Справа № 727/7316/15-к
Провадження № 1-кп/727/61/17
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
31 січня 2017 року Шевченківський районний суд міста Чернівці в складі:
Головуючого, судді: ОСОБА_1
при секретарі судових засідань: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8
за участю учасників судового кримінального провадження: сторони обвинувачення: прокурора: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ; - потерпілої ОСОБА_12
- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 186 ч. 3 КК України,
ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Чернівці, українця, громадянина України, з середньою освітою, офіційно не працюючого, не одруженого, зареєстрованого і проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , раніше неодноразово судимого за останнім вирокам: - від 23.06.2008 Шевченківського районного суду м. Чернівці за ст.355 ч.3 КК України до 4 років позбавлення волі; 24.06.2010 умовно-достроково звільнений із не відбутою частиною покарання 1 рік 2 місяці 7 днів
- у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 190 ч.2, 186 ч.3КК України, ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженцю села Комарів Сторожинецького району Чернівецької області, українця, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 ; раніше судимого за вироками: - від 19.06.2009 року Першотравневого районного суду м. Чернівці за ст. 27 ч.4, ст.366 ч.1, ст.358 ч.3 КК України до обмеження волі на строк 2 роки, на підставі ст.75 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком 2 роки; - від 20.09.2010 року Садгірського районного суду м. Чернівці за ст.358 ч.3 КК України до обмеження волі на строк 2 роки, на підставі ст.75 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком 2 роки; - від 08.01.2014 року Першотравневого районного суду м. Чернівці за ст.185 ч.1 КК України до 120 годин громадських робіт; - від 30.06.2015 року Шевченківського районного суду м. Чернівці за ч. 2 ст. 190 КК України до штрафу у розмірі 100 н.м.д.г. (1700 грн.); - у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 ч.2 КК України, -
14 червня 2015 року, приблизно о 22.30 год. разом обвинувачений ОСОБА_17 з обвинуваченим ОСОБА_16 діючи умисно, за попередньою змовою між собою, підготувавшись до вчинення кримінального правопорушення, а саме будучи одягненими у відповідний одяг чорного кольору, в масках на обличчі і рукавицях, переслідуючи корисливу мету, направлену на відкрите викрадення чужого майна, шляхом застосування насильства, яке не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілої, прийшли до будинку АДРЕСА_5 і підійшли до вхідних дверей вказаного будинку, постукали, повідомивши потерпілій ОСОБА_12 , що принесли борг і під приводом повернення боргу, остання відчинила вхідні двері, після чого, реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_17 однією рукою схопив ОСОБА_12 за руку, а іншою за шию і силоміць завів останню до кімнати де повалив спиною на підлогу, і приставивши коліно до шиї, почав удушувати та утримувати, вимагаючи при цьому повідомити про місце зберігання грошових коштів і цінностей. В той же час, ОСОБА_16 з ціллю відшукування грошових коштів почав обшукувати кімнату, де внаслідок огляду жіночої сумки, що лежала біля столу на підлозі, в ній віднайшов грошові кошти в сумі 3200 гривень, якими відкрито заволодів, після чого, не припиняючи свої злочинні дії, обвинувачені повідомили ОСОБА_12 , щоб остання самостійно зняла з свого тіла золоті прикраси, внаслідок чого, потерпіла побоюючись за своє життя і здоров`я, виконала вимогу і надала їм золоті сережки, вартістю 3000 грн., вагою біля 8 гр., золоту обручку, вартістю 1500 грн., біля 4 гр., після чого, ОСОБА_17 із ОСОБА_16 з місця вчинення кримінального правопорушення скрилися, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим своїми умисними діями завдали потерпілій ОСОБА_12 матеріальної шкоди на загальну суму 7700 грн.
Будучи допитаним в порядку вимог ст. 351 КПК України обвинувачений ОСОБА_17 свою вину у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 3 ст. 186 КК України визнав в повному обсязі фактичні обставини справи, перелік і вартість викраденого майна, кваліфікацію злочину не оспорював і надав покази про те, що 14 червня 2015 року він увечері зустрівся з ОСОБА_16 та при розмові між ними щодо відсутності в нього грошових коштів на придбання ліків внаслідок знаходження на той час його матері в лікарні, спільно в них виникла ідея вчинити злочин, і ОСОБА_16 пригадав, що є жінка у якої можуть бути гроші і він знає адресу по вул. Іванківській в м. Чернівці. До зупинки, розташованої неподалік будинку в якому проживала потерпіла ОСОБА_12 їх підвіз на таксі ОСОБА_18 після чого, він з ОСОБА_16 прийшли до вхідних дверей будинку ОСОБА_12 , щось їй сказали, точно що саме не пам`ятав, і остання відчинила двері; в подальшому відбулися обставини, які описані в пред`явленому йому обвинуваченні, які ним в засіданні в повному обсязі визнано, пояснивши, що йому за свій вчинок соромно, так як він здійсненний відносно жінки похилого віку. Не заперечував в показах, що 14 червня 2015 року коли з ОСОБА_16 прийшов до потерпілої ОСОБА_12 був одягнений в одяг чорного кольору, однак при яких обставинах в них виявилися маски і рукавиці, пояснити не зміг, як і не зміг пояснити яким чином він розпорядився викраденими золотими виробами, належними потерпілій. Разом, з цим в показаннях вказував, що саме з метою відшкодувати потерпілій ОСОБА_12 завдані злочином матеріальні збитки, він 20.06. 2015 року приїздив до останньої додому на автомобілі під керуванням ОСОБА_18 і намагався ОСОБА_12 повернути грошові кошти, однак вона відмовилася і викликала працівників міліції, внаслідок чого його було повторно затримано, а згодом і обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Запевнив суд, що обов`язково в майбутньому відшкодує матеріальну і моральну шкоду завдану потерпілій ОСОБА_12 ; цивільний позов заявлений до нього останньою визнав в повному обсязі; в скоєному щиро розкаявся, в залі суду вибачився перед потерпілою ОСОБА_12 та запевнив останню про відшкодування їй завданих злочином збитків; також просив при призначенні йому покарання врахувати вказані вище обставини як пом`якшуючи, застосувати до нього вимоги ст. 69, 75 КК України, зарахувати в строк відбування покарання термін його попереднього ув`язнення.
В судовому засіданні, обвинувачений ОСОБА_16 , в порядку вимог ст. 351 КПК України, суду надав показання про те, що разом з ОСОБА_17 вчинив злочин проти особи похилого віку потерпілої ОСОБА_12 за обставинами викладеними у пред`явленому йому обвинуваченні; пояснив, що 14 червня 2015 року він зустрівся з ОСОБА_17 приблизно з 22 до 23 години вечора, точно не пам`ятає і в розмові між собою, ОСОБА_17 йому повідомив, що його мати в лікарні і необхідні кошти на ліки; вказував, що ніхто заздалегідь не планував вчинення кримінального правопорушення відносно ОСОБА_12 , все вийшло раптово, він згадав, що в останньої за місцем її проживання по АДРЕСА_5 купував самогон і не один раз приходив до неї додому; фактично план виник сам по собі, так як його ОСОБА_12 добре знала; до того ж він знав, що до будинку потерпілої ведуть дві хвіртки - одна від дороги, інша ближче до будинку і вікна будинку розташовані так, що потерпіла могла бачити хто наближається до вхідних дверей з другої хвіртки. Пояснив, що вхідні двері їм відчинила сама потерпіла, однак хто йому дав маску і рукавиці, пояснити не зміг, як і не пам`ятав своїх дій відносно золотих виробів потерпілої ОСОБА_12 , які йому віддав ОСОБА_17 . Цивільний позов потерпілої визнав в повному обсязі, запевнив суд, що відшкодує ОСОБА_12 шкоду. Просив, при призначенні йому покарання врахувати обставини, що пом`якшують його покарання, застосувати вимоги ст. 69 КК України і суворо його не карати.
Окрім, повного визнання вини обвинуваченими ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , суд вважає, що їх вина у вчиненні вищенаведеного діяння доведена й іншими доказами по справі, зокрема, показами потерпілої, свідків, письмовими доказами.
З показів наданих під присягою в судовому засіданні свідка ОСОБА_20 вбачається, що в червні 2015 року до неї зателефонувала сусідка ОСОБА_12 і повідомила, що будинок останньої пограбували, а свекруху побили. Коли вона з дочкою і зятем приїхали на вул. Іванківську, де проживала ОСОБА_12 , то побачила що в кімнаті все було розкидане, обличчя, ніс останньої були червоним, синців на обличчі у ОСОБА_12 не було, а сама вона їй розповіла що до неї в будинок увірвалися двоє осіб в масках і забрали гроші, пенсію та золоті сережки і кільце; після чого було викликано працівників міліції, які все оглядали в будинку і описували. Також пояснила, що приблизно через кілька днів, точно не пам`ятала, або десь до пів місяця після скоєного, до неї додому вранці ще не було 06 години прийшов ОСОБА_17 і просив, щоб вона вмовили ОСОБА_12 забрати заяву з міліції, говорив, що готовий відшкодувати останній усі збитки і саме з цією метою ОСОБА_17 її разом з дочкою і онуком на автомобілі таксі, яким керував ОСОБА_18 відвіз до свекрухи. По приїзду, ОСОБА_18 залишився в машині, а вона з дочкою, онуком і ОСОБА_17 пішли до подвір`я, де почали говорити з ОСОБА_12 щоб вона забрала заяву, і при цьому, ОСОБА_17 пропонував свекрусі гроші відшкодувати, однак ОСОБА_12 не хотіла нічого слухати, кричала, що не забере заяву і не відмовиться від показів, не вибачить нікого та виганяла з подвір`я ОСОБА_17 і тому, її донька, в якої був телефон слідчого подзвонила кудись; приїхали працівники міліції, які затримали ОСОБА_17 . Після даного випадку, її викликали в міліцію, де вона надавала показання.
Аналогічні показання були надані під присягою в судовому засіданні і свідком ОСОБА_21 , яка також пояснила, що десь в червні 2015 року їй пізно увечері біля 22 23 години подзвонила сусідка бабусі ОСОБА_12 ОСОБА_22 і щось говорила про грабіж та коли вона з мамою приїхали до останньої, в будинку бабусі побачила «погром», все з шафи було викинуте на підлогу; обличчя ОСОБА_12 було червоне, остання говорила що у неї болить ніс і розповіла, що один з нападників, які були одягнуті в чорний одяг, їй крутив ніс, скаржилася, що болить грудна клітина, бо інший з нападників ставав на груди коліном, а також говорила, що в неї викрали гроші та золоті вироби та після того, як ОСОБА_12 розповіла про те, що до будинку її підходив чоловік з конюшні, який часто до неї приходив за горілкою, вона про це сказала працівникам міліції і разом з ними їздила на конюшню, однак там нікого не було. Також, пояснила, що через кілька днів після скоєного з бабусею, до них додому приїхав ОСОБА_17 , який колись дружив з її покійним братом і просив з ним поїхати до бабусі - ОСОБА_12 щоб остання забрала з міліції заяву, зізнався, що це він зробив у бабусі і пропонував останній гроші, а їй говорив, що якби знав, що ОСОБА_12 її бабусі, ніколи б злочину не зробив, а коли вона з сином і мамою та ОСОБА_17 приїхали до ОСОБА_12 , остання нічого не хотіла чути щоб пробачити ОСОБА_17 , кричала і вона викликала міліції; ОСОБА_17 забрали. Виходячи з наведеного, суд доводи обвинувачених ОСОБА_17 , ОСОБА_16 про відсутність попередньої домовленості на вчинення злочину щодо потерпілої ОСОБА_12 розцінює, як обрану останніми лінію захисту і бажання уникнути покарання за скоєне.
Отже, крім наведеного, безпосередньо дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами вбачається наступне.
Згідно зі ст. 84 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню
Судом установлено, що 15.06. 2015 року ОСОБА_12 було підписано протокол прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення, яке в установленому законом порядку зареєстровано під № 73-68 о 00.02 год. в Шевченківському РВ з відповідною резолюцією про внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, в якому викладено обставини події, найменування і вартість майна (а.с. 22 т.1).
В судовому засіданні у наданих показах, потерпіла ОСОБА_12 не заперечувала того, що дійсно підписувала вказаний протокол. Дані про це кримінальне правопорушення цього самого дня внесенено до ЄРДР, що вбачається з відповідного витягу (т. 1. а.с. 1 № 1).
Відповідно до висновку експерта № 685 екс від 15.06. 2015 року (т.1 а.с. 42-43) в потерпілої ОСОБА_12 було виявлено тілесні ушкодження у вигляді синця на кінчику з переходом перенісся та крилах носа, в проекції тіла нижньої щелепи зліва, на верхній губі справа, в надбрівні ділянці зліва і дані тілесні ушкодження виникли в результаті менш як чотирьохкратної травмуючи дії твердих тупих предметів, малоймовірно їх виникнення внаслідок падіння з положення стоячи об землю з прискоренням чи без такого, і відносяться до легких тілесних ушкоджень;
Згідно протоколу слідчого експерименту від 02.09. 2015 року з фототаблицею (т.1 а.с. 44 48), за участю потерпілої ОСОБА_12 вбачається, що у присутності понятих, остання на статистові, як учаснику слідчого експерименту ОСОБА_23 показала яким чином нападники увійшли в приміщення будинку і яким способом відносно неї застосовувалося насилля з боку нападників.
В наданому суду клопотанні захисником ОСОБА_14 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_17 від 03.01.2017 року, проти якого не заперечували інші учасники сторони захисту і відповідно заперечувала сторона обвинувачення, ставиться питання, зокрема про визнання наведеного слідчого експерименту не допустимим доказом (п.6), оскільки заява потерпілої ОСОБА_12 не датована 02.09. 2015р. а 18.06. 2015 року, а також внаслідок того, що в протоколі про проведення слідчого експерименту не зазначено як його учасника присутню особу що зображена на фото таблиці, а також і з тих підстав, що протокол слідчого експерименту є нечитабельним.
Згідно ч. 1 ст. 240 КПК України слідчий експеримент проводиться з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. Слідчий експеримент, що проводиться в житлі чи іншому володінні особи, здійснюється лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє
Так, дійсно судом було досліджено заяву (т. 1 а.с. 151) потерпілої ОСОБА_12 про надання нею дозволу працівникам міліції, іншим учасникам на проведення слідчого експерименту на проведення його в будинку та території 18.06. 2015 року. І в судовому засіданні дане було підтверджено самою потерпілою, однак дана згода була надана щодо проведення слідчого експерименту який був проведений саме 18.06. 2015 року за адресою м. Чернівці вул.. Іванківська, 23 м. Чернівці, учасником якого був ОСОБА_18 (т.1 а.с. 71 74), а також і слідчого експерименту, проведеного за участю ОСОБА_16 ( т.1 а.с. 152 155).
Доводи наведені в клопотанні про визнання не належним і не допустимим доказом - слідчого експерименту від 02.09.2015 року відносно того, що в ньому не зазначено як учасника його проведення особи зображеної на фототаблиці, спростовуються даними дослідженого протоколу слідчого експерименту від 02.09. 2015 року з якого чітко вбачається підпис ОСОБА_23 , як учасника експерименту - статиста (а.с. 45 оборот). Протокол слідчого експерименту від 02.09. 2015 року проведений уповноваженою на те особою, яка входить до складу створеної слідчої групи за постановою від 15.06. 2015 року ( т.2. а.с. 11) ОСОБА_24 , за участю потерпілої ОСОБА_12 і роз`ясненням останній вимог ст.56 ч. 1, ч.2 та ст. 57 КПК України прав її і обов`язків, про що свідчить підпис останньої, приналежність якого ОСОБА_12 було підтверджено потерпілою в судовому засіданні, за участю понятих, підписи яких відмічено на кожній сторінці протоколу та проведений був з метою перевірки і уточнення показів потерпілої ОСОБА_12 . Будь-яких зауважень чи заяв від учасників слідчої дії не надходило.
В судовому засіданні було досліджено лист відповідь від 23.06. 2015 року № 125, за підписом ПТ «Ваш Ломбард» ОСОБА_25 (т.1 а.с. 35) з якого вбачалося, що в ТП Ваш ломбард було заставлено майно гр. ОСОБА_26 , а саме сережки 583 проби вагою 5.3 грама і обручку 583 проби вагою 0.82 грама, які по закінченню строку договору було реалізовано.
Щодо вказаного листа також в клопотанні захисника ОСОБА_14 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_17 від 03.01.2017 року ставиться питання визнання його як не належного і не допустимого доказу.
Однак, суд виходячи з підстав наведених в клопотанні, вважає, що вказаний лист - відповідь є наслідком виконання доручень за підписом слідчого СВ Шевченківського РВ УМВС України в Чернівецькій області ОСОБА_24 (т.2 а.с. 52, 54, 58) від 15.06. 2015 року, як суб`єктом, який наділений був повноваженнями проводити процесуальну дію, під час якої отриманий доказ, що також вбачається з рапорту о/у СКП Шевченківського РВ УМВС України в Чернівецькій області ОСОБА_27 від 29.06. 2015 року.
В судовому засіданні з дослідженого протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 18.06. 2015 року ( т.1 а.с. 68), з якого вбачається, що ОСОБА_18 під час досудового розслідування, будучи в статусі свідка упізнав ОСОБА_16 на фото під № 3, як особу, відому йому на ім.»я ОСОБА_28 , якого разом з ОСОБА_17 підвозив 14.06. 2015 року на вул. Іванківську м. Чернівці, про що також свідчить довідка слідчого ОСОБА_24 ( т.1 а.с. 70).
Даний доказ в клопотанні захисника ОСОБА_14 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_17 від 03.01.2017 року також ставиться до вирішення таким, що є не належним чи не допустимим з підстав того, що свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні повідомив, що впізнання з ним проводилося за трьома фотознімками та одним фотороботом….те, що він на фотознімках впізнав особу на ім.»я ОСОБА_28 , а також і того, що в судовому засіданні ОСОБА_18 не впізнав свого підпису в протоколі, з посиланням також і на те, що ОСОБА_18 фактично в рамках кримінального провадження має статус обвинуваченого, а тому, усі документи складені за його участі як свідка не можуть судом визнаватися належними і допустимими доказами.
