АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/376/17 Справа № 200/4769/16-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2017 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
Головуючого судді: ОСОБА_2
Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:

секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

неповнолітніх обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

законних представників ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі матеріали кримінального провадження № 0000038 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_9 , його захисника адвоката ОСОБА_7 та прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області ОСОБА_13 на вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2016 року, ухвалений відносно:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпропетровська, громадянина України, з повною середньою освітою, студента Дніпропетровського Індустріального Педагогічного технікуму, неодруженого, зареєстрованого та мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
-19 лютого 2015 року Красногвардійським районним судом м.Дніпропетровська за ч.2 ст. 289, 75,104 КК України до п`яти років позбавлення волі із звільненням від відбуття покарання з іспитовим строком на два роки, з покладенням обов`язків передбачених ст. 76 КК України;
-27 липня 2015 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська за ч.2 ст. 289, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, без конфіскації особистого майна. Відповідно до ст. 75, 104 КК України звільнений від відбуття покарання протягом іспитового строку на 2 роки, з покладенням обов`язків, передбачених п.п.2, 3, 4 ст. 76 КК України,-
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України,
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, з повною середньою освітою, що навчається на першому курсі Державного регіонального центру професійно-технічної освіти, не одруженого, зареєстрованого та мешкаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України,-
ВСТАНОВИЛА:
Вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2016 року ОСОБА_9 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років без конфіскації особистого майна.
На підставі ст.71 КК України частково приєднано невідбуте покарання за вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 липня 2015 року та остаточно призначено ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років та 3 (три) місяці без конфіскації особистого майна з відбуттям покарання у спеціальній виховній установі.
ОСОБА_10 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, та призначено йому покарання з застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки та 6 (шість) місяців без конфіскації особистого майна. На підставі ст.ст. 75, 104 КК України ОСОБА_10 звільнений від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом 2 (двох) років випробувального терміну не скоїть нового злочину, зобов`язавши його відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України: - повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання; - періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.
Долю речових доказів вирішено та стягнуто судові витрати.

Судом першої інстанції встановлено, що неповнолітній ОСОБА_9 , маючи умисел, направлений на незаконне заволодіння транспортним засобом, вчиняючи злочин повторно, в невстановлений час та в невстановленому місці, вступив в попередню змову з раніше знайомим неповнолітнім ОСОБА_10 , розподіливши між собою ролі у скоєнні злочину. Після чого, близько 03.00 год. 26.01.2016 року неповнолітній ОСОБА_9 разом із співучасником злочину неповнолітнім ОСОБА_10 прибули до будинку АДРЕСА_3 , де побачили автомобіль марки «Шевроле Авео» державний номерний знак НОМЕР_1 2005 року випуску, який зареєстрований за ОСОБА_14 , законним користувачем якого на підставі довіреності є ОСОБА_15 , та реалізуючи злочинний умисел, направлений на незаконне заволодіння транспортним засобом, діючи умисно, з корисливих мотивів, а ОСОБА_9 , скоюючи злочин повторно, за допомогою заздалегідь приготовленого слюсарного інструменту, відкрили капот вказаного автомобіля, після чого зняли клему акумулятора з метою уникнення спрацювання сигналізації.
Далі, ОСОБА_9 , разом із співучасником злочину ОСОБА_10 , шляхом зламу дверної ручки, проникли в салон вказаного автомобіля, після чого відштовхнули зазначений автомобіль вниз по схилу двору будинку АДРЕСА_3 , покинувши його первинне місцезнаходження. Прокотивши зазначений автомобіль на відстань близько 500 метрів, неповнолітній ОСОБА_9 , згідно відведеної йому ролі у скоєнні злочину, зняв проводи блоку сигналізації, накинув клеми акумулятора і спробував шляхом під`єднання проводів контактної групи запускача двигуна завести його, однак у нього нічого не вийшло.
Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, неповнолітній ОСОБА_9 , діючи узгоджено в групі із співучасником злочину неповнолітнім ОСОБА_10 , з метою незаконного заволодіння транспортним засобом, під`єднав буксировочний канат до раніше замовленого таксі марки «НЕКСІА» державний номерний знак НОМЕР_2 , та вирушили у бік вул. Запорізьке шосе в м. Дніпропетровську.
Таким чином, неповнолітній ОСОБА_9 , що діяв повторно, та неповнолітній ОСОБА_10 незаконно заволоділи транспортним засобом, який зареєстрований за ОСОБА_14 , законним користувачем якого на підставі довіреності є ОСОБА_15 , а саме автомобілем марки «Шевроле Авео», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2005 року випуску, вартістю 75240 гривень.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, обвинуваченим ОСОБА_9 , його захисником адвокатом ОСОБА_7 та прокурором ОСОБА_13 подані апеляційні скарги, в яких ОСОБА_9 просить застосувати до нього ст. 69 КК України; його захисник просить скасувати вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12.10.2016 року відносно ОСОБА_9 та призначити новий розгляд в суді першої інстанції; прокурор просить вирок в частині призначеного обвинуваченим покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 призначити покарання за ч. 2 ст. 289 КК України у вигляді 6 років позбавлення волі без конфіскації майна, на підставі ст. 71 КК України частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 липня 2015 року та остаточно призначти ОСОБА_9 покарання у виді 6 років 6 місяців позбавлення волі без конфіскації майна; ОСОБА_10 призначити покарання за ч. 2 ст. 289 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді 3 років та 6 місяців позбавлення волі без конфіскації майна. На підставі ст.ст. 75, 104 КК України звільнити від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом 2 років іспитового строку не скоїть нового злочину, відповідно до п.п. 1, 2 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_10 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
В обґрунтування своїх вимог, обвинувачений вказує на те, що вирок є несправедливим, оскільки не враховано його щире каяття та його співробітництво зі слідством, у зв`язку з чим вважає за можливе застосування ст. 69 КК України.

В обґрунтування своїх вимог, захисник вказує на те, що при винесені вироку судом допущені невідповідності висновку суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, у зв`язку з чим вирок є незаконним, необґрунтованим та несправедливим. Вказує, з показань обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 вбачається, що вони не знали про те, що здійснювали викрадення автомобілю, зазначивши, що цей автомобіль ОСОБА_9 попросили завести, оскільки він не заводився, а потім доставити на станцію технічного обслуговування. Суд, прийнявши сторону звинувачення, поставив під сумніви докази, що підтверджують невинність ОСОБА_9 , а саме показання свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , при цьому не вказав у вироку ні одного доказу, який би прямо вказував на ОСОБА_9 як на особу, яка вчинила незаконне заволодіння транспортним засобом.

В обґрунтування своїх вимог, прокурор вказує на те, що не оскаржуючи доведеність вини і кваліфікацію дій ОСОБА_9 та ОСОБА_10 вирок є незаконним, оскільки призначене судом покарання ОСОБА_9 не відповідає тяжкості вчиненого і особі засудженого, призначене йому покарання є явно несправедливим через його м`якість. Вказує, що при призначенні йому покарання суд не в повному обсязі врахував характеристику особи підсудного, який вину в скоєному злочині не визнавав, що свідчить про те, що ОСОБА_9 у скоєному не розкаюється та бажає ввести суд в оману з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкримінований йому злочин. Крім того, ОСОБА_9 раніше двічі притягувався до кримінальної відповідальності за аналогічні злочини та знов скоїв злочин проти безпеки руху та експлуатації транспорту в період іспитового строку. Що стосується призначення покарання ОСОБА_10 , то судом неправильно застосований закон України про кримінальну відповідальність, оскільки Законом України від 07.10.2016 року внесені зміни до ст. 76 КПК України, які набрали чинності 08.10.2016 року, що не враховано судоми при призначенні покарання ОСОБА_10 .

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , які кожен окремо підтримали вимоги своїх апеляційних скарг, при цьому ОСОБА_9 просив задовольнити апеляційну скаргу захисника або застосувати до нього ст.69 КК України та зменшити покарання, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг ОСОБА_9 та його захисника адвоката ОСОБА_7 та просив задовольнити вимоги апеляційної скарги прокурора ОСОБА_13 , думку законного представника обвинуваченого ОСОБА_9 ОСОБА_11 , яка підтримала вимоги апеляційної скарги адвоката ОСОБА_7 , позицію обвинуваченого ОСОБА_10 , його законного представника ОСОБА_12 , які кожен окремо просили залишити вирок Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 12 жовтня 2016 року залишити без змін, та думку адвоката ОСОБА_8 , який не заперечував проти запеляційної скарги прокурора в частині застосування до ОСОБА_10 ст. 76 КК України в новій редакції, дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника адвоката ОСОБА_7 такими, що не підлягають задоволенню, а апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з вироку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про винуватість неповнолітніх ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні злочину за викладених у вироку обставин, правильно встановивши фактичні обставини справи, повністю підтвердженими доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду, та правильно кваліфікувавши його дії за ч. 2 ст. 289 КК України як незаконне заволодіння транспортним засобом за попередньою змовою групою осіб.

Зазначені висновки зокрема підтверджуються наступними дослідженими письмовими доказами, а саме: протоколами огляду від 26.01.2016 року, відповідно до яких оглянуті ділянки місцевості, розташовані біля під`їзду № 2 корпусу № 1 буд. № 21 на житловому масиві Тополя-3 в м. Дніпропетровську поблизу під`їзду № 3 буд. № 21, де зі слів потерпілого ОСОБА_15 був припаркований його автомобіль; оглянутий автомобіль марки «Деу Нексія» зеленого кольору, д/н НОМЕР_3 , за яким виявлений автомобіль марки «Шевроле Авео» чорного кольору, д/н НОМЕР_1 . Автомобілі зв`язані між собою буксировочним тросом жовтого кольору та знаходяться на відставі 1,5 м. В ході огляду автомобілю марки «Шевроле Авео» чорного кольору, д/н НОМЕР_1 встановлено, що пластикова ручка на передніх лівій дверцятах має пошкодження у вигляді сколу на зовнішній поверхні праворуч в районі замка, замок цих дверцят вивернутий в лівий бік, має подряпини та вм`ятини від дії стороннього предмету та знаходиться у непрацюючому стані. Цей автомобіль вилучений та визнаний речовим доказом, переданий під розписку потерпілому ОСОБА_15 (т. 1 а.с.123-124), з салону якого також вилучено запальничку та мікрочастиці з поверхні керма та водійського сидіння, два сліди пальців рук. Вилучений автомобіль «Деу Нексія» зеленого кольору, д/н НОМЕР_3 , передано під розписку ОСОБА_19 (т. 1 а.с. 19-21, 22, 23-26). Протоколом огляду від 26.01.2016 року, під час якого оглянутий мобільний телефон марки «FlyIQ 456» imei НОМЕР_4 , imei 2 НОМЕР_5 , що належить ОСОБА_9 й добровільно виданий обвинуваченим ОСОБА_10 . Даними висновку судової трасо логічної експертизи № 11/4.6-267 від 21.03.2016 року, відповідно до якого два сліди, розмірами 12х19 мм та 15х21 мм, вилучені 26.01.2016 року в ході огляду автомобіля залишені пальцями рук обвинуваченого ОСОБА_9 (т. 1 а.с. 174-182).
Також винність обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 підтверджуються поясненнями допитапиних в судовому засіданні неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_10 , який пояснив суду, шо поїхав вночі на таксі з неповнолітнім ОСОБА_9 за пропозицією останнього. Зними була свідок ОСОБА_16 . Приїхавши на мікрорайон «Тополя» м.Дніпропетровськ, на прохання обвинуваченого ОСОБА_20 , у якого був інструмент, допомогав йому даржати капот автомобіля та штовхати його, намагаючись завести, бачив розібрані речі в салоні автомобіля під кермом та зрозумів, що вони разом з обвинуваченим ОСОБА_20 намагаються заволодіти автомобілем. Зазначив, що ніяких дозволів на користування цим автомобілем ні йому ні ОСОБА_20 будь-які особи не надавали та ніяких осіб він біля автомобіля не бачив. Пісял того, як автомобіль не вдалось завести, вони приєднали автомобіль буксировочним тросом до автомобіля таксі та під час буксирування на Запорізькому шосе автомобіль було затримано, після чого він втік. Поясниеннями обвинуваченого ОСОБА_9 , який хоча і заперечував вчинення незаконного заволодіння ним за попередньою змовою з ОСОБА_10 транспортним засобом автомобілем Шевроле Авео, але не заперечував, що намагався його завести та здійснював його буксирування за допомогою автомобіля таксі до СТО, але на прохання раніше незнайомої йому особи, що знаходилась біля автомобіля. Поясненнями потерпілого ОСОБА_15 , який пояснив, що є законним користувачем на підставі генеральної довіреності автомобілем марки «Шевроле Авео» д/н НОМЕР_1 , який 25.01.2016 року о 23 годині залишив припаркованим біля будинку 21 на житловому масиві Тополя-3, право управління своїм транспортним засобом обвинуваченим не передавав, як і не передавав технічні документи на цей транспортний засіб. Поясненнями свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_19 , підтвердили ту обставину, що саме в їх присутності обвинувачені за допомогою буксирування здійснювали рух на автомобілі «Шевроле Авео», д/н НОМЕР_1 та під час буксирування по Запорізькому шосе м.Дніпропетровськ були зупинені працівниками поліції.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що з боку обвинувачення було надано достатньо доказів винуватості ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого їм діяння, які суд першої інстанції обґрунтовано визнав достатніми, допустимими та достовірними, які відповідають вимогам діючого кримінального процесуального законодавства України.

Доводи захисника щодо показів свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_19 , які начебто підтверджують невинуватість ОСОБА_9 , суд апеляційної інстанції розцінює як безпідставні, оскільки, ними не зазначено в судовому засіданні, що будь-хто навав дозвіл на транспортування даного автомобілю. Що стосується показів свідка ОСОБА_19 про те, що Журавель та Фурделяс, прибувши на ж/м Тополя та вийшовши з автомобілю стали спілкуватися з хлопцем, який показавши на автомобіль «Шевроле Авео», поїхав, спростовується показами допитаного під час судового розгляду судом першої інстанції обвинуваченого ОСОБА_10 , який вказав, що ніякого чоловіка поряд із автомобілем «Шевроле» він не бачив, а про те, що він разом з ОСОБА_9 заволоділи цим автомобілем зрозумів, коли сів до салону цього авто та побачив розібрані частини автомобіля під кермом. При цьому, судом вірно враховано, що обвинувачені достеменно знали та усвідомлювали, що в них не було ніяких документів, які б надавали їм право керувати транспортним засобом та цей факт вони не заперечували під час судового розгляду справи.

Що стосується показів ОСОБА_21 з приводу, що саме він, відбуваючи покарання та будучи ув`язненим телефонував ОСОБА_9 та просив допомогти з транспортуванням автомобіля його знайомого, на що посилається в апеляційній скарзі сторона захисту, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в тому, що його покази не є підставою, що виключає причетність обвинуваченого ОСОБА_9 до інкримінованого злочину за ч. 2 ст. 289 КК України, оскільки вони, містять протиріччя в частині обставин та часу здійснення цього дзвінка, місяця ув`язнення під час його здійснення з показами допитаного з цього приводу ОСОБА_22 , який також на цей час перебував в місцях ув`язнення. Також колегія суддів звертає увагу на те, що і ОСОБА_21 , і ОСОБА_22 , пояснення яких сторона захисту просить врахувати, на час здійснення дзвінка перебували в місцях ув`язнення, де користування телефонном є обмеженим.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_10 мали прямий умисел на заволодіння транспортним засобом потерпілого ОСОБА_15 підтверджується доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду, а версія ОСОБА_9 та його захисту про відсутність умислу на заволодіння транспортним засобом є надуманою.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 411 КПК України вирок підлягає скасуванню чи зміні з підстав, визначених ч. 1 цієї статті, лише тоді, коли невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження вплинула чи могла вплинути на вирішення питання про винуватість або невинуватість обвинуваченого, на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність, на визначення міри покарання.

Разом з цим, доводи захисника ОСОБА_7 в частині недоведеності вини ОСОБА_9 є необґрунтованими, у зв`язку з чим колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, в судовому рішенні судом зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші, у зв`язку з чим вирок суду в частині визнання винуватості неповнолітнього ОСОБА_9 є законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, судом першої інстанції були досліджені у повному обсязі всі надані сторонами докази, які зібрані в межах діючого кримінального процесуального кодексу, є належними та допустимими і їм дана належна оцінка у вироку.

Висновки суду першої інстанції, викладені у вироку, не містять протиріч.

Порушення процесуального закону, які тягнуть за собою скасування вироку, не встановлено.

Що стосується доводів обвинуваченого ОСОБА_9 про необхідність пом`якшення покарання, або застосування до нього ст. 69 КК України, та доводів прокурора про те, що призначене покарання ОСОБА_9 не відповідає тяжкості вчиненого та особі засудженого, оскільки призначене йому покарання надто м`яке, колегія суддів зауважує, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_9 покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відносяться до категорії тяжкого злочину, обставини його скоєння, дані про особу обвинуваченого, який є неповнолітнім, скоїв злочин у віці 16 років, раніше судимий, на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, посередньо характеризується за місцем навчання, умови його життя та виховання, вплив дорослих, рівень інтелектуального і вольового розвитку та інші особливості неповнолітнього щодо ставлення до суспільних цінностей та існуючих у суспільстві вимог щодо правил поведінки, готовність до їх сприйняття і коригування своєї поведінки, здатність до самооцінки свого поступку, обставину, що пом`якшує покарання, а саме вчинення злочину неповнолітнім, обставину, що обтяжує покарання, а саме рецидив злочину, та вірно дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі без конфіскації особистого майна та за сукупністю вироків відповідно до вимог ст.71 КК України з відбуттям покарання у спеціальній виховній установі, оскільки саме таке покарання з огляду на обставини справи, є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів, що відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Колегія суддів з огляду на матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги обвинуваченого погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для застосування до нього ст.69 КК України, оскільки доводи ОСОБА_9 про його щире каяття та співробітництво зі слідством спростовуються дослідженими судом першої інстанції матеріалами провадження, не дають підстав вважати їх такими, що суттєво знижують ступінь тяжкості скоєного злочину, а розцінюються судом як бажання ОСОБА_9 уникнути кримінальної відповідальності за скоєне, враховуючи, що інкримінований йому злочин вчинений в період іспитового терміну, встановленого за попереднім вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.07.2015 року.

Таким чином, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 , що викладені в його апеляційній скарзі, та доводи прокурора в цій частині є необґрунтованими, та за таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для пом`якшення покарання, призначеного обвинуваченому ОСОБА_9 , за вироком суду першої інстанції, в тому числі із застосуванням ст. 69 КК України, або погіршення становища ОСОБА_9 .

Що стосується доводів сторони обвинувачення щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_10 у зв`язку з тим, що судом першої інстанції не враховані зміни, внесені до ст. 76 КК України 07.10.2016 року, колегія суддів вважає їх вмотивованими, у зв`язку з чим апеляційна скарга прокурора в цій частині підлягає задоволенню, а оскаржуваний вирок має бути змінений на підставі п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України.
На підставі викладеного та керуючись ст. 376, 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області ОСОБА_13 задовольнити частково.

Вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2016 року змінити.

Вважати ОСОБА_10 засудженим за ч. 2 ст. 289 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді 3 (трьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі без конфіскації майна.
На підставі ст.ст. 75, 104 КК України звільнити ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом 2 (двох) років іспитового строку не скоїть нового злочину.
Відповідно до п.п. 1, 2 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_10 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
В іншій частині вирок залишити без змін.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_9 в строк відбуття покарання термін попереднього ув`язнення з 26.01.2016 року по 15.03.2017 року включно, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. На ухвалені рішення судів першої та апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а обвинуваченим, який тримається під вартою, в той самий строк з моменту отримання копії судового рішення.
Судді: