Справа № 589/1725/17
Провадження № 1-кп/589/264/17
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 травня 2017 року Шосткинський міськрайонний суд Сумської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 , суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3
з участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Шостка клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинувачуваного у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,-
ВСТАНОВИВ:
В провадженні суду перебувають матеріали обвинуваченого акту відносно ОСОБА_6 , обвинувачуваного у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
Під час підготовчого судового засідання прокурор заявив клопотання про продовження відносно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, посилаючись на наявність ризиків у даному кримінальному провадженні, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які з часу застосування запобіжного заходу не зменшились та не перестали існувати.
Захисник обвинуваченого заперечував проти продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, посилаючись на недоведеність прокурором ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого, в тому числі з огляду на стан здоров`я обвинуваченого, який майже не чує та не бачить, а також має інші тяжкі хвороби. Крім того, захисник, хоча і наголосив на тому, що суд на даному етапі розгляду кримінального провадження ще не перейшов до оцінки доказів, однак просив взяти до уваги ті обставини, що злочин, у якому обвинувачено ОСОБА_6 , вчинено ним з огляду на віктимну поведінку потерпілого, що дає підстави вважати, що дії обвинуваченого були необхідною обороною.
Обвинувачений просив застосувати щодо нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
Заслухавши думки учасників кримінального провадження, суд приходить до висновку, що клопотання прокурора не підлягає задоволенню, виходячи з наступного
Відповідно до вимог ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках та за встановленою законом процедурою.

Так, відображення принципів вирішення питання застосування щодо особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та його продовження у національному законодавстві міститься в положеннях ст.ст. 177, 178, 183 КПК України.

Відповідно до змісту ст. ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Згідно ст. 184 КПК України, в клопотанні прокурора про застосування запобіжного заходу (продовження його дії) повинно міститися не лише посилання на один або кілька ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, а івиклад обставин, на підставі яких прокурор дійшов висновку про наявність ризиків, зазначених у його клопотанні, і посилання на матеріали, що підтверджують ці обставини

Крім того, згідно вказаної норми закону, у клопотанні має бути зазначено обґрунтування неможливості запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою.
Виходячи зі змісту вказаних норм закону, а також практики Європейського суду з прав людини, зокрема рішення «Клішин проти України», наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами. Висновки прокурора у клопотанні щодо наявності ризиків мають бути належно обґрунтовані, зроблені за результатами сукупного аналізу характеру злочину та особистості обвинуваченого (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців, стану здоров`я, матеріального стану), поведінки обвинуваченого під час розслідування злочину (наявність або відсутність спроб ухиляння від органів влади), способу життя взагалі, способу самозабезпечення.

Обґрунтування неможливості запобігти ризикам, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, також повинна бути обумовлена достатніми даними. Достатні дані при цьому повинні бути не уявними або ж припустимими, а конкретними, визначеними, необхідними, підтвердженими відповідними доказами.
При цьому прокурору слід мати на увазі, що обмеження мотивування клопотання про застосування (продовження дії) запобіжного заходжу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням вимог ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (Рішення Європейського суду з прав людини «Харченко проти України», «Белевитський проти Росії»).

Проте, вказані вимоги закону залишилися поза увагою прокурора, яким внесено клопотання про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Як зазначив прокурор у своєму усному клопотанні, у даному кримінальному провадженні, на його думку, наявні ризики того, що ОСОБА_6 може: ухилитися від суду; вчинити новий злочин; незаконно впливати на свідків.

Разом з тим, такі висновки прокурора залишись належним чином не обґрунтовані у судовому засіданні, оскільки прокурор мотивував їх лише тяжкістю злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 .
Однак суд до вказаних тверджень прокурора відноситься критично, оскільки згідно рішення «Бекчієв проти Молдови» небезпека того, що обвинувачений буде переховуватися від суду, не може оцінюватися виключно за ступенем тяжкості ймовірного покарання. Вона має оцінюватися з урахуванням низки інших відповідних факторів, які можуть підтвердити існування небезпеки переховування. Проте про існування таких факторів прокурор не вказав.
Твердження прокурора про те, що ОСОБА_6 може впливати на свідків, не заслуговують на увагу.
Наявність зазначеного ризику завжди повинна бути підтверджена даними, що чітко вказують на психологічний чи то фізичний тиск на свідка і джерело такого доказу повинно бути безумовним.
В своєму рішенні «Москаленко проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що ризик того, що заявник примушуватиме свідків давати неправдиві показання має вимірюватися наявністю достатніх підтверджуючих даних.
Висновки ж прокурора щодо можливого впливу обвинуваченого на свідків у даному кримінальному провадженні жодним чином залишились не вмотивовані.
Так само залишились належним чином не обґрунтовані і ризики вчинення обвинуваченим нового злочину.
При цьому суд бере до уваги, що обвинувачений раніше не судима особа, якому 61 рік. Даних про негативні характеристики обвинуваченого за місцем проживання прокурор не надав. Більше того, обвинувачений згідно медичної довідки, виданої начальником медичної частини ДУ «Сумський слідчий ізолятор» від 26 квітня 2017 року, хворіє на ішемічну хворобу серця, дифузний кардіосклероз. СН Іст., Катаракту очей, глухоту. Тому підстав вважати, що обвинувачений є особою схильною до вчинення злочинів у суду немає.
Що стосується ризику знищення доказів, на який в сукупності з вищезазначеними ризиками послався прокурор, то суд взагалі вважає їх неспроможними, виходячи з наступного.
По-перше, на даний час прокурор визнав зібрані у кримінальному провадженні докази достатніми для завершення досудового розслідування, складання обвинувального акту та направлення справи в суд з метою доведення вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину. Вказане свідчить, що у кримінальному провадженні було проведено усі необхідні експертизи та долучено до справи усі речові докази (предмети вчинення злочину). Які саме докази прокурор має на меті ще зібрати після завершення досудового розслідування, він суду не повідомив.
По-друге, стан здоров`я обвинуваченого, який страждає глухотою та має дуже поганий зір, взагалі ставить під сумнів те, що він фізично здатен якимось чином віднайти та знищити ті докази, які не спромігся віднайти до цього часу орган досудового розслідування.
Таким чином колегія суддів вважає, що вищезазначені мотиви клопотання прокурора не є належним обґрунтуванням доцільності продовження строків тримання обвинуваченого під вартою в контексті обставин зазначеної кримінальної справи, як цього вимагає національне та міжнародне законодавство.
Будь-яких інших доводів на обґрунтування свого клопотання прокурор не навів, розцінивши прохання суду додаткового обґрунтувати заявлені ним ризики як спробу допиту сторони обвинувачення.
Обґрунтування неможливості забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків шляхом застосування більш м`яких альтернативних запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, взагалі залишилось поза увагою прокурора.
Тому, постановляючи ухвалу за наслідками розгляду клопотання прокурора, суд враховує, що в ньому відсутнє належне обґрунтування підстав для втручання у право ОСОБА_6 на свободу, шляхом застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та враховує те, що Європейський суд з прав людини та ст. 9 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права зазначають, що існує презумпція на користь звільнення особи з-під варти, тобто, утримання під вартою осіб, які чекають судового розгляду, не повинно бути загальним правилом і, коли відсутні конкретні дані, які б дозволяли дійти ґрунтованого висновку, що особа з великою ймовірністю вчинить дії, передбачені ст.177 КПК України, слід вважати, що такі ризики взагалі відсутні, або є настільки мінімальними, що не дають виключних підстав для застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Отже, на підставі викладеного суд вважає, що у клопотанні прокурора про продовження щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слід відмовити.
На переконання суду, у даному кримінальному провадженні з урахуванням вищевикладеного існує незначний ступінь ризиків з боку обвинуваченого перешкодити встановленню істини у кримінальному провадженні, однак таким ризикам, може дієво запобігти інший запобіжний захід, який не є виключним за своєю суворістю.
Адекватним та ефективним механізмом у цій справі буде запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, який слід застосувати щодо обвинуваченого строком на 2 місяці.
Оскільки ухвала підготовчого судового засідання набирає законної сили негайно і зазначеною ухвалою щодо обвинуваченого змінено запобіжний захід, тому попередня ухвала слідчого судді про обрання запобіжного заходу автоматично втрачає свою силу, а отже ОСОБА_6 слід звільнити з-під варти негайно в залі суду. Вказане слідує також з вимог ст. 205 КПК України відповідно до якої ухвала суду про застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконання після її оголошення.
Керуючись ст. 177, 178, 183, 314, 315 КПК України

УХВАЛИВ:
Відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Застосувати щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, заборонивши йому цілодобово залишати місце поважання, а саме: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнити з під варти.
Зобов`язати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після звільнення з-під варти негайно прибути до місця свого проживання.

Строк дії ухвали визначити до 18 липня 2017 року.

Зобов`язати обвинуваченого з`являтися за кожною вимогою суду чи іншого органу державної влади протягом дії запобіжного заходу.

Роз`яснити обвинуваченому, що відповідно до ст. 181 КПК України працівники органу внутрішніх справ з метою контролю за його поведінкою мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього обов`язків, використовувати електронні засоби контролю.

Копію ухвали для виконання передати до органу поліції за місцем проживання обвинуваченого.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_1
Судді ОСОБА_3
ОСОБА_2