Частина 1 ст. 86 КПК України встановлює юридичну форму даних, що встановлюють обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Порядок отримання доказів, вказаних у ч. 2 ст. 84 КПК, передбачає дотримання наступних вимог: - належний суб`єкт отримання доказів; - законність процесуального джерела доказів; - дотримання процесуального порядку отримання доказів; - дотримання правил фіксації ходу і результатів слідчих (розшукових) і негласних слідчих (розшукових) дій. Докази повинні бути отримані тільки із тих процесуальних джерел, що вказані в ч. 2 ст. 84 КПК України; в клопотанні про визнання доказів недопустимими повинні бути чітко викладені підстави (неналежності доказів, отримання з порушенням встановленого Кодексом порядку…), а, отже, з врахуванням наведеного, суд відхиляє підстави викладені в клопотанні щодо визнання неналежним і недопустимим - протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками і довідки до нього від 18. 06. 2015 року і вважає їх такими, що крім наведеного спростовуються і показаннями обвинуваченого ОСОБА_16 , а також і показами ОСОБА_17 , який в показаннях зазначив, що дійсно до зупинки на вул.. Іванківську м. Чернівцях 14.06. 2015 року його з ОСОБА_16 підвозив таксист ОСОБА_18 .
З дослідженого протоколу проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_18 від 18.06. 2015 року та довідки до нього ( т.1.а.с. 71 75) вбачається, що його проведення здійснено було слідчим СВ Шевченківського РВ УМВС України в Чернівецькій області ОСОБА_29 , який згідно постанови про створення слідчої групи від 15.06. 2015р. входить до складу групи, тобто є належним суб`єктом отримання доказів; слідчий експеримент був проведений з метою уточнення обставин злочину, з дотриманням вимог 104, 223, 240 КПК України, за участі понятих і зазначенням в протоколі ОСОБА_18 як учасника слідчої дії, в якому він розписався; при цьому судом звертається увага на відсутність будь яких зауважень, заперечень, як з боку понятих, так і з боку самого ОСОБА_18 (т.1 а.с. 74). Суд, при оцінці даного доказу в сукупності з іншими доказами по справі, відхиляє доводи викладені в клопотанні від 03.01.2017р. стороною захисту, які повністю заперечувалися стороною обвинувачення, виходячи з того, що наведена слідча дія проведена відповідно із дотриманням порядку проведення процесуальної дії та дотримання вимог закону щодо фіксації перебігу та результатів процесуальної дії, а також з врахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 р. № 7 (п.4) «Про посилення судового захисту прав та свобод людини і громадянина» (з змінами і доповненнями), в останній наголошено, що під час розгляду кожної справи необхідно перевіряти, чи були докази, якими органи досудового слідства обґрунтовують висновки про винність особи у вчиненні злочину, одержані відповідно до норм КПК.
Судом встановлено, що докази, а саме протокол слідчого експеременту, отриманий належним суб`єктом, який наділений повноваженнями проводити процесуальну дію, під час якої отриманий доказ; останній є фактичними даними, що одержані зі встановлених законом джерел, визначених ст. 65 КПК України. З врахуванням наведеного, судом будь яких порушень вимог ст. 240 КПК України при проведенні слідчого експерименту 18.06. 2015 року за участі ОСОБА_18 не встановлено.
Законодавцем визначено, що безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним всіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів шляхом допиту обвинувачених, потерпілих, свідків, експерта, огляду речових доказів, оголошення документів, відтворення звукозапису і відеозапису тощо.
Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у ч.1 ст.94 КПК, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.
Наведеним же спростовуються доводи наведені в клопотанні щодо не відомих обставин джерела походження речей наведених в квитанції № 3164 від 02.09. 2015 року, згідно якої були передані в камеру зберігання речових доказів речі означені в постанові від 01.09. 2015 року про визнання і приєднання речового доказу до матеріалів кримінального провадження (т.1 а.с. 201, 202).
Суд вважає безпідставними і доводи викладені в клопотанні захисника ОСОБА_14 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_17 про визнання заяви ОСОБА_21 до Шевченківського РВУ МВС України в Чернівецькій області, так як свідок ОСОБА_21 будучи допитаною в судовому засіданні вказала, що заява нею була написана 20.06.2015 року власноручно, як і вона написала заяву від імені ОСОБА_12 і саме вказана дата міститься в заявах. Потерпіла ОСОБА_12 в судовому засіданні щодо написання заяви 20.06. 2015 року до слідчого надавала плутані, не послідовні покази, спочатку вказуючи про те, що заява була написана і підписана нею, а потім стверджувала, що заяву написала її онука ОСОБА_21 , а хто її підписав не знає. А, тому, суд в цій частині, надає критичну оцінку показам потерпілої ОСОБА_12 .
В судовому засіданні, крім вищенаведених доказів було досліджено в якості доказу протокол огляду місця подій від 15.05. 2015 року по АДРЕСА_5 (т.1 а.с. 23), з додатком фототаблиці до протоколу ( т.1 а.с. 26 - 29).
Згідно ч.2 ст. 39 КПК України керівник органу досудового розслідування уповноважений визначати слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, а у випадках здійснення досудового розслідування слідчою групою - визначати старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих
Крім того, будучи допитаною в судовому засіданні, під присягою потерпіла ОСОБА_12 в наданих показах чітко вказувала на те, що при огляді місця подій 15.06. 2015 року ОСОБА_37 не було, оскільки він є людиною не ходячою, і пересувається лише на візку. В цій частині пояснення потерпілої узгоджуються і з показаннями свідків ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , якими відповідно також було підтверджено, що ОСОБА_40 є інвалідом і самостійно не може пересуватися.
Стороною обвинувачення участь заявлених до допиту свідків обвинувачення ОСОБА_41 , ОСОБА_40 не було забезпечено в рамках вимог ч. 3 ст. 23 КПК України, з рапортів наявних в матеріалах справи на виконання ухвал суду про привід вказаних свідків в судові засідання, також вбачається про неможливість доставити свідка ОСОБА_40 в суд внаслідок того, що останній самостійно не пересувається, а ОСОБА_41 не може його одного залишити вдома. Від допиту вказаних свідків в судовому засіданні сторона обвинувачення відмовилася.
Також в судовому засіданні, потерпіла ОСОБА_12 під час її допиту пояснила, що письмової заяви дозволу на огляд місця подій 15.06. 2015 року вона не писала, так як після вчиненого відносно неї злочину була в пригніченому стані і її все боліло, фактично в будинку на час проведення огляду і не перебувала, а знаходилася біля будинку сиділа на лавиці; протокол огляду самостійно не читала, підписувала в той день, усе, що їй говорив слідчий. І доводи вказані в показах потерпілої узгоджуються з матеріалами дослідженого кримінального провадження, в якому письмовий дозвіл, окрім слова «дозволяю» в самому протоколі, потерпілої ОСОБА_12 на огляд її помешкання відсутній, як і не встановлено судом винесеної ухвали слідчого судді в рамках провадження на огляд житлового приміщення, як це передбачено вимогами ст. ст.ст. 233, 234, 237 КПК України.
Відповідно до вимог ст. 237 КПК України, огляд житла чи іншого володіння особи, здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи. А стаття 234 ч.2 КК України передбачає, що обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді. І наявність згоди на проникнення до житла особи, яка володіє цим житлом, згідно ст. 233 КПК України, не звільняє від обов`язку прокурора, слідчого звернутися з клопотанням про проведення обшуку чи огляду житла до слідчого судді. Також, в порушення вимог ст. 105 п.4 ч.2 КПК України до протоколу огляду місця подій від 15.06. 2015 року додано копію фотоілюстрації, а не оригінал, ілюстрації (т.1. а.с. 27 0 29) не розшифровані за послідовністю проведених дій, наявності вилучених з місця подій слідів і речей. Отже, законодавчо визначено, що доказ має бути отриманий належним суб`єктом, який наділений повноваженнями проводити процесуальну дію, під час якої отриманий доказ. Важливі для справи фактичні дані мають бути одержані зі встановлених законом джерел, які перераховано у ст. 65 КПК України, що можна перевірити. Доказ має бути отриманий із дотриманням порядку проведення процесуальної дії. Під час отримання доказів мають бути дотримані вимоги закону щодо фіксації перебігу та результатів процесуальної дії. А тому, доводи заперечень прокурора в цій частині клопотання є неспроможними і не грунтуються на положеннях вказаних статей КПК України.
Таким чином, виходячи з наведеного, суд вважає, що процесуальна слідча дія - огляд місця події 15.06. 2015 року проведений з порушенням процедури та суттєвих умов цієї слідчої дії, а тому судом до уваги вони не береться, так як відповідно ч.2 ст. 86 КПК України недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення, а як наслідок визнання не належного і не допустимого доказу, не можуть братися до уваги і висновки експерта, відповідно за № 1795 від 23.07. 2015 року; № 2075-К від 07.09. 2015р., проведеної судової трассологічної експертизи вилучених слідів під час проведення огляду місця подій від 15.06. 2015 року (т.2 а.с. 111 114, 128 129).
Також, як належний і допустимий доказ не може бути покладений в основу вироку і досліджений судом протокол проведення слідчого експерименту від 18.06. 2015 року за участі ОСОБА_16 (т.1 а.с. 152 157), виходячи з наступного. Даний доказ також просить визнати неналежним і недопустимим сторона захисту, захисник ОСОБА_14 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_17 з підстав того, що слідчий експеримент з ОСОБА_16 був проведений у період його незаконного затримання та застосування до останнього насильства, приниження гідності працівниками міліції. А, оскільки, визнання вказаного доказу неналежним і недопустимим заперечувалося стороною обвинувачення, судом при здійсненні перевірки даного доказу, шляхом дослідження матеріалів провадження, було встановлено, що згідно протоколу затримання ОСОБА_16 (т.3 а.с. 54) останній був затриманий 19.06. 2015 року. 18.06. 2015 року йому було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України. Однак, як вбачається з показів обвинуваченого ОСОБА_16 при дослідженні вказаного доказу, він фактично був затриманий 17.06. 2015 року разом з ОСОБА_17 і його було доставлено до Шевченківського райвідділу міліції, де до нього працівниками міліції, прізвища яких він пояснити не зміг, було застосовано фізичне насилля і приниження його гідності і саме в цей період, зокрема до оголошення йому підозри у вчиненні злочину за ч. 3 ст. 186 КК України відносно потерпілої ОСОБА_12 за його участі було проведено слідчий експеримент по АДРЕСА_5 , де мешкає остання, перегляд якого було внесено до його пояснення, сам слідчий експеримент проходив без участі захисника, участь якого йому не було забезпечено, а на наступний день 19.06. 2015 року йому було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою вже з участю захисника.
Факт незаконного затримання ОСОБА_16 і нанесення йому побоїв працівниками міліції, узгоджується і з показами обвинуваченого ОСОБА_17 , який пояснив, що 17.06.2015 року його і ОСОБА_16 було незаконно затримано; факт протиправного затримання ОСОБА_17 було визнано слідчим суддею ухвалою від 20.06. 2015 року, та як видно з пояснень ОСОБА_17 його було звільнено, а ОСОБА_16 обрано запобіжний захід тримання під вартою.
Вищенаведені показання обвинувачених узгоджуються і з дослідженими матеріалами справи. Так, під час судового слідства по справі, обвинуваченим ОСОБА_16 було подано письмову заяву, скеровану до розгляду прокуратурі Чернівецької області, про застосування до нього під час протиправного затримання недозволених методів ведення слідства з боку працівників міліції.
В судовому засіданні потерпіла ОСОБА_12 при дачі показів зазначала, що була присутня коли до її будинку в після обіденний час, привезли ОСОБА_16 для проведення слідчого експерименту; її слідчий ще просив піти і знайти понятих, вона пішла до сусідів з будинку АДРЕСА_6 і попросила їх прийти до її будинку. Вказувала, що ОСОБА_16 показував, що і як він робив, однак чому її не було включено до протоколу слідчого експерименту, як учасника слідчої дії пояснити не змогла.
Як вбачається з протоколу проведення слідчого експерименту від 18.06. 2015 року (т.1 а.с. 152), потерпіла ОСОБА_12 , як учасник даної слідчої дії в ньому (у відповідній графі) не зазначена.
Крім того, судом при перевірці вказаного доказу, встановлено, що в статусі особи підозрюваного ОСОБА_16 був допитаний 18.06. 2015р. в період з 20.15 до 20.50 годин (т.3 а.с. 45). Отже, на період і час проведення слідчого експерименту (18.06. 2015 року; розпочатого о 10 год.06 хв., закінченого о 10.год 23 хв.) ОСОБА_16 не мав статусу підозрюваного, що фактично узгоджується, як з показаннями потерпілої ОСОБА_12 про те, що слідчий експеримент мав місце після обіденний час, так і поясненнями обвинуваченого ОСОБА_16 про те, що фактично підозру у вчиненні кримінального правопорушення йому було пред`явлено після проведення слідчого експерименту.
При цьому, судом звертається увага, на те, що в протоколі слідчого експерименту від 18.06. 2015 року за участю ОСОБА_16 не міститься мети його проведення (чи для перевірки показів останнього, чи з інших підстав).
Згідно вимог ч. 1 ст. 223 КПК України, підставами для проведення слідчої дії є наявність достатніх відомостей, що вказують на можливість досягнення її мети. Слідчий, прокурор вживає належних заходів для забезпечення присутності під час проведення слідчої дії осіб, чиї права та законні інтереси можуть бути обмежені або порушені. Перед проведенням слідчої дії особам, які беруть у ній участь, роз`яснюються їх права і обов`язки, передбачені цим Кодексом, а також відповідальність, встановлена законом (ч. 3 вказаної норми закону). В законі зазначено (ч. 3 ст. 22 КПК), що є недопустимими докази, отримані з домаганням показань шляхом застосування насильства, погроз або інших незаконних методів.
Відповідно до ст. 20 КПК України обвинувачений, має право на захист, яке полягає у наданні йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, користуватися правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені КПК України. Пленум Верховного Суду України у п. 11 Постанови від 24 жовтня 2003 р. № 8 «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист у кримінальному судочинстві» (з змінами і доповненнями), роз`яснив, що порушення вимог закону щодо участі захисника може бути підставою для визнання недопустимими тих доказів, що були зібрані під час виконання таких дій. При цьому, також судом звертається увага, що прокурор відмовився від заявлених до допиту у судовому засіданні в якості свідків обвинувачення - ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , саме які були понятими під час проведення 18.06. 2015р. слідчого експерименту. Отже, доводи заперечень прокурора в цій частині клопотання є не послідовними і такими, що не грунтуються на вимогах чинного закону та суд приходить до висновку, що процесуальна слідча дія проведення слідчого експерименту 18.06. 2015 року за участю підозрюваного ОСОБА_16 здійснено з порушенням вимог закону, порушення права на захист останнього, а тому судом до уваги не береться.
З аналогічних підстав, вимог закону, виходячи з того, що згідно ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Чернівці ОСОБА_46 від 20.06. 2015 року було визнано незаконним затримання ОСОБА_17 в період з 17.06.по 19.06. 2015 року, суд вважає, що з порушенням права на захист останнього, вимог ст.ст. 20, 22, 65, і ч.2 ст. 86 КПК України було проведено 18.06. 2015 року обшук в будинку за місцем фактичного проживання ОСОБА_17 по АДРЕСА_3 , власником якого є ОСОБА_47 (т.2 а.с. 141 144), звідки було вилучено взуття ОСОБА_17 , яке було оглянуте на підставі протоколу 02.09. 2015 року (т.2 а.с. 145 148) і відповідно повернуто під розписку його батькові ОСОБА_48 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (т.2 а.с. 149).
Судом також установлено, що органом досудового розслідування по вищенаведеному кримінальному провадженню за пред`явленим обвинуваченням - ОСОБА_17 , ОСОБА_18 інкримінується те, що 12 травня 2015 року ОСОБА_17 втупивши у попередню злочинну змову з ОСОБА_18 , та діючи умисно, протиправно, повторно, за попереднім розподілом ролей, переслідуючи корисливу мету, направлену на заволодіння чужим майном шляхом обману прибули на автомобілі марки «Мерседес-Бенц» модель «Віто», державний номерний знак НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_18 , на територію ПСП «Мамаївське», що розташоване у с. Мамаївці Кіцманського району Чернівецької області.
Будучи допитаним в порядку вимог ст. 351 КПК України обвинувачений ОСОБА_17 свою вину у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 2 ст. 190 КК України не визнав; В наданих суду показах ОСОБА_17 за пред`явленим йому обвинуваченням по ч. 2 ст. 190 КК України своєї вини не визнав і зазначив, що даного кримінального правопорушення відносно потерпілого ОСОБА_49 він разом з ОСОБА_18 не вчиняв. 12 травня 2015 року він з ОСОБА_18 на ПСП «Мамаївське», що розташовано в с. Мамаївці Кіцманського району Чернівецької області не їздив, а перебував в лікарні у матері; ОСОБА_49 12 травня 2015 року не бачив і ніякої розмови між ним і потерпілим не мало місце. В показах зазначив, що в період літа 2015 року він проживав на протязі двох років в цивільному шлюбі з громадянкою ОСОБА_52 і разом з ними проживав пасинок, син останньої, який вів неправильний на його думку спосіб життя, постійно в нього просив гроші на свої потреби, цигарки, а тому, він вирішив його провчити, дати можливість реально зрозуміти, що неправильно себе вести в житті може призвести до тюрми і саме з цією метою, він дійсно привозив свого пасинка Орлецького до ОСОБА_49 на територію ПСП Мамаївське що в с. Мамаївці Кіцманського району Чернівецької області, однак, це не було 12 травня 2015 року, а значно пізніше, коли зустрів в місті ОСОБА_18 , із яким познайомився під час перебування в слідчому ізоляторі у 2006 році, останній таксував і він замовив за 500 грн. таксі і попросив підвезти його в с. Мамаївці Кіцманського району Чернівецької області, де по дорозі взяв з собою пасинка Орлецького і всі поїхали до ПСП Мамаївське, розташоване на території колгоспного двору в с. Мамаївці Кіцманського району, де ОСОБА_18 сидів в машині за кермом, ОСОБА_53 також з автомобіля не виходив; з Шведом він розмовляв, однак про що була розмова не пам`ятає. Не заперечував, що в нього на той час в пакеті знаходилося три міліцейські бушлати, які він мав намір продати, а також і те, що можливо в машині у ОСОБА_18 і була якась лопата, однак ніяких речей ОСОБА_54 з метою введення його в шахрайство не демонстрував, а відносно інших показань зазначив, що його змусили надавати пояснення проти себе в Кіцманському райвідділі міліції; відносно нього застосовували недозволені методи слідства, йому наносили побої. Особи на ім`я ОСОБА_55 він не знає і дана особа, як головний бухгалтер ПСП «Мамаївське» ніяких грошових коштів йому через касу підприємства не видавала; в касовому ордері підпис йому не належить. Пояснив, що після приїзду на ПСП Мамаївське з ОСОБА_56 він зустрічався в подальшому біля кардіологічного центру і останній йому будь яких претензій не висловлював, ніяких грошових коштів він у ОСОБА_49 не вимагав; докази, які надані органом досудового слідства по вказаному епізоду пред`явленого обвинувачення вважає недопустимими і не належними. Просить, за пред`явленим йому обвинуваченням за ч. 2 ст. 190 КК України по суду виправдати.
