АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11 кп /796/1920/2016 Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 263, ч.2, КК Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 грудня 2016 рокуколегія суддів Судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

При секретареві ОСОБА_5 ,

За участю прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши матеріали судової справи та особової справи ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який засуджений Дніпровським районним судом міста Києва від 20.11.2012 року за ч. 2 ст. 263, ч.1 ст. 309 КК України, за апеляційною скаргою начальника Дніпровського районного відділу кримінально-виконавчої інспекції м. Києва УДПтС України в м. Києві та Київській області ОСОБА_8 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2016 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання інспектора Дніпровського районного відділу кримінально-виконавчої інспекції в м. Києві про звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із закінченням строків давності виконання, -

в с т а н о в и л а :
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2016 року відмовлено у задоволенні клопотання інспектора Дніпровського районного відділу кримінально-виконавчої інспекції в м. Києві про звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із закінченням строків давності виконання.

На обґрунтування суд послався на положення ч. ч. 3 та 4 ст. 80 КК України, відповідно до яких перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. Разом з тим, суд наголошує, що ст. 80 КК України стосується питання виконання вироків, у той час, як у цій ситуації стоїть питання щодо виконання заміненого покарання відповідно до постанови Дніпровського районного суду міста Києва від 28 лютого 2014 року.

Крім того, суд акцентував увагу на загальних вимогах встановлення фактичних обставин поза всякими розумними сумнівами, зауважуючи, що у цьому конкретному випадку заявник не спромігся довести відсутність достатніх підстав для зупинення строку давності виконання покарання через ухилення засудженого від його відбування, бо, в силу ч.3 ст. 80 КК України, у такому випадку перебіг давності слід відновити з дня, коли засуджений з`явився для відбування покарання або був затриманий, більше того, цей строк має бути подвоєний.

Не погодившись зі вказаним рішенням, вважаючи його безпідставним та необґрунтованим, начальник Дніпровського районного відділу КВІ м. Києва ОСОБА_8 подав апеляційну в обґрунтування якої зазначає наступне.

Виконання покарання, визначеного ОСОБА_7 вироком Дніпровського районного суду від 20 листопада 2012 року у виді штрафу в розмірі сто неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 гривень, із заміною цього покарання на громадські роботи строком сто годин, але не більше як чотири години на день, відповідно до постановою цього ж суду від 28 лютого 2014 року не виконано і до цього часу внаслідок постійних неявок ОСОБА_7 для відбування вказаного покарання, а в останній період часу внаслідок його перебування на лікуванні в реабілітаційному центрі, яке планується протягом 9 12 місяців з серпня 2016 року.

На звернення КВІ до Київської місцевої прокуратури № 4 щодо відкриття кримінального провадження відносно ОСОБА_7 за ознаками вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 389 КК України, тобто ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт особою, засудженою до цього покарання, отримана відмова прокуратури з посиланнями на те, що покарання у виді громадських робіт ОСОБА_7 призначене не вироком суду, який набрав законної сили, а іншим судовим рішенням, а тому, на думку прокуратури, в діях ОСОБА_7 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України.

Таким чином, підсумовує апелянт, не було виконано покарання визначене ОСОБА_7 вироком від 20 листопада 2012 року, у виді штрафу протягом строку, що перевищував встановлений п.1 ч.1 ст. 80 КК України, і до цього часу; не виконане протягом з 28 лютого 2014 року також і рішення суду про заміну вказаного вище покарання на громадські роботи, і цей строк, в свою чергу закінчився на день звернення КВІ до суду з питанням про звільнення засудженого від відбування покарання у зв`язку зі скінченням строку давності, отже, на думку апелянта, покарання не може бути виконане у будь-якому випадку, до відповідальності за ухилення від виконання покарання ОСОБА_7 притягнути не вдалося, а тому оскаржену постанову суду слід скасувати та вирішити питання по суті.

Крім того, на даний час згідно довідки ОСОБА_7 проходить курс психосоціальної реабілітації в реабілітаційному центрі «Європа» в м. Києві від 06.08.2016. Курс реабілітації 9-12 місяців.

Заслухавши доповідь судді, виступ прокурора про відхилення апеляційних вимог, провівши судові дебати, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги в сукупності з матеріалами судової справи і особової справи ОСОБА_7 , судова колегія визнає наступне.

Відповідно до положень ч.1 ст. 80 КК України, особа звільняється від відбування покарання у зв`язку із закінченням певних строків давності виконання обвинувального вироку, визначених у пунктах 1-5 цієї правової норми, зокрема, в силу її п.1, строк давності виконання вироку покарань менш суворих, ніж обмеження волі, встановлено у два роки.

Вироком Дніпровського районного суду від 20 листопада 2012 року ОСОБА_7 призначено покарання у виді штрафу в розмірі сто неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 гривень.

Цей вирок був звернений до виконання, але фактично виконаний не був до 28 лютого 2014 року, тобто в межах вказаного вище дворічного терміну строку давності виконання обвинувального вироку.

28 лютого 2014 року Дніпровський районний суд постановив замінити ОСОБА_7 не відбуте ним повністю покарання у виді штрафу на громадські роботи строком на сто годин, але не більше ніж як чотири години на день з мотивів несплати ним встановленого штрафу у встановлені строки, керуючись при цьому положеннями ст. 26 КВК України, ст. 53 КК України та ст. 410 КК України 1960 року.

Це рішення набрало чинності 7 березня 2014 року та підлягало виконанню, у зв`язку з чим КВІ і було відкрито виконавче провадження та заведено особову справу ОСОБА_7 .

Втім, в строк до 19 вересня 2016 року дата внесення інспектором КВІ до суду першої інстанції клопотання(подання) про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання у зв`язку зі скінченням строку давності виконання цього покарання, тобто формально вже поза межами, встановленими п. 1 ч. 1 ст. 80 КК України, це покарання також в повному обсязі виконане не було.

При цьому, як видно з тексту самого клопотання та підтверджено матеріалами особової справи, причиною невиконання покарання стало ухилення ОСОБА_7 від його відбування, у зв`язку з чим були організовані його приводи, здійснювались розшуки і 16 грудня 2014 року було здійснено його привід до КВІ.

Цього дня ОСОБА_7 було офіційно повідомлено про необхідність відбування покарання у виді громадських робіт строком на сто годин, але не більше ніж по чотири години на день, його попереджено про кримінальну відповідальність за ч.2 ст. 389 КК України у разі ухилення від відбування покарання та його спрямовано для відбування цього покарання до КП Керуючої дирекції Дніпровського району міста Києва.

Протягом наступного часу, за повідомленнями від 31 грудня 2014 року та 27 лютого 2015 року КП Керуюча дирекція Дніпровського району міста Києва, ОСОБА_7 прибув до цього підприємства для відбування покарання 18 грудня 2014 року, але не отримував інструктаж та до виконання покарання не приступав.

На три звернення КВІ до прокуратури району у 2015 році було отримано відповідь про неможливість притягнути ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності за ухилення від відбування покарання, оскільки це покарання визначене не вироком, який набрав законної сили, а іншим судовим рішенням, а тому ОСОБА_7 не є суб`єктом вказаного кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 389 КК України.

Протягом 2015 року ОСОБА_7 і в подальшому на реєстрацію не прибував, за місцем проживання його виявити не вдавалось, до виконання покарання він не приступав, а працівники КВІ самостійно здійснювали активні розшуки ОСОБА_7 шляхом подачі запитів до пенітенціарних установ, моргів, органів внутрішніх справ, лікарень тощо, оголошували його розшук.

16 лютого 2016 року, в порядку виконання розшукових заходів, працівник поліції знайшов ОСОБА_7 та доставив до КВІ, де засудженому було винесене застереження, повторно роз`яснено порядок та умови відбування покарання у виді громадських робіт і повторно видано направлення до КП Керуюча дирекція Дніпровського району міста Києва для відбування покарання.

Протягом до 11 травня 2016 року ОСОБА_7 для виконання покарання не прибував і фактично до цього виконання не приступав, для реєстрації до КВІ не з`являвся, в черговий раз були здійснені його розшуки.

11 травня 2016 року ОСОБА_7 прибув до КВІ, де, в черговий раз йому було винесене застереження, роз`яснено порядок та умови відбування покарання у виді громадських робіт і видано направлення до КП Керуюча дирекція Дніпровського району міста Києва для відбування покарання, але, як встановлено в подальшому, до згаданого КП для виконання покарання ОСОБА_7 не прибував і на реєстрацію до КВІ не з`являвся.

В результаті здійснення чергових розшукових заходів встановлено, про що отримано офіційне повідомлення реабілітаційного центру «Європа», що ОСОБА_7 проходить курс реабілітації терміном 9 12 місяців із серпня 2016 року.

Ці обґрунтування і були надані у клопотанні(поданні) до суду щодо звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання за скінченням строку давності виконання обвинувального вироку.

Між тим, ні в самому цьому клопотанні, ні в матеріалах особової та судової справи відносно ОСОБА_7 нема жодних доказів того, що протягом всього вказаного періоду ОСОБА_7 не ухилявся від відбування покарання, причини його неприбуттів до КП Керуюча дирекція Дніпровського району міста Києва для виконання покарання, неявок на реєстрацію до КВІ ретельно не досліджувались, не надано таких відомостей і в апеляційне засідання.

Тим часом, відповідно до ч.3 ст. 80 КК України, перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У таких випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті подвоюються.

Як вказано вище, 16 грудня 2014 року ОСОБА_7 був доставлений до КВІ в порядку виконання рішення про його примусовий привід, а 16 лютого 2016 року, тобто до скінчення дворічного строку давності виконання покарання визначеного постановою суду від 28 лютого 2014 року, ОСОБА_7 був затриманий в ході проведення розшукових заходів, що може вказувати на переривання строку давності виконання покарання, його поновлення з 16 грудня 2014 року та 16 лютого 2016 року та подвоєння, відповідно до вимог ч.3 ст. 80 КК України.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необґрунтованість на час розгляду цього клопотання КВІ, отже законно, обґрунтовано і вмотивовано відмовив у його задоволенні, а тому не підлягає задоволенню й апеляційна скарга на вказане рішення суду.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :
Апеляційну скаргу начальника Дніпровського районного відділу кримінально-виконавчої інспекції м. Києва УДПтС України в м. Києві та Київській області ОСОБА_8 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2016 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання інспектора Дніпровського районного відділу кримінально-виконавчої інспекції в м. Києві про звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із закінченням строків давності виконання покарання залишити без задоволення, а вказану ухвалу суду першої інстанції, - без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення.

Судді: