АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/4671/16-кГоловуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/789/100/17 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.2 ст.125 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2017 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю - прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

при секретарі ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі 19 квітня 2017 р. кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Тернопільського міськрайонного суду від 19 грудня 2016 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , не судимого

засуджено за ч.2 ст.125 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік і відповідно до ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку терміном один рік та з покладенням на нього відповідних обовязків, передбачених ст. 76 КК України, а саме: повідомляти кримінально виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи та періодично зявлятись для реєстрації в кримінально виконавчу інспекцію.

Цивільний позов задоволений частково: стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_7 моральну шкоду в сумі 15 000 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі:

- обвинувачений просить вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 грудня 2016 року скасувати через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи; істотне порушення кримінального процесуального закону; невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого та ухвалити виправдувальний вирок щодо нього за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Мотивує свої доводи тим, що суд першої інстанції при визнанні його винуватим та призначенні покарання у виді позбавлення волі із звільненням від подальшого відбування покарання з іспитовим строком в достатній мірі не врахував того, що в нього не було умислу на спричинення потерпілому тілесних ушкоджень. Він лише мав намір змусити ОСОБА_9 , який разом зі своїм знайомим ОСОБА_10 перебував на подвірї його будинку за АДРЕСА_2 , в нічний час в стані алкогольного спяніння та порушував тишу, привести його до порядку, оскільки останні на зауваження його дружини, які вона зробила їм з вікна другого поверху їхньої квартири, не реагували.

Стверджує, що жодних тілесних ушкоджень ні руками, ні палкою нікому він не наносив.

Звертає увагу на те, що і потерпілий, і свідок ОСОБА_10 під час допиту зазначали, що за ними гнались якісь люди, які, на думку апелянта, і могли їм спричинити зазначені тілесні ушкодження.

Не згідний і з задоволенням судом позову щодо відшкодування судом моральної шкоди на користь потерпілого, оскільки у вироку місцевого суду не зазначено, в чому ця шкода полягала.

Згідно вироку суду, в ніч з 29 на 30 березня 2016 р. приблизно о 00 год 00 хв. у дворі будинку АДРЕСА_3 ОСОБА_6 на грунті особистих неприязних стосунків, які виникли під час словесного конфлікту із потерпілим ОСОБА_7 , з метою спричинення останньому тілесних ушкоджень, умисно наніс йому тілесні ушкодження, що за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень із короткочасним розладом здоровя, а також тілесні ушкодження, що за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень.

Заслухавши доповідача, міркування прокурора, який просить суд апеляційну скаргу обвинуваченого відхилити, а вирок місцевого суду залишити без змін, оскільки вважає, що він є законним і обгрунтованим, обвинуваченого ОСОБА_6 , який підтримав с вою апеляційну скаргу і просить вирок суду скасувати, виправдати його за відсутністю в його діях складу злочину, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого, ознайомившись з матеріалами справи та доводами апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 до задоволення не підлягає.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_6 на грунті особистих неприязних стосунків спричинив потерпілому ОСОБА_7 легкі тілесні ушкодження, в тому числі з короткочасним розладом здоровя за наступних обставин.

Так, в ніч з 29 на 30 березня 2016 р. приблизно о 00 год 00 хв. у дворі будинку АДРЕСА_3 ОСОБА_6 на грунті особистих неприязних стосунків, які виникли під час словесного конфлікту із потерпілим ОСОБА_7 , з метою спричинення останньому тілесних ушкоджень, умисно наніс йому тілесні ушкодження, що за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень із короткочасним розладом здоровя, а також тілесні ушкодження, що за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, підтверджуються сукупністю наведених у ньому доказів, яким суд дав належну оцінку.

Так, потерпілий ОСОБА_7 пояснив в судовому засіданні місцевого та апеляційного суду, що він разом із своїм знайомим ОСОБА_10 , який проживає в тому ж будинку, що і обвинувачений, тобто буд. АДРЕСА_3 , біля 23 год, точної дати не памятає, присіли на лавку за магазином ІНФОРМАЦІЯ_2 , який розташований поряд із зазначеним будинком.

Перед тим вони випили пива і хотіли придбати його ще у зазначеному магазині, але було вже пізно. Хвилин через пять з вікна другого поверху цього будинку до них почала висловлюватись нецензурною лайкою дружина обвинуваченого з приводу того, що вони зайшли на приватну територію, чого не мали права робити, а оскільки двір вони так і не залишили, а продовжували сидіти, до них вийшов обвинувачений, тримаючи в руках палку, схожу на частину від якихось меблів. Такий висновок він зробив, тому що вона була відполірована, із згладженими кутами, довжиною біля 110 см та мала блискучий вигляд і цією палкою наніс йому декілька ударів по голові, вухах, зубах, передпліччі.

Ця палка ще протягом двох тижнів валялась у дворі будинку біля лавки, на якій вони зі свідком ОСОБА_10 сиділи в день виникнення цього конфлікту.

Аналогічні показання у судовому засіданні місцевого суду дав свідок ОСОБА_10 , зазначивши, що 29 березня 2016 р. о 23 год вони разом з потерпілим присіли на лавку у дворі його будинку по АДРЕСА_3 , де проживає також і обвинувачений, та розмовляли. Через деякий час з вікна другого поверху якась жінка почала до них сваритися з приводу того, що вони не мають права сидіти на цій лавці, оскільки це приватна територія. Відразу ж після цього до них підійшов обвинувачений, який палкою наніс потерпілому ОСОБА_7 5-6 ударів по голові і плечах.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні місцевого суду пояснила, що 29 березня 2016 р., приблизно опівночі, їхніх дітей, а їх у них з чоловіком четверо, розбудила нецензурна лайка, яка линула з вулиці. Виглянувши у вікно, побачила на лавці під балконом двох чоловіків, які нецензурно висловлювались, і попросила їх припинити цю розмову, однак ніякої реакції не було і тоді чоловік вийшов до цих осіб на вулицю, але останні зустріли його агресивно, потерпілий на ОСОБА_6 замахнувся пляшкою, тому останній, піднявши з землі гілку, намагався нею захищатись.

Тим не менш, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що показання потерпілого та свідка ОСОБА_10 суд першої інстанції правильно поклав в основу обвинувального вироку, оскільки вони послідовні та логічні. Про такі самі обставини потерпілий та свідок зазначали в ході досудового слідства в процесі предявлення особи для впізнання 12 квітня 2016 р. та слідчого експерименту також від 12 квітня 2016 р. Жодних суперечностей між зафіксованими в зазначених протоколах слідчими діями та показаннями потерпілого і свідка ОСОБА_10 немає.

До того ж ці показання об`єктивно узгоджуються з даними, що містяться в інших доказах у справі, зокрема у висновку СМЕ №511 від 19 квітня 2016 р., згідно якої потерпілий звернувся в травмпункт ТМКЛШД 30 березня 2016 р. в 0 год 50 хвилин з приводу спричинення йому невідомою особою тілесних ушкоджень в дворі будинку по АДРЕСА_3 деревяною палицею по різних ділянках голови та передпліччя.

Обєктивних причин давати неправдиві пояснення лікарям під час надання потерпілому медичної допомоги, тим більше через незначний проміжок часу з моменту отримання тілесних ушкоджень, ще й невідомою йому особою, у останнього не було, оскільки ні на на якість надання медичної допомоги, ні на будь-які інші обставини справи це жодним чином не впливало.

Виявлені у ОСОБА_7 рани і перелом першого верхнього правого зуба належать до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоровя.

Виникли вони від дії тупих предметів незадовго до звернення за медичною допомогою, що підтверджується їх характером і властивостями.

Утворення вказаних вище ушкоджень за обставин, на які посилався ОСОБА_7 при експертизі, тобто від ударів деревяною палицею і ногами, не виключається.

Вже один цей факт свідчить про достовірність показань потерпілого щодо нанесення йому невідомою особою тілесних ушкоджень деревяною палицею, які він не змінював протягом всього кримінального провадження, але які заперечував обвинувачений, зазначивши, що наміру наносити тілесні ушкодження ОСОБА_7 не мав, а лише захищався.

Так, ОСОБА_7 потрапив в травмпункт протягом незначного проміжку часу з моменту нанесення йому тілесних ушкоджень; пояснив черговим лікарям причини отримання побоїв, зазначивши, що був побитий невідомим деревяною палицею; при цьому у матеріалах кримінального провадження немає жодних доказів того, що ОСОБА_6 отримав в ході конфлікту, який сам же і спровокував, будь-які тілесні ушкодження, в тому числі і в ході захисту від посягань на нього, а тому посилання в апеляційній скарзі обвинуваченого на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження є надуманими.

Таким чином, суд першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідив всі обставини кримінального провадження і навів у вироку сукупність доказів на підтвердження встановлених обставин, якими повністю доведено винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, і які з точки зору достатності та взаємозв`язку правильно покладено в обґрунтування висновків, у тому числі щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч.2 ст.125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоровя.

Під час судового провадження відповідно до вимог ст.128 КПК України потерпілий пред`явив цивільні позови до обвинуваченого, в яких просив стягнути на його користь 19 650 ггрн матеріальної та 150 0000 грн моральної шкоди.

У вироку наведено докладні мотиви прийнятого рішення про цивільні позови.

Суд частково задовольнив позов потерпілого щодо відшкодування моральної шкоди на суму 15 000 грн і відхилив вимоги про стягнення витрат, пов`язаних із спричиненням матеріальної шкоди, які не були підтверджені належними доказами.

Так, при визначенні розміру моральної шкоди суд першої інстанції врахував характер і обсяг завданих потерпілим страждань, оскільки потерпілий ОСОБА_7 з вини обвинуваченого ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження, терпів фізичний біль та моральні страждання, було порушено його звичайний спосіб життя, він також переніс оперативне втручання, що свідчить про тривалість фізичних і моральних страждань потерпілого, вимушеність змін у життєвих стосунках, витрачання часу, зусиль та матеріальних коштів, необхідних для відновлення попереднього стану.

Таке рішення відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, а тому доводи в апеляційній скарзі про те, що під час судового провадження не доведено, в чому саме виразилися моральні страждання і чи дійсно завдана матеріальна шкода, заявлена потерпілим, є недоречною..

Призначаючи ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі із звільненням від відбування покарання з випробуванням, суд відповідно до вимог ст.65 КК України врахував ступінь тяжкості злочину і конкретні обставини його вчинення, а також особу винного, наявність в нього чотирьох неповнолітніх дітей, відсутність інших обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, а тому воно є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення, перевиховання та попередження нових злочинів.

Отже, вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим й вмотивованим. Підстав для скасування вироку суду першої інстанції повністю та закриття кримінального провадження за відсутністю в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.125 КК України, про що йдеться в апеляційній скарзі останнього, колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає.

Разом з тим в порядку ст.404 КПК України щодо меж перегляду судом апеляційної інстанції колегія суддів зазначає, що відповідно до п.п.1.2 ч.1 ст. 76 КК України у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого такі обовязки:

1)періодично зявлятися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2)повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або навчання.

Тим не менш, місцевий суд, звільнивши обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з іспитовим строком із застосуванням вимог п.п.1,2 ст.76 КК України, не врахував, що законом № 1492-VIII від 07.09.2016 р. ст. 76 КК України була викладена у новій редакції, згідно якої нагляд за засудженими, звільненими від відбування покарання з випробуванням, покладається на орган пробації, внаслідок чого, на думку колегії суддів, з резолютивної частини вироку суду слід виключити вказівку про покладення на обвинуваченого відповідних обовязків, передбачених ст. 76 КК України, а саме: повідомляти кримінально виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи та періодично зявлятись для реєстрації в кримінально виконавчу інспекцію і вважати його засудженим за ч.2 ст. 125 КК України до призначеного місцевим судом покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік із звільненням відповідно до ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку терміном один рік та з покладенням на нього відповідних обовязків, передбачених п.п.1,2 ч.1 ст. 76 КК України, а саме:

1)періодично зявлятися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2)повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або навчання.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду від 19 грудня 2016 року відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого за ч.2 ст.125 КК України, - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи
З оригіналом згідно:
Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_2