Аналогічні показання надав і обвинувачений ОСОБА_18 , який будучи допитаним в порядку вимог ст. 351 КПК України, також надав показання про те, що ніякого злочину відносно потерпілого ОСОБА_49 з ОСОБА_17 він не вчиняв; пояснив, що з ОСОБА_17 він колись давно познайомився у 2006 році в слідчому ізоляторі, між ними були прості відносини, які навіть не можна назвати товариськими. Одного разу, коли це було не пам`ятає він таксував автомобілем марки «Мерседес - Бенц» модель «Віто», державний номерний знак НОМЕР_1 , в місті зустрів ОСОБА_17 , який йому попросив його відвезти в с. Мамаївці, Кіцманського району, заплативши 500 грн. Він нічого не розпитуючи, погодився. Зазначив, що раніше ніколи з потерпілим ОСОБА_56 знайомий не був і не знав де знаходиться ПСП Мамаївське, дорогу показував ОСОБА_17 і по приїзду на колгоспний двір, він постійно перебував в автомобілі, з машини також не виходив і молодий хлопець, а про що ОСОБА_17 розмовляв з потерпілим ОСОБА_56 , йому відомо не було. Повністю в наданих суду показах заперечив отримання в касі ПСП Мамаївське грошових коштів в розмірі 10.000 грн., пояснивши, що в жодній відомості, в жодному касовому ордері він не розписувався; касира ПСП ОСОБА_57 ніколи не бачив і не знає. Крім наведеного, в показах вказував, що коли він був затриманий в Кіцманському райвідділі міліції йому речі в машину підкинули, так як після огляду транспортного засобу, автомобіль яким він керував декілька днів був не зачинений; В наданих показах повністю заперечив приналежність йому речей, які були виявлені в автомобілі під час проведення огляду, а саме масок, рукавиць, одягу. Просив його по суду виправдати в пред`явленому обвинуваченні, оскільки він ні в чому не винен.
Відповідно до ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Згідно із ст. 25 КПК України прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення або в разі надходження заяви (повідомлення) про вчинення кримінального правопорушення, також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.
Саме на них відповідно до ч. 2 ст. 9 КПК України покладається обов`язок всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень. Положеннями ст. 91 КПК України передбачено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.
Згідно із положеннями ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, покладається на слідчого, прокурора.
Так, в обгрунтування вищенаведеного пред`явленого і ОСОБА_17 , ОСОБА_18 обвинувачення у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, сторона обвинувачення, посилається на докази досліджені у судовому засіданні, а саме:
- показання свідка ОСОБА_61 який під присягою в судовому засіданні надав показання, про те, що знає ОСОБА_17 , як такого, що тривалий період часу проживав з його матір`ю в цивільних шлюбних стосунках, не розписаний. Він з ОСОБА_17 разом проводили час як сім`я, бо проживали спільно Якого числа не пам`ятає, літом десь 2015 року, він вранці біля 09.30 годин мав піти до магазину по хліб, коли йому ОСОБА_17 який також на той час був вдома, сказав, що підвезе. Коли під`їхала машина таксі, за кермом сидів чоловік, в якому він в залі суду впізнав ОСОБА_18 він сів в машину на заднє сидіння, де був і ОСОБА_17 , який був одягнений в робочу форму - чорний фірмовий одяг, оскільки працював в охороні та вони поїхали в село, а саме на колгоспний двір; там він побачив ОСОБА_49 , з яким раніше особисто знайомий не був, а лише бачив на рекламних щитах, останнього окликнув ОСОБА_17 та коли той підійшов до машини, ОСОБА_17 вийшовши з машини, відчинив дверцята з його сторони і сказав, вказуючи на нього, що він є особою, яка найняла його за гроші щоб вбити ОСОБА_49 , після чого закриваючи дверцята сказав, що це прикол і він йому усе потім пояснить, при цьому він почув слова… «що з ним роботи…». Будучи в приголомшеному, шоковому стані від почутого з боку ОСОБА_17 , він сидів мовчки в машині, а за кілька хвилин, оскільки розмова тривала менше ніж хвилину, ОСОБА_17 показавши ОСОБА_54 щось в багажнику, так як в нього був рюкзак, що саме не бачив, повернувся і дістав з під сидушки лопату, для чого він це зробив не знав, а як сказав ОСОБА_17 - щоб закопати ОСОБА_62 ; після чого його відвезли в село, при цьому по дорозі, ОСОБА_17 постійно йому говорив, що все що було - це прикол. В показах зазначив, що раніше до вказаних подій, ОСОБА_17 із ОСОБА_56 не був знайомий і що після тих подій, він з ОСОБА_17 більше не спілкувався.
Під час перебування біля автомобіля, ніякої розмови про гроші між ОСОБА_17 і ОСОБА_56 він не чув. Після вказаної ситуації на колгоспному дворі, його менше ніж за місяць викликали до Кіцманського райвідділу міліції, де він надавав показання, а на другий чи третій день після вказаних подій, в їх будинку був обшук, під час якого шукали речі ОСОБА_17 .
Покази потерпілого ОСОБА_49 в частині того, що його замовили на знищення узгоджуються і з показами свідка ОСОБА_65 , який будучи попередженим про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, в судовому засіданні пояснив, що будь якої розмови між ОСОБА_17 і ОСОБА_56 про вимагання грошових коштів чи знищення якогось майна він не чув.
Про визнання вищенаведеного протоколу прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 17.06. 2015 року не належним і не допустимим доказом ставиться і стороною захисту, захисником в інтересах обвинуваченого ОСОБА_17 ОСОБА_14 в клопотанні від 03.01. 2017року. Сторона обвинувачення проти заявленого клопотання заперечувала, а тому, при перевірці вказаного доказу, суд з врахуванням наведеного, звертає увагу і на те, що у наданих суду показах потерпілий ОСОБА_50 чітко зазначав, що після зустрічі на початку червня 2015 року біля аптеки в м. Чернівцях ОСОБА_17 і в розмові з ним, зрозумівши, що останньому потрібні гроші, вирішив звернутися до міліції з заявою про вчинення відносно нього злочину та саме з цією метою він в обідній період часу поїхав до Кіцманського райвідділу міліції, та як видно з дослідженого протоколу, прийняття усної заяви у ОСОБА_49 мало місце о 20.30 годин 17.06. 2015 року, а письмова заява потерпілого взагалі в матеріалах справи відсутня. Крім цього, в порушення наведеної норми закону (ст. 91 КПК України) в змісті заяви (протоколі) відсутня дата вчинення кримінального правопорушення і час, хоча при дачі показів в судовому засіданні, потерпілий ОСОБА_50 на запитання сторони захисту відносно періоду - дати вчинення відносно нього злочину нічого відповісти не зміг.
Отже, враховуючи наведене суд вважає, що обставини, які містяться в дослідженому протоколі оформленому зі слів ОСОБА_49 і ті про які повідомив потерпілий в судовому засіданні є суперечливими між собою і не узгоджуються.
Суд відхиляючи в цій частині клопотання сторони захисту, вважає, що наведені в ньому, вищезазначені документи, не являються доказами в контексті вимог ст. 84 КПК України, а являються лише документами, складання яких має відповідати вимогам КПК України, що фактично не мало місце.
В силу вимог КПК України процесуальними документами, а не доказами (в порядку вимог ст. 84 КПК України) є і інші документи вказані в клопотанні захисника ОСОБА_69 , а саме повідомлення від 17.06. 2015 року про призначення групи прокурорів у кримінальному провадженні; постанови від 17.06. 2015 року про призначення групи прокурорів; постанови про створення групи слідчих від 18.06. 2015 року (т.1 а.с. 161 163), а тому і в цій частині доводи клопотання сторони захисту суд відхиляє.
Аналогічно, судом не беруться до уваги і доводи викладені в клопотанні щодо визнання не допустимими і не належними доказами листа - запиту Шевченківського РВ УМВС України в Чернівецькій області (вих. № СВ 1853 від 18.06. 2015) та лист-відповіді Кіцманського РВ УМВС України в Чернівецькій області від 18.06.2015р. №38/5793 на вказаний лист-запит (т.1 а.с. 233, 234) з підстав того, що наявної в них описки прізвища ОСОБА_18 .
В судовому засіданні в порядку дослідження доказів, безпосередньо був досліджений і протокол пред`явлення особи для впізнання від 19.06. 2015 року (а.с. 222 т.1), відповідно до якого, у присутності понятих, ОСОБА_55 впізнавала особу якій видала з каси грошові кошти і як вбачається з протоколу, для проведення вказаної слідчої дії були запрошені, крім ОСОБА_18 (прізвище ім.»я та по батькові якого в протоколі зазначено як ОСОБА_18 , 1964 р.н.) ще троє осіб ОСОБА_71 , ОСОБА_72 , ОСОБА_73 , яким відповідно було роз`яснено їх права і обов`язки. ОСОБА_18 (прізвище ім.»я та по батькові якого в протоколі зазначено як ОСОБА_18 , 1964 р.н.) зайняв місце під № 2 та за даними протоколу ОСОБА_74 пояснила, що зможе впізнати особу, якій видавала кошти за зовнішніми ознаками, рисами обличчя і голосом. Особи які були запрошені до впізнання були розміщені в порядку зліва направо, зокрема: під № 1 ОСОБА_75 , під № 2 ОСОБА_72 , під № 3 ОСОБА_18 і під № 4 - ОСОБА_71 та на запитання слідчого чи впізнає ОСОБА_55 серед пред`явлених їй осіб особу якій видала кошти, останні вказала на особу під № 3 ОСОБА_18 , за ознаками зовнішнього виду, загальними рисами обличчя і голосом.
Отже, вищенаведені дані в протоколі пред`явлення особи для впізнання від 19.06. 2015 року (а.с. 222 226 т.1) містять ряд суперечності, зокрема: не вірно було слідчим встановлено особу ОСОБА_18 (за протоколом він являється ОСОБА_18 ), не вказано в якому статусі (потерпілої чи свідка) приймала участь ОСОБА_55 при впізнанні особи; ОСОБА_18 (а за протоколом ОСОБА_18 ) після пропозиції слідчого вибрати собі місце серед осіб, які пред`являється для впізнання обрав місце другим, однак, був розміщений слідчим для впізнання, в порядку зліва направо під № 3; не вбачається з протоколу пред`явлення особи для впізнання від 19.06. 2015 року даних про те, що особи, які пред`являється для впізнання розмовляли з ОСОБА_55 натомість містяться чітко дані про те, що остання впізнала ОСОБА_18 за голосом. Сама ж особа яка пред`являлася слідчим для впізнання ОСОБА_55 (за даними протоколу ОСОБА_18 ), розписався в останньому, як впізнана особа ОСОБА_18 . Також, за даними дослідженого протоколу не визначено статус ОСОБА_76 , як учасника слідчої дії, його ролі у проведенні впізнання. Аналогічні суперечності і не відповідності судом установлено при дослідженні іншого протоколу пред`явлення особи для впізнання від 19.06. 2015 року за участі ОСОБА_49 (а.с. 227 - 231 т. 1). Крім наведеного, судом при дослідженні вищенаведених протоколів пред`явлення особи для впізнання від 19.06. 2015 року за участі ОСОБА_49 (а.с. 227 - 231 т. 1) та за участю ОСОБА_55 (а.с. 222 - 226 т.1), судом установлено, що участь в них приймали одні і ті ж самі особи, як поняті, так і особи, які пред`являється для впізнання, разом з цим, по часу, впізнання за участю ОСОБА_49 було закінчено о 12 год. 05 хв. (почато о 11 год.50 хв.), а впізнання (згідно протоколу) за участю ОСОБА_55 було розпочато о 12 год.00 хв. та закінчено л 12 год.17 хв., тобто мало місце одночасне проведення слідчих дій за участю одних і тих же учасників і проведення впізнання, як ОСОБА_56 , так і ОСОБА_59 .
Таким чином, виходячи з аналізу і перевірки вищеозначених доказів щодо їх допустимості і належності, суд не вбачає в досліджених доказах, відповідно протоколах пред`явлення особи для впізнання від 19.06. 2015 року за участі ОСОБА_49 (а.с. 227 - 231 т. 1), за участю ОСОБА_55 (а.с. 222 - 226 т.1) визначених КПК України критеріїв допустимості і недопустимості доказів, а саме того, що доказ має містити важливі для справи фактичні дані, які мають бути одержані зі встановлених законом джерел, які перераховано у ст. 65 КПК України, що можна перевірити; доказ має бути отриманий із дотриманням порядку проведення процесуальної дії; під час отримання доказів мають бути дотримані вимоги закону щодо фіксації перебігу та результатів процесуальної дії та зібрані докази є достатніми для здійснення аналізу й перевірки достовірності та законності отримання фактичних даних. А, отже, виходячи з вимог чинного закону, яким визначено, що докази, одержані з грубим порушенням норм КПК, що регулюють процес доказування, конституційних та інших прав громадян, а тим паче - у результаті нехтування нормами, які визначають умови і порядок збирання та перевірки доказів та їхніх джерел, суд вважає вищенаведені докази не належними і не допустимим.
Крім наведеного, з досліджених судом в засіданні оригінальних примірників видаткових касових ордерів від 12.05. 2015 року (т.1 а.с. 237,238) з відповідним листом (наданим стороною обвинувачення в копії), за підписом директора ПСП «Мамаївське» ОСОБА_77 (вих. № 25 від 19.06. 2015 року) адресованих прокурору Кіцманського району ОСОБА_68 ( т.1. а.с. 236), які були направлені останнім першому заступнику начальника Кіцманського РВ УМВС України в Чернівецькій області ОСОБА_78 листом від 23.06. 2015 року вих. № 94-1982 -15 (т.1 а.с. 235) вбачається, що касові ордера є офіційними документами, які регламентуються і є додатком до Положення про ведення касових операцій у національній валюті України (за типовою формою № КО 2), що затверджене Постановою НБУ від 15.12.2004р. №637, однак, за своїм змістом і відповідністю оформлення не відповідають вимогам вказаного Положення…, зокрема в них відсутні коди рахунків, не вказано підстави на видачу коштів з каси готівкою, не зазначено в касових ордерах підпису керівника та головного бухгалтера, власноручного заповнення особою, якій видається з каси готівка її суми (розшифровка суми прописом), і дати одержання коштів, відсутні в ордерах і дані, що свідчать про особу, яка отримала кошти готівкою (найменування, номер, дата і місце видачі документу, який засвідчує особу одержувача); при цьому, з досліджених судом касових ордерів (т.1 а.с. 237,238) чітко вбачається штемпель з найменуванням підприємства, установи організації і це приватне сільськогосподарське підприємство Мамаївське, ідентифікаційний код ЄДРПОУ 22852212, що визначає статус підприємства як юридичної особи, обумовлена дата видаткового касового ордеру, з датою його складання 12.05. 2015р., суми видачі коштів з каси 10.000 грн. (на кожному касовому ордері прописом), прізвища особи, якій видано кошти, відповідно ОСОБА_79 , ОСОБА_17 та підписом одержувача і підписом (з розшифруванням прізвища) касира, що видав кошти ОСОБА_59 .
Згідно п. 3.4. Положення видача готівки з кас проводиться за видатковими касовими ордерами (додаток 3) або видатковими відомостями. Документи на видачу готівки мають підписувати керівник і головний бухгалтер або працівник підприємства, який на це уповноважений керівником. До видаткових ордерів можуть додаватися заява на видачу готівки, розрахунки тощо. Якщо на доданих до видаткових касових ордерів документах, заявах, рахунках тощо є дозвільний напис керівника підприємства, то його підпис на видаткових касових ордерах не обов`язковий. Згідно п. 3.5. Положення у разі видачі окремим фізичним особам готівки (у тому числі працівникам підприємства) за видатковим касовим ордером або видатковою відомістю касир вимагає пред`явити паспорт чи документ, що його замінює, записує його найменування і номер, ким і коли він виданий. Фізична особа розписується у видатковому касовому ордері або видатковій відомості про одержання готівки із зазначенням одержаної суми (гривень словами, копійок - цифрами), використовуючи чорнильну або кулькову ручку з чорнилом темного кольору. Згідно п. 3.12. Положення під час одержання касових ордерів або видаткових відомостей касир зобов`язаний перевірити: наявність і справжність на документах відповідних підписів, а на видатковій відомості - дозвільного напису керівника підприємства або осіб, які ним уповноважені; правильність оформлення документів, наявність усіх реквізитів; наявність перелічених у документах додатків. У разі невиконання хоча б однієї із зазначених вимог касир повертає документи для відповідного оформлення.
Усі вище перелічені вимоги, не були дотримані при оформленні видаткових касових ордерів від 12.05. 2015 року (т.1 а.с. 237,238) та не узгоджуються і з показаннями як обвинувачених ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , так і показаннями наданими в суді потерпілим ОСОБА_58 . А, саме обвинувачений ОСОБА_17 пояснив в показах, що 12 травня 2015 року він не перебував на території ПСП Мамаївське Кіцманського району Чернівецької області, а знаходився в лікарні у своєї матері; в касовому видатковому ордері від 12.05. 2015 року він не розписувався і ніяких грошових коштів в розмірі 10.000 грн. не отримував від касира ОСОБА_59 .
Аналогічні показання надав і обвинувачений ОСОБА_18 , який в залі суду пояснив, що 12.05. 2015 року він 10.000 грн. в касі ПСП Мамаївське Кіцманського району Чернівецької області не отримував, підпис у видатковому касовому ордері від 12.05. 2015 року йому не належить, особи на прізвище ОСОБА_60 він не знає та фактично 12 травня 2015 року на прохання ОСОБА_17 і за плату йому надану останнім, він як таксист підвозив його з ОСОБА_16 в лікарню кардіологічного центру по вул. Червоноармійській м. Чернівці до матері. За таких обставин, суд відповідно до положень ст.ст. 86, 87 КПК України визнає недопустимим і неналежним доказом оригінальні примірники видаткових касових ордерів від 12.05. 2015 року (т.1 а.с. 237,238) з відповідними при провідними листами (наданим стороною обвинувачення в копії), зокрема за підписом директора ПСП «Мамаївське» ОСОБА_77 (вих. № 25 від 19.06. 2015 року) адресованого прокурору Кіцманського району ОСОБА_68 (т.1. а.с. 236), та за підписом прокурора Кіцманського району ОСОБА_80 адресованого першому заступнику начальника Кіцманського РВ УМВС України в Чернівецькій області ОСОБА_78 (т.1 а.с. 235), як такі, що отримані з порушення порядку, встановленим КПК України.
