Справа № 500/5541/16-к
Провадження № 1-кп/500/450/16
ІЗМАЇЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про повернення обвинувального акта прокурору
05 грудня 2016 року м. Ізмаїл

Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області
у складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_3 ,
потерпілий ОСОБА_4 ,
обвинувачений ОСОБА_5 ,
захисник ОСОБА_6 ,
провівши в місті Ізмаїлі Одеської області відкрите підготовче судове засідання у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до ЄРДР за №0000758, за обвинуваченням

ОСОБА_5 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ізмаїл Одеської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України,

встановив:
19 жовтня 2016 року до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області надійшов обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України. Ухвалою від 20 жовтня 2016 року було призначене підготовче судове засідання.

У підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 та потерпілий ОСОБА_4 висловили думки про призначення судового розгляду.

Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_6 висловила думку про неможливість призначення судового розгляду та просили суд повернути обвинувальний акт для усунення недоліків, оскільки він був складений з порушенням п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, а саме обвинувальний акт не містить належного формулювання обвинувачення, тобто опису кримінального правопорушення із зазначенням часу, місця, способу, мотивів його скоєння, формулювання обвинувачення не містить обставин, які характеризують об`єктивну та суб`єктивну сторону правопорушення, не вказана спрямованість умислу, мотив дій та мета; правова кваліфікація інкримінованого обвинуваченому діяння не узгоджується з фактичними обставинами справи; фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, викладені неповно та суперечливо. Відтак, на думку сторони захисту, вказане порушує права обвинуваченого ОСОБА_5 бути поінформованим про характер і причини обвинувачення у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 р.) (далі Конвенція). Також сторона захисту послалася на те, що у сторони обвинувачення не було підстав для надання ОСОБА_4 статусу потерпілого, оскільки ним в цьому кримінальному провадженні відповідних заяв в порядку ч. 2 та/або ч. 7 ст. 55 КПК не подавав, в самому обвинувальному акті зазначено, що матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, не мається, а ОСОБА_4 має статус потерпілого в іншому кримінальному провадженні за підозрою ОСОБА_7 за ч.2 ст. 286 КК України.

Суд, заслухавши думки учасників судового провадження, дослідивши обвинувальний акт з додатками, дійшов висновку, що він на підставі п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України підлягає поверненню прокурору як такий, що не відповідає вимогам КПК України.

Так, відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

У відповідності до положень ст. 2 КПК України, одним із завдань кримінального провадження є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відповідно до положень ч. 4 ст. 110 КПК України, є обвинувальний акт, який повинен відповідати вимогам, передбаченим, у тому числі, у ст. 291 КПК України.

Так, відповідно до положень п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт повинен містити: 1) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, 2) правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посилання на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та 3) формулювання обвинувачення.

Суд звертає увагу, що формулювання обвинувачення має містити дані щодо події кримінального правопорушення із зазначенням часу, місця, форми вини і мотивів, способу вчинення, наслідків та інших даних, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті Кримінального кодексу України, можна встановити в діях обвинуваченого склад кримінального правопорушення, з урахуванням, у тому числі, кваліфікуючих ознак.

Не вдаючись до вирішення питань, що підлягають вирішенню під час судового розгляду, а лише перевіряючи обвинувальний акт на відповідність вимогам КПК, суд дійшов висновку, що в порушення вимог наведеної норми в обвинувальному акті і фактичні обставини кримінального правопорушення, і формулювання обвинувачення викладені неповно та не відповідають зазначеній правовій кваліфікації кримінального правопорушення. При цьому, суд не погоджується з твердження сторони захисту, що формулювання обвинувачення відсутнє взагалі.

Так, у правовій кваліфікації кримінального правопорушення з посилання на положення закону і частини статті закону України про кримінальну відповідальність вказано, що дії ОСОБА_5 кваліфіковані за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, як складання та видача службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів. Таким чином, у зв`язку з тим, що особою, яка склала обвинувальний акт, поняття «офіційні документи» вказані у множині, то очевидним є те, що ОСОБА_5 обвинувачується у складанні та видачі завідомо неправдивих декількох офіційних документів, але яких саме з викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та з формулювання обвинувачення, що зазначені в обвинувальному акті відносно ОСОБА_5 , є незрозумілим.

Згідно формулюванню обвинувачення, зазначеному в обвинувальному акті, ОСОБА_5 обвинувачується в тому, що він незаконно та безпідставно виніс постанову про закриття кримінального провадження, в якій вказав завідомо неправдиві відомості 18 квітня 2015 року, після чого 14 липня 2015 року замінив вказану постанову іншою, в якій була вказана інша підстава для закриття кримінального провадження. При цьому не відображено, чи обвинувачується ОСОБА_5 у внесені завідомо неправдивих відомостей та/або у складанні та/або у видачі завідомо неправдивого офіційного документу другої постанови від того ж числа, але складеної 14.07.2015 р., або ж будь-якого іншого документу.

Таким чином, в обвинувальному акті відносно ОСОБА_5 невірно та не в повному обсязі зазначені виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_5 , та обвинувачення сформульоване не конкретно та неповно або ж навпаки, у випадку зазначення вірного викладу фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення, то тоді правова кваліфікація не відповідає викладу фактичних обставин та формулюванню обвинувачення, оскільки поняття «офіційні документи» вжито у множині, тоді як було вище зазначено, у викладі фактичних обставин та у формулюванні обвинувачення зазначені обставини щодо внесення завідомо неправдивих відомостей лише у постанову від 18.04.2015 р., тобто одного документу, а що стосується іншого документу від тієї ж дати, складеному 14.07.2015р., то в обвинувальному акті зазначено, що його лише було складено та винесено, при цьому не зазначено які саме відомості були внесені неправдиві чи правдиві. Також не зазначено, чи була друга постанова завідомо неправдивою.

Здійснення судового розгляду за обвинувальним актом за наявності вказаних протиріч та неповноти щодо формулювання обвинувачення суперечить вимогам ст. 2 КПК України, яка регламентує обов`язок застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури, а також не забезпечує дотримання принципу верховенства права, закріпленому в ст. 8 КПК України, та суперечить практиці Європейського суду з прав людини, яка у відповідності до вимог ч. 2 зазначеної статті закону підлягає обов`язковому застосуванню під час судового провадження.

Так, Європейський суд з прав людини (далі Суд) у рішенні від 26.06.2008 р. у справі «Ващенко проти України» зазначив: ««обвинувачення» для цілей п. 1 ст. 6 Конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентними органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру» (п.51).

У справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 р. Суд зазначив, що у тексті п/п. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії», №9783/82, п.79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП), №25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії», №42780/98, п. 34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Отже, суд з урахуванням позиції сторони захисту, яка під час підготовчого судового засідання заявила про незрозумілість обвинувачення, того, що ця незрозумілість обвинувачення знайшла своє підтвердження під час підготовчого судового засідання, а також з урахуванням норм національного та міжнародного законодавства дійшов висновку, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_5 не відповідає вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, оскільки не містять конкретне формулювання обвинувачення щодо того у складанні та видачі яких саме завідомо неправдивих офіційних документів обвинувачується ОСОБА_5 , що порушує гарантоване п/п. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції право обвинуваченого ОСОБА_5 бути поінформованим про характер і причини обвинувачення у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції. А оскільки за правилами ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, суд дійшов висновку про наявність обставин, що унеможливлюють здійснення судового розгляду обвинувального акту щодо ОСОБА_5 .

Крім того, на думку суду, обвинувальний акт відносно ОСОБА_5 також складений з порушенням п. 3 ч. 2 ст. 291 КПК. Так, вказана норма встановлює, що обвинувальний акт має містити анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство).

Згідно ч. 2 ст. 55 КПК, права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого. Частиною ж 7 вказаної статті передбачено, що якщо особа не подала заяву про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяву про залучення її до провадження як потерпілого, то слідчий, прокурор, суд має право визнати особу потерпілою лише за її письмовою згодою. За відсутності такої згоди особа в разі необхідності може бути залучена до кримінального провадження як свідок.

Разом з тим, ч. 5 ст. 55 КПК закріплено право слідчого або прокурора винести вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим. Таким чином чинним КПК не встановлений обов`язок або право слідчого, прокурора чи суду визнавати особу потерпілою на свій розсуд, та ч.ч. 2, 7 ст. 55 КПК імперативно встановлені випадки, коли у особи виникають права і обов`язки потерпілого, незалежно від волі слідчого, прокурора чи суду.

Повертаючись до кримінального провадження, обвинувальний акт у якому оцінюється на відповідність вимогам КПК, слід зазначити, що потерпілим в обвинувальному акті зазначений ОСОБА_4 .

Злочин, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_5 , передбачений ч. 1 ст. 366 КК України відноситься до категорії злочинів у сфері службової діяльності та професійної діяльності, пов`язаної з наданням публічних послуг, єдиним безпосереднім об`єктом якого є встановлений порядок службової діяльності в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах чи організаціях незалежно від форми власності. Тоді є абсолютно незрозумілим, яким же чином ОСОБА_4 у даному кримінальному провадженні було завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, що відповідно до ч. 1 ст. 55 КПК є підставою для того, щоб особа могла бути потерпілою.

З Реєстру матеріалів досудового розслідування (далі Реєстр) не вбачається, чи звертався ОСОБА_4 із заявою про вчинення щодо нього кримінального правопорушення або із заявою про залучення його до провадження як потерпілого, в Реєстрі навіть не вказано, чи були внесені відомості в Єдиний реєстр досудових розслідувань, що відповідно до ст. 214 КПК є також процесуальною дією та є підставою для початку досудового розслідування, в Реєстрі не вказана підстава для внесення відповідних відомостей до нього. Разом з цим, в п. 9 Розділу ІІ «Прийняті під час досудового розслідування процесуальні рішення» Реєстру є відомості про те, що слідчим з ОВС СУ прокуратури Одеської області ОСОБА_8 була винесена постанова про визнання потерпілим ОСОБА_4 .

Тому, виходячи зі змісту наведених положень чинного законодавства щодо отримання особою прав та обов`язків потерпілого, в світлі того, що слідчий чинним КПК не уповноважений визнавати особу потерпілою, того, що в обвинувальному акті вказано, що матеріальної шкоди злочином не заподіяно, того, що єдиним безпосереднім об`єктом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК, є встановлений порядок службової діяльності в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах чи організаціях незалежно від форми власності, а також того, що в Реєстрі відсутні відомості про звернення ОСОБА_4 із заявою про вчинення щодо нього кримінального правопорушення або із заявою про залучення його до провадження як потерпілого, то і відомості про нього в обвинувальному акті, як про потерпілого, є такими, що суперечать чинному законодавству, зокрема, п. 3 ч. 2 ст. 291 КПК.

Таким чином, у зв`язку з тим, що обвинувальний акт не відповідає вимогам КПК України, зокрема п. п. 3, 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, суд дійшов висновку, що він в силу п.3 ч. 3 ст. 314 КПК України підлягає поверненню прокурору.

Керуючись ст. ст. 314, 315, 370 372 КПК України, суд

постановив:
Обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, повернути прокурору відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Одеської області для усунення протягом розумного строку вказаних в ухвалі виявлених недоліків.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області через Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, у разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення Апеляційним судом Одеської області.

СУДДЯ

Ізмаїльського міськрайонного суду ОСОБА_1