АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 лютого 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження № 0011053 за апеляційною скаргою прокурора Київської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_9 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 22 березня 2016року відносно

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, з вищою освітою, який працює менеджером ТОВ «СпецСервіс», не одружений, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий, -
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 265 КК України, за участю:

прокурорів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

ОСОБА_13 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

захисника ОСОБА_14 ,

В С Т А Н О В И Л А :
Цим вироком ОСОБА_10 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 265 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю, що в його діянні є склад кримінального правопорушення.

Не погодившись з вироком суду, прокурор Київської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року відносно ОСОБА_10 скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, а також істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винним та призначити покарання за ч. 1 ст. 265 КК України у виді 3 років позбавлення волі.

В обґрунтування апеляційної скарги прокурор вказує, що суд першої інстанції неправомірно та необґрунтовано визнав недопустимими доказами у даному кримінальному провадженні: протокол огляду від 28 листопада 2014 року, в ході якого оглядався автомобіль «Пежо-307» д.н.з. НОМЕР_1 та було виявлено предмет злочину; дані, які містяться у висновку експертизи № 1-2015 від 23.02.2015 року та фототаблицях до нього; дані, що містяться у акті від 28.11.2014 року про встановлення небезпечності виявлених датчиків РИО-3 та запакування їх з метою подальшого транспортування до ПЗРВ КДМСК Укр ДО «Радон» для зберігання; дані, що містяться у акті прийому передачі радіоактивних речовин від 28.11.2014 року та речей, виявлених та вилучених в ході огляду, які були слідчим визнані речовими доказами.
На думку прокурора вказані вище докази є допустимими, оскільки протокол огляду від 28 листопада 2014 року, в ході якого оглядався автомобіль «Пежо-307» д.н.з. НОМЕР_1 , проведений слідчимв присутності 2 понятих та користувача вказаного транспортного засобу ОСОБА_10 , яким було надано добровільну згоду на огляд, про що свідчить запис у вказаному протоколі та відповідно підпис самого ОСОБА_10 . Будучи допитаний в ході судового розгляду ОСОБА_10 суду пояснив, що окремої добровільної згоди на огляд автомобіля він не надавав, однак і не заперечував щодо його огляду та дозволив здійснити огляд автомобіля працівникам СБУ. В подальшому вказаний протокол та дії слідчого ним ні до правоохоронних органів, ні до суду не оскаржувалися. В ході судового розгляду був допитаний як свідок ОСОБА_15 , який приймав участь у якості понятого під час огляду 28 листопада 2014 року автомобіля «Пежо», який показав, що від ОСОБА_10 заперечення та скарги щодо огляду ТЗ не надходили.Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 підтвердили, що ОСОБА_10 добровільно показав співробітникам СБУ коробки із датчиками РИО-3, які перебували в автомобілі, а тому вищевказані обставини свідчать, що слідчим дотримано обов`язкових вимог ст. 237 КПК України.
Крім того, прокурор вказує, що приймаючи рішення про виправдання ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 265 КК України, судом порушено вимоги п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України, зокрема в мотивувальній частині виправдувального вироку не здійснено аналіз та оцінку доказів наданих стороною обвинувачення, достатньою мірою не враховано всі обставини справи, ступінь суспільної небезпеки вчиненого діяння, вважає, що вина ОСОБА_10 доведена повністю, підтверджується матеріалами, які містяться у кримінальному провадженні, а висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, та судом не надано оцінки показанням експерта ОСОБА_18 , свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_17 , ОСОБА_20 , ОСОБА_15 щодо обставин кримінального правопорушення і фактично вибірково проаналізовано лише ті докази, які на думку суду є підставою для винесення виправдувального вироку, без комплексного аналізу всіх наданих стороною обвинувачення доказів.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити, доводи ОСОБА_10 та захисника, котрі заперечували проти апеляційної скарги прокурора, вважаючи вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, повторно дослідивши докази та перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів, провівши апеляційний розгляд у межах визначених ст. 404 КПК України, вважає, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як зазначено у вироку, згідно із формулюванням обвинувачення, ОСОБА_10 у невстановлений досудовим розслідуванням час, місці та спосіб, незаконно придбав, всупереч передбаченому законом порядку, два джерела іонізуючого випромінювання типу РИО-3, та став незаконно зберігати їх при собі без передбаченого законом дозволу. В подальшому, ОСОБА_10 , 28.11.2014 року, маючи при собі придбані ним два джерела іонізуючого випромінювання, на власному автомобілі марки «Пежо-307» д.н.з. НОМЕР_1 перевіз їх з метою збуту за адресою: м. Київ, просп. Науки, 2 де був затриманий працівниками Правобережного МРВ СБУ у м. Києві та Київській обл. На місце затримання було викликано слідчого, який в присутності двох понятих під час огляду автомобіля марки «Пежо 307» д.н.з. НОМЕР_1 виявив картонну коробку, в якій знаходились дві металеві конструкції розміром близько 5 на 10 см. із заводськими номерами 5207 і 5284, які ОСОБА_10 зберігав без передбаченого законом дозволу. Згідно повідомлення Північної державної інспекції з ядерної та радіаційної безпеки діяльність з використання радіоізотопних сигналізаторів типу РИО-3, в частині виконання робіт з отримання (придбання) передачі (збуту), зберігання, підлягає регулюючому контролю відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.11.2000 року № 1718 «Деякі питання Державного регулювання діяльності з використання іонізуючого випромінювання» та отримання ліцензії на право провадження діяльності з використанням ДІВ відповідно до Постанови Кабінету Міністрів Україні від 16.11.2011 року № 1174 «Про затвердження критеріїв, за якими діяльність з використання джерел іонізуючого випромінювання звільняється від ліцензування». Окрім того, ліцензія на право провадження діяльності з використання джерел випромінювання, в частині виконання робіт з отримання (придбання), передачі (збуту), зберігання, у громадянина України ОСОБА_10 , відсутня. З питань ліцензування діяльності з використання джерел іонізуючого випромінювання, зазначений громадянин не звертався.
Згідно висновку експертизи Інституту ядерних досліджень НАН України 14» 1-2015 від 23.02.2015 встановлено, що виявлені в датчиках РИО-3 із заводськими номерами 5207 і 5284 джерела іонізуючого випромінювання із заводськими номерами 753 І 775 відповідно є герметично закритими стандартними джерелами іонізуючого випромінювання типу БИС-4АН на основі бета-випромінюючих радіонуклідів 908г+90У. Це підтверджується як зовнішнім виглядом та геометричними розмірами джерел, так і їх активністю.
В судовому засіданні були досліджені надані стороною обвинувачення докази на підтвердження обвинувачення ОСОБА_10 за ч.1 ст. 265 КК України, зокрема було допитано свідків:

ОСОБА_21 , який повідомив, що перебуваючи на посаді старшого оперуповноваженого УСБУ у м. Києві та Київській області, в ході виконання ОРЗ отримав інформацію, що в м. Києві, біля автовокзалу буде відбуватись збут РИО-3. Прибувши на місце він з групою співробітників СБУ підійшов до ОСОБА_10 , який добровільно показав їм коробку із датчиками РИО-3, яка знаходилась в салоні автомобіля та зазначив, що привіз їх продати, після чого було викликано слідчо-оперативну групу та всіх кого необхідно при виявленні радіоактивних речовин. В подальшому вказані датчики було опечатано до відправлено на зберігання до підприємства «Радон»;

ОСОБА_17 , який дав показання аналогічні показанням свідка ОСОБА_19 ;

ОСОБА_20 , яка показала, що перебуває на посаді лікаря з радіаційної гігієни ГУ Державної санітарно епідеміологічної служби в м. Києві та за викликом про виявлення радіоактивних матеріалів біля автовокзалу у м. Києві провела заміри фону та виявила показник більше норми, що був поруч із виявленими датчиками. Водночас зазначила, що на відстані 1 метру фон був на рівні норми. В подальшому датчики були відповідно опечатані та направлені на зберігання на підприємство спецкомбінат «Радон»;
ОСОБА_15 , який показав, що він працює на посаді паркувальника біля автовокзалу у м. Києві та 28.11.2014 року приймав участь у якості понятого під час огляду автомобіля «Пежо» на якому приїхав ОСОБА_10 . Він та двоє співробітників СБУ підійшли до автомобіля, відчинили задні двері і виявили 2 ящика, у яких лежали контейнери для перевезення радіаційних речовин, які були перевірені дозиметром та встановлено перевищення норми у декілька разів. В результаті огляду вказаного автомобіля було виявлено та вилучено датчики типу РИО-3. Під час проведення процесуальної дії - огляду, скарг і заперечень ні від кого не надходило;
ОСОБА_18 , який показав, що працює на посаді керівника експертної групи, завідуючим відділом Центру екологічних проблем атомної енергетики в Інституті ядерних досліджень НАН України, та проводив експертизу № 1-2015 від 23.02.2015 щодо встановлення наявності радіоактивних речовин у вилучених датчиках РИО-3, надавши показання щодо методології проведення радіологічної експертизи.
Судом також були досліджені:
дані протоколу огляду від 28.11.2015 року, відповідно до якого, в присутності понятих, за добровільної згоди ОСОБА_10 було проведено огляд автомобіля Пежо 307» д.н.з. НОМЕР_1 , який припарковано за адресою м. Київ, просп. Науки,2 та на задньому сидінні якого виявлено коробку із картону, в якій знаходяться дві металеві конструкції розміром 5x10 см. із позначками радіації. Поруч із автомобілем знаходиться ОСОБА_10 , який пояснив що вказані конструкції є радіаційними аналізаторами та які він зберігав щоб збути. Вказані радіаційні сигналізатори було поміщено до картонної коробки, скріплено ліпкою стрічкою та листком паперу із відтиском печатки «для пакетів» Голосіївського РУГУ МВС України в м. Києві та передано представникам Київського спецкомбінату «Радон» за актом;
висновок експертизи № 1-2015 від 23.02.2015 року та фото таблиця до нього, відповідно до якого, виявлені в датчиках РИО-3 із заводськими № 5207 та 5284 джерела іонізуючого випромінювання із заводськими № 753 і 775 відповідно є герметично закритими стандартними джерелами іонізуючого випромінювання типу ИС-4АН на основі бета-випромінюючих радіонуклідів 908г+90У. Це підтверджується як зовнішнім виглядом так і геометричними розмірами джерел і їх активністю. Поверхневе радіоактивне забруднення датчиків та розміщених в них ПВ не виявлене;
речові докази: два датчики РИО-3 із заводськими номерами 5207 і 5284 та джерела іонізуючого випромінювання із заводськими номерами 753 і 775 відповідно;
дані, що містяться у копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_1 , власник ОСОБА_22 ;

дані, що містяться у інструкції по технічній експлуатації радіоізотопного сигналізатору обмерзання РИО-3;

дані, що містяться у акті від 28.11.2014 року про встановлення небезпечності виявлених датчиків РИО-3 та запакування їх з метою подальшого транспортування до ПЗРВ КДМСК Укр ДО «Радон» для зберігання;
дані, що містяться у акті прийому передачі радіоактивних речовин від і 11.2014 року.

Оцінивши ці докази, як і докази сторони захисту, у їх сукупності, суд прийшов до висновку про те, що стороною обвинувачення не доведено, що в діянні обвинуваченого ОСОБА_10 є склад злочину, передбаченого ч.1 ст. 265 КК України.
При цьому, пославшись на вимоги ч.ч.1,2 ст. 93КПК України щодо збирання доказів лише у встановленому законом порядку, положення ст.ст.233,234.237 КПК України щодо порядку проведення огляду та обшуку житла та іншого володіння особи та вилучення під час їх проведення предметів, суд визнав недопустимими доказами дані з протоколу огляду автомобіля про виявлення та вилучення двох джерел іонізуючого випромінювання, дані про речові докази, з огляду на те, що вони зібрані з порушенням встановленого порядку.
На думку суду, огляд від 28.11.2014 року, в вході якого оглядався автомобіль «Пежо 307» д.н.з. НОМЕР_1 , в салоні якого було виявлено картонну коробку з двома металевими конструкціями розміром близько 5 на 10 см. із заводськими номерами 5207 і 5284, які являються радіоізотопними сигналізаторами типу РИО-3 було проведено без дотримання вимог ст. 233 КПК України, оскільки автомобіль відноситься до іншого володіння особи, проникнути до якого можливо не інакше, як лише за добровільною згодою особи, яка ним володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, а у невідкладних випадках, передбачених ч.3 ст. 233 КПК України, прокурор, слідчий за погодженням із прокурором, зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися із клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді, чого в даному випадку зроблено не було.
До відмітки в зазначеному вище протоколі про те, що огляд проведено за участі власника (користувача) ОСОБА_10 , який надав добровільну згоду на огляд автомобіля, суд поставився критично, оскільки йому не було надано письмової розписки ОСОБА_10 про те, що він не заперечує щодо проведення такого огляду, а отримання дозволу у спосіб вказаний прокурором, суд не вважав належним.
Також суд виходив з того, що власником автомобіля , згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, є батько ОСОБА_10 ОСОБА_22 , дозвіл у якого на огляд автомобіля отриманий не був, негайно після проведення такого огляду слідчий з відповідним клопотанням до слідчого судді не звертався.
Крім того, як вказав суд, у протоколі огляду від 28.11.2014 року ОСОБА_10 зазначений у статусі підозрюваного, що не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_10 на той час підозру пред`явлено не було.
Наведені обставини, за висновками суду, тягнуть за собою визнання не допустимими доказами також і дані, які містяться у висновку експертизи № 1-2015 від 23.02.2015 року та фототаблиці до нього, дані, що містяться у акті від 28.11.2014 року про встановлення небезпечності виявлених датчиків РИО-3 та запакування їх з метою подальшого транспортування до ПЗРВ КДМСК Укр ДО «Радон» для зберігання, дані, що містяться у акті прийому передачі радіоактивних речовин від 28.11.2014 року, та речей виявлених та вилучених в ході огляду, які були слідчим визнані речовими доказами.
Дані, що містяться у інструкції по технічній експлуатації радіоізотопного аналізатора обмерзання РИО-3 надані стороною обвинувачення, самі по собі не стверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а тому, як зазначив суд, є неналежними доказами.
Колегія суддів, перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора, повторно допитала обвинуваченого ОСОБА_10 , який підтвердив показання, надані в суді першої інстанції, згідно яких він на прохання знайомого, номер телефону якого надавався ним слідчим органам, отримав у відділенні «Нової пошти» посилку з невідомими йому предметами, яку повинен був передати іншій особі, і в цей час біля його автомобіля появились працівники СБУ, від яких він нічого не приховував, так як не вважав, що порушує закон.
Також в апеляційній інстанції були повторно допитані свідки ОСОБА_21 , ОСОБА_23 , які підтвердили наведені вище показання, надані ними у суді першої інстанції та пояснили, що ОСОБА_10 не висловлював ніяких заперечень щодо дій слідчого та інших осіб під час огляду автомобіля автомобіля «Пежо 307» д.н.з. НОМЕР_1 , в салоні якого було виявлено картонну коробку з двома радіоізотопними сигналізаторами типу РИО-3. При цьому ОСОБА_21 пояснив, що інформація щодо причетності ОСОБА_10 до збуту приладів, які містять радіоізотопні речовини була отримана із оперативного джерела, дані щодо якого не розсекречувались.
Допитаний колегією суддів експерт ОСОБА_18 підтвердив дані проведеної за його участі експертизи № 1-2015 від 23.02.2015 року та показав, що датчики РИО-3 використовуються для сигналізування про обледеніння крил літальних апаратів і в їх складі є джерело іонізуючого випромінювання, яке є найменш небезпечним для людини, але є предметом регулювання в галузі радіаційної небезпеки і дозвіл на прводження з ними є обов`язковим. Питання про надання такого дозволу та у якій формі він повинен бути отриманий не відносяться до сфери його спеціальних знань.
Зафіксовані у вироку показання інших свідків ніким не ставляться під сумнів і колегія суддів, враховуючи поважність причин неодноразової неявки до апеляційного суду свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_24 , вважала за можливе не допитувати їх повторно під час апеляційного розгляду.
Колегією суддів в повному обсязі досліджені документи: висновки експертизи № 1-2015 від 23.02.2015 року та фототаблиця до нього; акті від 28.11.2014 року про встановлення небезпечності виявлених датчиків РИО-3 та запакування їх з метою подальшого транспортування до ПЗРВ КДМСК Укр ДО «Радон» для зберігання; акт прийому передачі радіоактивних речовин від 28.11.2014 року; протокол огляду речових доказів.
Повторно дослідивши вказані вище докази та надавши їм оцінку, колегія суддів в цілому погоджується з висновками суду першої інстанції в частині визнання недопустимим доказом протоколу огляду від 28.11.2014 року (а.с.125), оскільки під час його проведення не були в повному обсязі дотримані вимоги ч.2 ст. 237 КПК України, згідно з якою огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.
Положеннями ч. 2 ст. 233 КПК України надано визначення іншого володіння особи, під яким розуміється в тому числі і транспортний засіб.
Згідно ч. 1 ст. 233 КПК України ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті.
Відповідно до ч. З ст. 233 КПК України слідчий, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину. У цьому випадку прокурор, слідчий за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися із клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді, чого в даному випадку зроблено не було.
Колегія суддів не вважає належним виявленням згоди ОСОБА_25 на огляд його автомобіля зазначення в протоколі огляду від 28.11.2014 року про те, що він надав таку згоду, з урахуванням того, що сам огляд автомобіля мав би розпочатись лише після отримання добровільнї згоди особи, яка ними володіє, чого слідчим здійснено не було.
Так як вилучення речей з автомобіля, яким керував ОСОБА_10 та власником якого є його батько ОСОБА_22 , відбулося з порушенням норм кримінального процесуального закону суд першої інстанції цілком правомірно визнав недопустимими доказами і дані інших документів, отриманих в результаті огляду та дослідження вилучених у незаконний спосіб доказів.
Доводи апеляційної скарги прокурора про недотримання судом вимог п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України при ухваленні обвинувального вироку також не можуть бути взяті до уваги, оскільки суд в цілому цих вимог дотримався, зазначивши в мотивувальній частині виправдувального вироку формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Не спростовують висновків суду і показання експерта ОСОБА_18 , свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_17 , ОСОБА_20 , ОСОБА_15 щодо обставин кримінального правопорушення, так як ними не спростовуються показання ОСОБА_10 про те, що він на прохання знайомого, номер телефону якого надавався ним слідчим органам, отримав у відділенні «Нової пошти» посилку з невідомими йому предметами, яку повинен був передати іншій особі, і в цей час біля його автомобіля появились працівники СБУ, тобто стороною обвинувачення не доведено наявність у ОСОБА_26 умислу на незаконне поводження з радіоактивними матеріалами, що в даному випадку є обов`язковим, оскільки злочин, передбачений ч.1 ст.165 КК України є умисним, тобто особа має усвідомлювати суспільно небезпечний характер своїх дій щодо радіоактивних матеріалів і бажати діяти саме таким чином. Як під час розгляду справи судом першої інстанції так і під час апеляційного розгляду наявність у ОСОБА_26 зазначеного умислу не доведено, оскільки показання свідка ОСОБА_21 не підтверджені іншими допустимими доказами, якими могли бути розсекречені матеріали оперативно-розшукових чи негласних слідчих розшукових дій, проведених згідно вимог КПК України, та які стороною обвинувачення не надавались.

Таким чином, винуватість ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не доведена з дотриманням при цьому принципу «поза розумним сумнівом» зміст якого сформульовано у п.43 рішення Європейського Суду з прав людини від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України», відповідно до якого доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих чітких та узгоджених між собою, що в даному випадку стороною обвинувачення дотримано не було.
Крім цього, перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора, колегією суддів в порядку передбаченому ч.2 ст. 404 КПК України, виявлені і інші обставини, не зазначені у вироку суду першої інстанції, які унеможливлюють ухвалення обвинувального вироку у даній справі.
Так, відповідно до вимог п. 5 ч. ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, а також формулювання обвинувачення.
Обвинувальний акт щодо ОСОБА_10 містить виклад фактичних обставин кримінального правопорушення та його правову кваліфікацію, але в ньому відсутнє формулювання обвинувачення, що свідчить про те, що ОСОБА_10 не було в порядку передбаченому КПК України висунуте обвинувачення, тобто твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.
Крім того, при викладі фактичних обставин, з урахуванням того, що диспозиція ч.1 ст.265 КК України є бланкетною, на що вказує застосування формулювання «без передбаченого законом дозволу», слідчим та прокурором не було чітко зазначено на підставі якого законодавчого акта та який саме дозвіл мав би мати ОСОБА_10 при вчиненні дій, які полягали у незаконному придбанні, носінні, зберіганні радіоактивних матеріалів (джерел іонізуючого випромінювання, що перебувають у виробі). Замість цього, в обвинувальному акті зазначено, що ОСОБА_10 не мав ліцензії на такі дії і тут же вказано, що така діяльність звільнена від ліцензування (а.с.2).
Зазначені вище порушення могли б свідчити про порушення права обвинуваченого на захист, але відповідно до положень ч.3 ст. 409 КПК України суд апеляційної інстанції не вправі скасувати виправдувальний вирок лише з мотивів істотного порушення прав обвинуваченого.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора, в якій той просить скасувати виправдувальний вирок щодо ОСОБА_10 та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винним та призначити покарання за ч. 1 ст. 265 КК України у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скарга прокурора Київської місцевої прокуратур № 1 ОСОБА_9 - залишити без задоволення, а вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 22 березня 2016 року відносно ОСОБА_10 , яким того визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 265 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга на дану ухвалу може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

_______________ _______________ _______________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3