до уваги, що в апеляційній скарзі потерпілого обставини кримінального провадження, доведеність вини та юридична кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 не оспорено, судова колегія в цій частині вирок суду не переглядала, обмежившись дослідженням питання законності і обґрунтованості визначення судом обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за обставин, зазначених у вироку суду.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння злочину обвинуваченим за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Вирішуючи питання щодо правильності та обґрунтованості призначеного ОСОБА_7 покарання, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. У судовому рішенні суд має окремо обґрунтувати «вагомий внесок» кожної обставини, яка пом`якшує або обтяжує покарання.

Як випливає з положень ст. 75 КК, у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи ступінь тяжкості злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. Таке рішення має бути належним чином умотивовано.

Однак районний суд указаних вимог закону належним чином не виконав.

Так, ухвалюючи рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, районний суд лише зазначив, що він «виходить із ступеню тяжкості і суспільної небезпечності вчиненого діяння, особи винного, який має постійне місце роботи, позитивно характеризується, розкаюється, приймає до уваги обставини, що пом`якшують та обтяжують її покарання. Сукупність пом`якшуючих обставин х урахуванням даних про особу винного, який не має судимостей, суд знаходить за можливе призначити мінімальний розмір передбаченого санкцією частини статті покарання у вигляді позбавлення волі, але виправленням засудженого без відбування покарання , звільнівши його від відбування покарання з випробуванням , що на думку суду, не зашкодить реалізації цілей покарання» (стилістика і орфографія оскаржуваного вироку збережені).

Судова колегія погоджується з тим, що до обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, можливо віднести визнання ним своєї вини; відсутність судимостей за вчинення злочинів, позитивну характеристику за місцем роботи і проживання; часткове відшкодування шкоди в розмірі 6697 грн.

Це дає право судовій колегії погодитись із висновком районного суду про можливість призначення обвинуваченому мінімального покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст.289 КК, за якою ОСОБА_7 визнано винним.

Разом з тим, суд першої інстанції не прийняв до уваги, і у вироку взагалі не зазначив, що ОСОБА_7 вчинено тяжкий злочин; розмір невідшкодованої лише матеріальної шкоди становить 73 303 грн. без врахування визначеної судом моральної шкоди 20 000 грн., потерпілий наполягає на призначенні суворого покарання.

Суд послався на те, що обвинувачений у скоєному щиро розкаявся. Проте з таким застереженням не можна погодитись з огляду на наступне.

Так, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, що склалася, а також готовності понести кримінальну відповідальність згідно з законом. Проте, свою вину ОСОБА_7 визнав лише формально, на що вказує те, що за час досудового розслідування, судового і апеляційного розгляду, т.т. за 8 місяців обвинувачений завдану потерпілому моральну і матеріальну шкоду в розмірі 100 000 грн. відшкодував лише в сумі 6697 грн., т.т. 837 грн. щомісяця. Тому висновок суду про наявність у обвинуваченого щирого каяття є передчасним і необґрунтованим. Належних доказів того, що вчинення ОСОБА_7 даного злочину сталося внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин суду не надано.

Цим обставинам у їх поєднанні районний суд не дав відповідної оцінки з точки зору суспільної небезпечності винної особи. Відтак висновок суду про можливість виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства не можна визнати обґрунтованим, а вирок суду в цій частині законним й вмотивованим, про що слушно йдеться в апеляційній скарзі потерпілого. Тому в цій частині, судова колегія вважає за необхідне вирок суду скасувати.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 420 КПК колегія суддів,

ЗАСУДИЛА:

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 15 вересня 2016 року в частині призначення ОСОБА_7 покарання і звільнення від його відбування скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким вважати ОСОБА_7 засудженим за ч.2 ст.289 КК України до покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Початок строку відбування ОСОБА_7 покарання обчислювати від дня його затримання і приведення вироку суду до фактичного виконання.

В решті вирок районного суду залишити без змін.

Вирок може бути оскаржений до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з часу його проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4