11-кп/775/180/2017(м)
264/96/17

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2017 року м. Маріуполь

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення Апеляційного суду Донецької області в м. Маріуполі у складі:

суддів: ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3

при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_6 та захисника адвоката ОСОБА_7 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , на ухвалу Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 лютого 2017 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення,

в с т а н о в и л а:

вироком Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 квітня 2013 року ОСОБА_8 визнано винним та засуджено за ч.2 ст.307 КК України із застосуванням ст.69 КК України до 4 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Вироком апеляційного суду Донецької області від 10 червня 2013 року, який залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 24 жовтня 2013 року, вирок Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 квітня 2013 року щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання скасовано, ухвалений новий вирок, яким ОСОБА_6 засуджено за ч.2 ст.307 КК України до 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

06 січня 2017 року засуджений ОСОБА_6 звернувся до Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області з клопотанням про умовно-дострокове звільнення від покарання.

Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 лютого 2017 року в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 відмовлено.

Не погодившись із судовим рішенням, засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 оскаржили його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_6 за змістом просить ухвалу суду скасувати, задовольнити його клопотання та застосувати до нього вимоги ст.81 КК України. Зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги відсутність у нього можливості працювати та отримувати заохочення, оскільки він перебував в спеціальній установі для туберкульозних хворих з високим ступенем зараження.

Захисник ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та винести нову ухвалу, якою звільнити ОСОБА_6 від відбуття покарання умовно-достроково. Посилається на те, що судом не прийнята до уваги наявність у засудженого важких захворювань, таких як ВІЛ-інфекція, туберкульоз легенів, гепатит С. Згідно індивідуальній програмі реабілітації інваліда №2571 МСЕК вказано, що загальний час знаходження на інвалідності з 16 листопада 2011 року. У зв`язку з захворюваннями, засуджений знаходився відокремлено від інших ув`язнених та за станом здоров`я не міг виконувати ніякі роботи.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора ОСОБА_5 , який відстоював законність та обґрунтованість прийнятого рішення, просив апеляційні скарги залишити без задоволення, а ухвалу Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 лютого 2017 року без змін, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст.81 КК України та правовими позиціями, викладеними в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване лише за умови обов`язкової та одночасної наявності вказаних в законі підстав і умов в їх сукупності. При цьому основним і вирішальним є не факт відбування визначеної частини покарання, а досягнення однієї із цілей покарання виправлення засудженого, що підтверджується його сумлінною поведінкою і ставленням до праці в процесі відбування покарання.

Відповідно до ст.6 КВК України, виправлення засудженого - це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої право слухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Вирішуючи питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, суд повинен перевірити, в тому числі, і факт того, чи довів засуджений своє виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є об`єктивна доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Як вбачається з матеріалів провадження та ухвали суду, засуджений ОСОБА_6 характеризується посередньо, має 19 стягнень, які на даний час погашені, заохочень не має, до суспільно корисної праці не залучався, відповідно виписки з акту огляду медико-соціальною комісією від 2 листопада 2016р. має третю групу інвалідності, протипоказана тяжка фізична праця, стато-динамічні навантаження.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що утримання від порушень правил внутрішнього розпорядку, як вказано в характеристиці, є прямим обов`язком засудженого, передбаченим ст.107 КВК України, та не є підтвердженням того, що він став на шлях виправлення.

Таким чином, суд першої інстанції в повній мірі дослідив надані щодо ОСОБА_6 матеріали та прийняв законне і обґрунтоване рішення про відсутність правових підстав для застосування щодо останнього вимог ст.81 КК України.

Доводи захисту та засудженого ОСОБА_6 про те , що судом не прийнята до уваги наявність у засудженого тяжких захворювань, таких як ВІЛ-інфекція, туберкульоз легенів, гепатит С., є неспроможні та не можуть бути прийняти до уваги при вирішенні питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, оскільки звільнення від покарання за хворобою, передбачено вимогами ч.2 ст.84 КК України, тобто законодавством передбачений інший порядок звільнення від покарання за хворобою.

У цьому випадку частина 2 ст.84 КК України передбачає можливість звільнення від покарання або від подальшого його відбування при умовах, якщо особа захворіла на тяжку хворобу, це сталося після вчинення злочину або постановлення вироку, при цьому відбування покарання такими особами може бути визнане недоцільним через неможливість їх виправлення в умовах відбування покарання і застосування заходів виправно-трудового впливу. Виявлення таких захворювань у осіб покладається на лікарсько-трудові комісії, які створюються при лікарнях для засуджених.

Порушень судом вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування ухвали у даному провадженні не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404,407,418,419 КПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

апеляційні скарги захисника адвоката ОСОБА_7 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , та засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 лютого 2017 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення,- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції, протягом трьох місяців з моменту її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

_______________ ________________ ________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3