Номер провадження: 11-кп/785/1390/16
Номер справи місцевого суду: 523/9027/16-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29.11.2016 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючого ОСОБА_3

суддів: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_6 , ОСОБА_7

прокурора - ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_9

представника потерпілої ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11

обвинуваченого ОСОБА_12
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в залі суду апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області ОСОБА_13 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 31.08.2016 року, по кримінальному провадженню, внесеному в ЄРДР за №0001140 від 22.02.2016 року, яким:
ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Одеса, українця, громадянина України, із середньою-спеціальною освітою, неодруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого, за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винуватим за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК Українита засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 6 (шість) місяців.
На підставі ст.75 КК України обвинуваченого звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 (два) роки.
Відповідно до ст.76 КПК України обвинуваченого не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти в цей орган про зміну місця проживання та періодично з`являтися для реєстрації в органи КВІ.

Стягнуто з ОСОБА_12 на користь:потерпілої ОСОБА_10 завдану в результаті ДТП матеріальну шкоду в сумі 91302 (дев`яносто одна тисяча триста дві) грн.00 коп. та моральну шкоду в сумі 40000 (сорок тисяч) грн.00 коп.; на користь потерпілого ОСОБА_9 завдану в результаті ДТП моральну шкоду в сумі 5000 (п`ять тисяч) грн.00 коп.; на користь держави судові витрати на суму 1938 (одна тисяча дев`ятсот тридцять вісім) грн.00 коп., -

встановив:
Згідно з вироком районного суду обвинуваченого ОСОБА_12 визнано винуватим в тому, що 22.02.2016 року, приблизно о 0530 год., він, керуючи технічно справним автомобілем «BMW 530-D» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , вкрай уважним не був, заходів, що виключають виникнення та розвиток аварійної ситуації не вжив, у дорожній обстановці яка склалася, а саме: рухаючись в Суворовському районі м. Одеса, вологому, асфальтованому покриттю ділянки проїзної частини вул. Вапняної з боку 2-го Вапняного провулку в напрямку 3-го Вапняного провулку в своїй смузі руху, зі швидкістю близько 60 км/г, при відсутності яких-небудь перешкод технічного або іншого характеру не обрав безпечної швидкості руху та дистанцію, не урахував стану свого транспортного засобу, не вжив заходів для своєчасного зменшення швидкості руху, внаслідок чого, на заокругленні дороги, виїхав за межі проїзної частини, де допустив зіткнення передньою частиною кузову свого автомобілю зі металевим мостом, після чого автомобіль з`їхав у технологічний канал.
Таким чином, водій ОСОБА_12 порушив пункти: 2.3. «б»; 12.1; 13.1. Правил дорожнього руху України, які зобов`язують водія:
п. 2.3. «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:
б) «Бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;
п.12.1. «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним».
п.13.1. «Водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу».
Згідно висновку судової авто-технічної експертизи з дослідження обставин ДТП №1405 від 07.06.2016 року, в умовах розглянутої події, дії водія «BMW 530-D» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 регламентувалися вимогами пунктів 12.4, 12.1 ПДР, які передбачають обмеження швидкості руху в межах населеного пункту до 60 км/г, при цім під час вибору безпечної швидкості у встановлених межах водій повинен ураховувати дорожню обстановку, технічний стан транспорту і особливості вантажу, та обирати цю швидкість таким чином, щоб мати змогу постійно контролювати свій рух та безпечно керувати транспортним засобом.
Фактичні дії водія автомобіля «BMW 530-D» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , що не відповідали вимогам п. 12.1, 12.4 ПДР знаходяться у прямому причинному зв`язку із ДТП.
В результаті ДТП пасажирам автомобіля «BMW 530-D» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 потерпілим: ОСОБА_14 були заподіяні тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості та тяжкі тілесні ушкодження; ОСОБА_15 заподіяні тілесні ушкодження середньої тяжкості; ОСОБА_16 заподіяні тілесні ушкодження середньої тяжкості.
Не погоджуючись з вироком районного суду заступник прокурора Одеської області ОСОБА_13 подав апеляційну скаргу в якій, не оспорюючи доведеність вини та кваліфікацію дій обвинуваченого, просить скасувати вирок районного суду в частині призначення покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_12 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. В доводах апеляційної скарги, прокурор вказує, що при призначенні покарання судом не враховані наслідки ДТП, що настали для здоров`я потерпілих, а саме: внаслідок дій обвинуваченого потерпіла ОСОБА_10 залишилися інвалідом, потребує щоденної сторонньої допомоги, спричинена матеріальна і моральна шкода їй не відшкодована, та не врахована думка потерпілого ОСОБА_9 та представника потерпілої ОСОБА_10 , що перевиховання засудженого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства. Також прокурор посилається на те, що призначаючи додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 6 місяців, суд порушив вимоги ст. 55 КК України.
До початку судового розгляду в апеляційному суді від потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_9 надійшли письмові заяви про повне відшкодування обвинуваченим ОСОБА_12 спричиненої їм шкоди, в яких вони просять суд не позбавляти обвинуваченого волі.