З досліджених даних, при перевірці алібі фактично заявленого ОСОБА_17 про те, що він 12 травня 2015 року не вчиняв кримінального правопорушення, яке йому інкремінується за ч. 2 ст. 190 КК України оскільки на той час в його дуже хворіла мати і він перебував в неї у лікарні, судом встановлено і дане вбачається з витягу історії хвороби № 4057 (т.4 а.с. 150) обласного клінічного кардіологічного диспансеру відділення гострої корональної недостатності відносно ОСОБА_81 , 1944 року народження, матері ОСОБА_17 , що остання мала важке серцево судинне захворювання, їй було встановлено ряд заключних клінічних діагнозів та те, що ОСОБА_82 неодноразово перебувала на стаціонарному лікування, зокрема, як видно з виписки в період 20.04. 2015 року перенесеного післяінфарктного кардіосклерозу, гіпертонічної хвороби ІІ з дуже високим ризиком (4), а також в період з 10.06. по 24.06. 2015 року у відділенні реанімації вказаного медичного закладу та як вбачається з показів ОСОБА_17 після виписки померла. Наведене, при перевірці доводів ОСОБА_17 узгоджується і з показами наданими в засіданні обвинуваченим ОСОБА_16 , який пояснив, що 12 травня 2015 року йому зателефонував ОСОБА_17 і попросив позичити йому гроші, вказуючи що його матері яка перебувала в лікарні, терміново потрібно було купити медичні препарати катетери і він, знаючи, що йому приватний підприємець ОСОБА_83 , в якого він на той час працював повинен був перерахувати кошти по зарплаті, разом з ОСОБА_17 під`їхав до банкомату, що знаходиться в районі ТЦ «Майдан», де зняв з карточки гроші і віддав їх останньому, там же ОСОБА_17 в аптеці придбав ліки, після чого їх разом в лікарню кардіологічного центру відвіз ОСОБА_18 .
Виходячи з пред`явленого обвинувачення ОСОБА_17 , ОСОБА_18 за ч. 2 ст. 190 КК України судом враховується те, що об`єктивна сторона шахрайства полягає у заволодінні майном або придбанні права на майно шляхом обману чи зловживання довірою, тобто в результаті шахрайських дій потерпілий власник, володілець, особа, у віданні або під охороною якої знаходиться майно, добровільно передає майно або право на майно винній особі. Безпосередня участь потерпілого у передачі майнових благ і добровільність його дій є обов`язковими ознаками шахрайства.
З усіх досліджених судом доказів (по даному епізоду) вищенаведених, не вбачається, що безпосередньо ОСОБА_50 , як фізична особа передав, а ОСОБА_17 , відповідно ОСОБА_18 прийняв яке-небудь майно (чи грошові кошти), власником якого б він являвся чи на законних підставах безпосередньо перебувало у нього у володінні чи віданні або під охороною. Отже, обов`язковою складовою злочину, передбаченого ст.190 КК України є майно, що шляхом обману вибуває у потерпілого; має безпосередньо належати потерпілому на праві власності, або перебувати у його володінні, або у віданні чи під охороною та має бути підтверджено це належними документами (а в контексті ст. 84 КПК України доказами), натомість суду будь яких доказів належних і допустимих щодо належності фізичній особі ОСОБА_54 майна грошових коштів в сумі 20.000 грн. стороною обвинувачення надано не було та вищенаведене не спростовано.
А, оскільки, в силу вимог ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, зважаючи на те, що прокурором пред`явлене обвинувачення не змінено, потерпілим воно підтримано, суд, виходячи з засад визначених ст. 17 КПК України про те, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, а підозра, обвинувачення не можуть грунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, вважає, що у сумніви щодо доведеності вини обвинувачених ОСОБА_17 , ОСОБА_18 повинні трактуватися на їх користь.
Клопотань про доповнення судового розгляду сторони кримінального провадження не заявляли.
Виходячи з вимог ст. 22 КПК України, суд не може перебирати на себе функції державного обвинувачення чи захисту і згідно з ч. 2 ст. 26 КПК України вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом. Обов`язок ж доказування, зокрема часу, місця, способу та інших обставин вчинення кримінального правопорушення, винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, покладається саме на прокурора (ст.ст. 91, 92 КПК України).
Відповідно до ч. 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може грунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Зазначена норма закону повністю узгоджується з вимогами ст. 62 Конституції України, відповідно до положень якої обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Пункт 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень суди відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного (рішення ЄСПЛ у справі «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії»).
Таким чином, суд, виходячи із загальних засад кримінального судочинства, а саме: верховенства права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, дослідивши та оцінивши докази, надані стороною обвинувачення, в їх сукупності, приходить до висновку про те, що під час судового розгляду стороною обвинувачення не надано безсумнівних доказів причетності обвинувачених ОСОБА_17 , ОСОБА_18 до кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, в якому вони обвинувачуються.
За таких обставин, суд приходить до переконання про недоведеність вчинення ОСОБА_17 і ОСОБА_18 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, пред`явленого обвинуваченням, а саме заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), за кваліфікуючою ознакою - вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, а отже, ОСОБА_17 і ОСОБА_18 у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України слід визнати по суду невинуватими та виправдати.
Разом з цим, суд всебічно дослідивши всі обставини кримінального провадження та оцінивши надані докази з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність наданих доказів з точку зору достатності та взаємозв`язку, дійшов висновку про те, що стороною обвинувачення доведено пред`явлене обвинувачення ОСОБА_17 , ОСОБА_16 щодо вчинення відносно потерпілої ОСОБА_12 відкрите викрадення чужого майна (грабіж).
Кількість, найменування та вартість викраденого майна, виходячи з принципів змагальності та диспозитивності кримінального судового провадження, визначається судом на підставі показань обвинувачених та показань потерпілої, обвинуваченими ОСОБА_17 , ОСОБА_16 визнані.
Дії обвинувачених ОСОБА_17 , ОСОБА_16 суд вірно кваліфікує за ст.186 ч.3 України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), за кваліфікуючими ознаками - поєднання із проникненням у житло, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілої, вчинене за попередньою змовою групою осіб, повторно і правильність кваліфікації ніким із учасників судового кримінального провадження не оспорювалася.
Згідно ст. 12 КК України, вчинене обвинуваченими ОСОБА_17 , ОСОБА_16 кримінальне правопорушення за ч. 3 ст. 186 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів.
Відповідно до вимог ст.65 КК України, п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення кримінального покарання» (з змінами і доповненнями), під час призначення покарання у кожному конкретному випадку суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що помякшують та обтяжують покарання. Особі, що вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне і достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів. Тобто, законодавцем передбачено, що визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб вчинення) та досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан.
Отже, враховуючи вищенаведене, обставинами, що в силу вимог ст. 66 КК України помякшують покарання обвинуваченого ОСОБА_16 , судом враховується його визнання вини, у пред`явленому обвинуваченні, щире розкаяння.
Обставиною, в силу вимог ст. 67 КК України, обтяжує покарання ОСОБА_16 судом визнається вчинення злочину відносно особи похилого віку.
Аналогічно, обставинами, що в силу вимог ст. 66 КК України помякшують покарання обвинуваченого ОСОБА_17 , суд враховує визнання останнім вини в пред`явленому обвинуваченні, його щире розкаяння.
Обставиною, в силу вимог ст. 67 КК України, обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_17 , суд визнає вчинення ним кримінального правопорушення відносно особи похилого віку.
Отже з врахуванням вищенаведеного, обставин скоєння кримінального правопорушення ОСОБА_16 , особи обвинуваченого, виходячи з досліджених вищенаведених документів, суд вважає за необхідне призначити останньому покарання за ч. 3 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі, в межах санкції вказаної статті і не вбачає підстав до застосування вимог ст. 69, 75, 76 КК України.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_17 , суд також враховує, що відповідно до ст. 12 КК України, вчинений останнім злочин за ч. 3 ст. 186 КК України відносяться до тяжких злочинів, також з врахуванням як обставин, що пом`якщують так і обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_17 , з врахуванням його особи, за відповідно дослідженими даними, зокрема позитивних характеристик за місцем перебування в Чернівецькій виправній установі виконання покарань № 33 (т. 5 а.с. 82 і останньої характеристики від 19.01. 2017 року), наявності за даними довідками КЖРЕП №5 (т.4 а.. 146 та довідки від 08.09. 2016р.) в ОСОБА_17 місця проживання за адресою АДРЕСА_3 , власником якого згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно ( т.3 а.с. 92,93) являється ОСОБА_84 ; позитивної характеристики на ОСОБА_17 за місцем останнє відомим його проживання (т. 4 а.с. 147); даних про те, що обвинувачений раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності і був засуджений за вчинення умисних корисливих злочинів, судимість за які в нього не знята та непогашена в установленому законом порядку на момент вчинення нового злочину, що вбачається з вимоги УІАЗ УМВС України в Чернівецькій області та копії вироків судів (т. 3 а.с. 73 84, 91); на обліку у лікаря-психіатра обласної психіатричної лікарні та лікаря-нарколога Чернівецького обласного наркологічного диспансеру не перебуває (а.с. 86, 88, т. 3), офіційно не одруженого, має перестарілого батька ОСОБА_85 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що свідчать дані з місця його проживання (т. 4 а.. 146 та довідка від 08.09.2016р.), мати обвинуваченого померла, перенісши при житті ряд важких захворювань, що вбачається з досліджених медичних даних (т.4 а.с. 149, 150); є особою військвозобов`язаною (дані військового квитка т. 4 а.с. 233 -235); з врахуванням віку обвинуваченого, того, що характеризуючи дані ОСОБА_17 не містять даних щодо його офіційного працевлаштування, а також відсутності даних про відшкодування потерпілій ОСОБА_12 завданої матеріальної і моральної шкоди, визнання останнім заявленого потерпілою цивільного позову; при цьому суд бере до уваги доводи обвинуваченого ОСОБА_17 щодо найкоротшого терміну відшкодувати ОСОБА_12 завдану матеріальну і моральну шкоду, а також з врахуванням того, що потерпіла не прийняла від ОСОБА_17 до завершення судового слідства по справі часткового відшкодування завданих збитків і вибачень за вчиненні дії з боку останнього, висловивши свою позицію про призначення йому покарання за законом, на розсуд суду.
Таким чином, з врахуванням вищенаведеного, обставин, що пом`якшують і відповідно обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_17 даних що характеризують його особу, суд вважає, що останньому слід призначити покарання мінімальне, передбачене санкцією ст. 186 ч.3 КК України у виді позбавлення волі та не вбачає підстав до застосування вимог ст. 69, 75 КК України.
На підставі ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення
Відповідно до вимог ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Отже, призначення покарання обвинуваченим ОСОБА_16 , ОСОБА_17 з врахуванням вищенаведеного, на думку суду відповідає принципу необхідності й достатності для їх, відповідно виправлення і запобігання вчинення ними нових кримінальних правопорушень.
Крім наведеного, в судовому засіданні стороною обвинувачення, прокурором заявлено про зарахування, на підставі ч.5 ст. 72 КК України, Закону України № 838-УІІІ від 26.11. 2015 року, який набрав чинності з 24.12. 2015 року «Про внесення змін до КК України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання», ОСОБА_16 та ОСОБА_17 строк їх попереднього ув`язнення в строк покарання до набрання чинності вироком суду, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Проти вказаного не заперечувалося в судовому засіданні і стороною захисту, обвинуваченими.
Таким чином, суд з врахуванням позицій учасників судового кримінального провадження, вважає необхідним, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України у строк відбування покарання ОСОБА_16 та ОСОБА_17 зарахувати строк попереднього ув`язнення, із розрахунку: один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі починаючи з 17 червня 2016 року (фактичного їх затримання, з врахуванням і даних, відповідно за протоколами їх затримання, зокрема ОСОБА_16 (т.3 а.с. 54 56) та ОСОБА_17 (т.3 а.с. 28 30) по день набрання чинності даним вироком.
Крім наведеного, суд приходить до висновку, з врахуванням вищенаведених у вироку мотивів, особи ОСОБА_17 , а також і даних щодо особи ОСОБА_18 , який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, що вбачається з довідки УІАЗ УМВС України в Чернівецькій області, копій вироків судів ( т.3 а.с. 131 - 134), має постійне зареєстроване місце проживання, про що свідчить довідка з місця проживання ( т.3 а.с. 127), за яким характеризується позитивно (т.4 а.с. 148), а також що у зв`язку з недоведеністю вчинення обвинуваченими ОСОБА_17 , ОСОБА_18 кримінального правопорушення, що їм інкримінується за ч. 2 ст. 190 КК України, останніх, відповідно слід визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за вказаною статтею та по суду виправдати.
Вирішуючи питання щодо цивільного позову потерпілої, цивільного позивача ОСОБА_12 за заявленими позовними вимогами про відшкодування заподіяної їй матеріальної та моральної шкоди в розмірі 10.000 грн., суд виходить з наступного.
Як встановлено матеріалами справи, потерпілою ОСОБА_12 під час досудового розслідування було заявлено цивільний позов про стягнення з обвинувачених ОСОБА_17 , ОСОБА_16 на її користь 10.000 грн., з яких 7700 грн. матеріальної шкоди та 2300 грн. моральної. (т. 4 а.с. 16).
При вирішенні цивільного позову суд враховує вимоги ст.10, 60 ЦПК України про те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Таким чином, саме на цивільного позивача у справі покладається обов`язок надати докази на підтвердження завданої шкоди.
В судовому засіданні обвинувачені ОСОБА_16 , ОСОБА_17 вимоги цивільного позову визнали і відповідно запевнили в засіданні потерпілу про відшкодування їй завданої шкоди.
Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходить з норм цивільного законодавства, а саме зі ст.23 ЦК України, та враховує характер і тривалість моральних страждань потерпілої ОСОБА_12 , істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, ступінь вини обвинувачених, та вважає за можливе задовольнити позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 2300 грн.
При цьому суд враховує положення абз.1 п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001р. №5 та від 27.02.2009р. №1), згідно яких судам слід мати на увазі, що у разі заподіяння особі моральної шкоди неправомірно вчиненими діями кількох осіб, розмір відшкодування визначається з урахуванням ступеня вини кожної з них.
На підставі викладеного, враховуючи характер дій обвинувачених ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , їх матеріального стану та ступінь їх вини, суд приходить до висновку, що розмір відшкодування завданої останніми матеріальної і моральної шкоди підлягає стягненню з ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , як цивільних відповідачів, в солідарному порядку.
Судові витрати відповідно до ст.ст. 118, 124, 126 КПК України підлягають стягненню з обвинувачених також солідарно на користь держави, в загальній сумі 368.28 грн.
Долю речових доказів слід вирішити в порядку вимог ст. 100 КПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368 - 371, 373, 374 КПК України, суд
ЗАСУДИВ:
ОСОБА_16 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.. 186 КК України та призначити йому за даною статтею покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі.
Міру запобіжного заходу ОСОБА_16 , до вступу вироку в законну силу залишити застосовану тримання під вартою.
Строк відбування покарання ОСОБА_16 відраховувати з 17.06. 2015 року фактичного його затримання, з врахуванням і даних за протоколом затримання від 19.06. 2015 року т.3 а.с. 54-56).
На підставі п.5 ст. 72 КК України, Закону України № 838-УІІІ від 26.11. 2015 року, який набрав чинності з 24.12. 2015 року «Про внесення змін до КК України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання», зарахувати засудженому ОСОБА_16 строк попереднього ув`язнення (початок строку 17.06. 2015 року фактичного його затримання, з врахуванням і даних за протоколом затримання від 19.06. 2015 року т.3 а.с. 54-56) до набрання чинності даним вироком суду, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
ОСОБА_17 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.. 186 КК України та призначити йому за даною статтею покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі.
Міру запобіжного заходу ОСОБА_17 , до вступу вироку в законну силу залишити застосовану тримання під вартою.
Строк відбування покарання ОСОБА_17 відраховувати з 17.06. 2015 року фактичного його затримання, з врахуванням і даних за протоколом затримання від 20.06. 2015 року т.3 а.с. 28- 30)
На підставі п.5 ст. 72 КК України, Закону України № 838-УІІІ від 26.11. 2015 року, який набрав чинності з 24.12. 2015 року «Про внесення змін до КК України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання», зарахувати засудженому ОСОБА_17 строк попереднього ув`язнення (початок строку 17.06. 2015 року фактичного його затримання, з врахуванням і даних за протоколом затримання від 20.06. 2015 року т.3 а.с. 28- 30) до набрання чинності даним вироком суду, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
ОСОБА_17 визнати невинуватим за ч. 2 ст. 190 КК України та по суду виправдати, у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення за ч.2 ст. 190 КК України.
ОСОБА_18 визнати невинуватим за ч. 2 ст. 190 КК України та по суду виправдати, у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення за ч.2 ст. 190 КК України.
Стягнути солідарно із обвинувачених ОСОБА_16 , ОСОБА_17 на користь держави 368.28 грн. процесуальних витрат (довідки про витрати т.2 а.с. 110, 127).
Цивільний позов потерпілої, цивільного позивача ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (т.4 а.с. 16) про відшкодування заподіяної їй матеріальної та моральної шкоди задовольнити. Стягнути в солідарному порядку з засуджених, цивільних відповідачів ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останнє відоме місце проживання АДРЕСА_2 та ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканця АДРЕСА_3 на користь потерпілої, цивільного позивача ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , мешканки, за останньою відомою адресою - АДРЕСА_7 матеріальну шкоду завдану злочином в розмірі 7700 грн. та 2300 грн. моральної шкоди, а всього загальної суми 10.000 грн.
Речовий доказ визнаний за постановою слідчого від 23.06. 2015 року (т. 1 а.с. 197,198) і приєднаний до матеріалів кримінального провадження за постановою слідчого від 01.09. 2015 року (т.1 а.с. 203, 204), а саме дві маски чорного кольору, рукавиці в кількості 5 штук чорного кольору, сейф пакет № 0093591, з речами гаманцем, дерев`яним предметом схожим на Крикетну ключку, дерев`яною палкою, трьома комплектами форменого одягу чорного кольору, сорочку чорно коричневого кольору, які були передані за квитанцією № 3164 від 02.09. 2015 року (т.1 а.с. 205) на зберігання до камери речових доказів Шевченківського РВУ МВС України в Чернівецькій області знищити.
Вирок суду може бути оскаржено протягом 30 діб з дня його проголошення до Апеляційного суду Чернівецької області через Шевченківський районний суд м. Чернівці (в порядку п. 1 ч. 2 ст. 395 КПК України). Вирок суду підлягає врученню прокурору, засудженим, потерпілим, в порядку визначеному ст. 376 КПК України.

Суддя ОСОБА_1