З урахуванням наведеного, прокурор ОСОБА_8 частково підтримав вимоги апеляційної скарги заступника прокурора області, та не наполягав на призначенні обвинуваченому основного покарання, яке необхідно відбувати реально в умовах ізоляції від суспільства, підтримав апеляційну скаргу, просив суд скасувати вирок районного суду в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким: призначити обвинуваченому ОСОБА_12 за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки, звільнивши його від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки, із застосуванням положень ч.1 ст.76 КК України. В іншій частині прокурор просив залишити вирок без змін.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора ОСОБА_8 , який частково підтримав апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області та просив її задовольнити; потерпілого ОСОБА_9 , представника потерпілої ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 та обвинуваченого ОСОБА_12 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; апеляційний суд приходить до висновку про таке.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_12 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.286 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються наявними в ній доказами, які в силу вимог ч.3 ст.349 КПК України, районним судом не досліджувались, оскільки ці обставини ніким не оспорювалися.

Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо дослідження доказів відносно тих обставин, які ніким не оспорюються, апеляційним судом не встановлено, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація скоєного ОСОБА_12 не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, переглядає вирок суду лише в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зазначені вимоги кримінального процесуального закону при прийняті оскаржуваного рішення районним судом дотримані не були.

Положеннями закріпленими в ч. 1 ст. 409 КПК Українирегламентовано підстави для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, в тому числі і неправильне застосування кримінального закону.

Згідно положень ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, зокрема єнезастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Відповідно до вимогст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, ступеню їх тяжкості та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Основне покарання обвинуваченому ОСОБА_12 за ч. 2 ст. 286 КК України призначено відповідно до вимог ст. 65 КК України, при цьому судом першої інстанції враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів, та обставини його вчинення, відомості про особу обвинуваченого, який до кримінальної відповідальності притягується вперше, не перебуває на обліку у лікарів психіатра і нарколога, позитивно характеризується, має постійне місце проживання. Суд врахував обставини, які у відповідності до положень ст.66 КК України пом`якшують покарання: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та врахував факт відсутності претензій до обвинуваченого з боку потерпілих ОСОБА_17 та ОСОБА_16 , які не наполягали на призначенні обвинуваченому суворого покарання.
Обставин, які у відповідності до вимог ст.67 КК України обтяжують покарання судом першої інстанції встановлено не було
Правильно врахувавши зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до вірних висновків, що для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів йому необхідно призначитиза ч. 2 ст. 286 КК України основне покарання відповідно до санкції вищезазначеної норми кримінального закону у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.
Призначене обвинуваченому покарання за своїм видом та розміром, а також рішення суду щодо звільнення від його відбування з іспитовим строком, апеляційний суд визнає законним. При цьому апеляційний суд також враховує позицію потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , яка була ними заявлена під час апеляційного перегляду вироку районного суду, та позицією прокурора, який частково підтримав апеляційну скаргу. Зокрема, ОСОБА_18 та ОСОБА_9 просили суд не позбавляти обвинуваченого свободи та заявили про повне відшкодуванням останнім шкоди, яка була спричинена їм в результаті скоєння кримінального правопорушення, а прокурор, з урахуванням позиції потерпілих вважав за можливе звільнити обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст.75 КК України.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що застосування районним судом при призначенні покарання положень ст.ст. 75, 76 КК України, є законним.
Разом з цим, що стосується доводів прокурора про невиконання районним судом при призначенні покарання вимог кримінального закону в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_12 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, то вониє слушними, з урахуванням наступного.
Відповідно до положень ст. 55 КК України та роз`яснень, які містяться в п.15 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24.10.2003 року « Про практику призначення судами кримінального покарання`додаткові покарання мають важливе

значення для запобігання вчиненню нових злочинів як самими засудженими, так і іншими особами. Додаткові покарання згідно вимог ч.1 ст.55 КК України призначаються на строк від 1 до 3 років.

Разом з цим, згідно оскаржуваному вироку, призначаючи покарання обвинуваченому за ч. 2 ст. 286 КК України, суд призначив додаткове покарання у виді 6(шести) місяців позбавлення права керування транспортними засобами, що не відповідає вимогам ч.1 ст.55 КК України.

За таких умов, з урахуванням необхідності приведення строку додаткового покарання у відповідності до вимог закону, у відповідності до вимог п.4 ч.1 ст.409, п.2 ч.1 ст.420 КПК України, вирок районного суду в частині призначеного покарання підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку в цій частині.

Вирішуючи питання щодо строку додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, апеляційний суд враховує обставини справи та наслідки скоєного кримінального правопорушення у виді заподіяння тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості потерпілим ОСОБА_17 та ОСОБА_16 та тяжкого тілесного ушкодження потерпілій ОСОБА_10 , яка залишилася інвалідом та вважає, що додаткове покарання слід призначити в межах строків, передбачених ст.55 КК України.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга заступника прокурора Одеської області підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції скасуванню в частині призначеного покарання, з ухваленням в цій частині нового вироку.
Керуючись ст.ст. 373-376, 404, 407, 409, 413, 420, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -
ухвалив:
Апеляційну скаргузаступника прокурора Одеської області ОСОБА_13 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 31.08.2016 рокущодо ОСОБА_12 засудженого за ч. 2 ст. 286 КК України задовольнити частково.
Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 31.08.2016 року щодо ОСОБА_12 засудженого за ч. 2 ст. 286 КК України- скасувати в частині призначеногопокарання та ухвалити в цій частині новий вирок.
Призначити ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч. 2ст. 286 КК України покарання у видіпозбавлення волі строком на 4 (чотири) роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 (два) роки.
На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_12 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням,з іспитовим строкомна 2(два) роки, поклавши на нього обов`язки, передбачені ч.1 ст.76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В решті вирок районного суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення. Касаційна скарга на даний вирок може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції

Судді апеляційного судуОдеської області
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_5