Справа №489/1446/16-к 09.12.2016

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 грудня 2016 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області
в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за № 0000411

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 травня 2016 року у відношенні

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований по АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 345 КК України.

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_7

обвинувачений ОСОБА_6

захисник ОСОБА_5
потерпілий ОСОБА_8 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 травня 2016 року ОСОБА_6 засуджений за ч.2 ст. 345 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнений від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 1 рік.

Відповідно до п.п. 2, 3 ч.1 ст. 76 КК України на нього покладені обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції та повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Захисник просить вирок скасувати та кримінальне провадження за ч.2 ст. 345 КК України відносно ОСОБА_6 закрити у зв`язку із відсутністю в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
Апелянт зазначає, що, визнаючи ОСОБА_6 винуватим у вчиненні злочину, суд надав критичну оцінку показанням обвинуваченого та обґрунтував винуватість останнього показаннями потерпілого та свідків - працівників поліції, які разом перебували на чергуванні.

Апелянт вважає, що висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими в судовому засіданні, а тому ці висновки не відповідають фактичним обставинам провадження, та судом застосовано закон, який не підлягав застосуванню.

Зазначає, що поліцейські ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які перебували в одному екіпажі, у порушення вимог ст.ст. 31, 41 Закону України «Про Національну поліцію» при застосуванні превентивного поліцейського заходу поліцейського піклування, перевищили надані повноваження, незаконно доставили обвинуваченого до пункту обігріву, що не передбачений цим Законом, не роз`яснили йому підстави проведення такого заходу, не склали відповідний протокол та не повідомили родичів обвинуваченого про місце перебування останнього.

На думку апелянта, застосувавши до ОСОБА_6 фізичну силу та кайданки, поліцейські ОСОБА_8 та ОСОБА_9 порушили приписи ст.ст. 42, 43, 45 Закону України «Про Національну поліцію», які регламентують підстави та порядок застосування поліцейських заходів примусу, що викликає обґрунтований сумнів у правомірності дій працівників поліції.

В зв`язку із викладеним вважає, що показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 слід розцінювати критично, оскільки вони надані з метою уникнути відповідальності за вчинені порушення та надання своїм діям видимості законності.

Вважає за необхідне під час апеляційного перегляду повторно допитати потерпілого ОСОБА_8 та свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , у зв`язку із необхідністю надання іншої оцінки їх показанням.

Посилається на те, що потерпілі та свідки підтверджують лише факт нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 під час незаконного застосування до нього превентивних поліцейських заходів та заходів примусу. В той же час, відсутні докази того, що працівники поліції діяли правомірно, застосовуючи зазначені заходи до ОСОБА_6 та позбавивши його особистої свободи.

На думку апелянта, у працівників поліції не було правових підстав для вчинення насильства відносно ОСОБА_6 , а саме силоміць заводити руки за спину з подальшим надяганням кайданок. Тому, відповідно, ОСОБА_6 діяв в межах необхідної оборони під час нанесення легких тілесних ушкоджень поліцейському ОСОБА_8 , який діяв, перевищуючи свої повноваження.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
23 січня 2016 року о 21 год. 30 хв., ОСОБА_6 , перебуваючи по вул.Кругова, 47 в м. Миколаєві, знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, маючи намір на заподіяння тілесних ушкоджень працівнику правоохоронного органу в зв`язку з виконанням ним службових обов`язків, наніс удар кулаком в область обличчя рядовому поліції третьої роти першого батальйону управління патрульної поліції в м. Миколаєві ОСОБА_8 , який перебував під час виконання своїх службових обов`язків на добовому чергуванні в складі а/п Кант 306, під час доставлення ОСОБА_6 до Центру реінтеграції бездомних громадян, відповідно до Закону України «Про Національну поліцію».
Своїми умисними діями ОСОБА_6 заподіяв потерпілому ОСОБА_8 легкі тілесні ушкодження у вигляді крововиливу в області повіка внутрішнього кута правого ока.
Дії ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч.2 ст. 345 КК України як умисне заподіяння працівнику правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та захисника на підтримку апеляційної скарги, пояснення потерпілого та думку прокурора про необгрунтованність апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, за клопотанням сторони захисту повторно дослідивши обставини кримінального провадження та допитавши потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , повторно дослідивши письмові докази, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, з огляду на наступне.

Обґрунтовуючи висновки про доведеність вини ОСОБА_6 , суд першої інстанції послався на наступні докази:

- показання потерпілого ОСОБА_8 , який пояснив, що він, будучи працівником патрульної поліції та перебуваючи разом з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , по сигналу прибули до магазину по вул. Кобера, де побачили ОСОБА_6 , який у стані алкогольного сп`яніння лежав на землі. Йому було викликано швидку допомогу. Потім ОСОБА_6 називав декілька адресів, але не міг назвати точну адресу. В зв`язку з тим, що на вулиці був сильний мороз, було прийнято рішення відвезти його до пункту обігріву на вул. Кругова, 47. ОСОБА_6 погодився, в автомобіль поліції сів добровільно, але коли приїхали до пункту обігріву, ОСОБА_6 почав поводити себе агресивно, стукав ногами в двері, не реагував на зауваження. Потім ОСОБА_6 зробив спробу вдарити його ( ОСОБА_8 ), після цього вони поклали його на землю та почали одягати кайданки, на ліву руку одягли, та в цей час ОСОБА_6 правою рукою вдарив його в обличчя;

- аналогічні показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які пояснили, що ОСОБА_6 біля пункту обігріву поводив себе агресивно, махав руками та зачепив по обличчю ОСОБА_8 , а після цього на ОСОБА_6 почали одягати кайданки, і останній вдарив ОСОБА_8 кулаком правої руки в обличчя;

- показання свідка ОСОБА_11 , яка пояснила, що вона, як працівник поліції, отримала сигнал про надання допомоги чоловікові, який перебував на вул. Кобера, куди був направлений екіпаж в складі ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . В подальшому, ОСОБА_8 повідомив про заподіяння йому тілесних ушкоджень;

- виписку із медичної картки амбулаторного хворого № 235 від 24 січня 2016 року, відповідно до якої ОСОБА_6 відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, але у нього виявлено ознаки алкогольного сп`яніння, поводив себе агресивно та роздратовано;

- висновок судово-медичної експертизи № 177 від 25 січня 2016 року, відповідно до якого у ОСОБА_8 виявлено ушкодження у виді крововиливу в області повіка у внутрішньому куті правого ока, яке утворилось від одного ударного впливу тупого твердого предмета, яким міг бути кулак, в строк та за обставин, вказаних потерпілим. За ступенем тяжкості описане ушкодження відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень. Утворення ушкоджень при падінні з висоти власного росту з положення стоячі на площину виключається. Розташування потерпілого та нападаючого в момент завдання тілесних ушкоджень могло змінюватись;

- протокол проведення слідчого експерименту від 16 березня 2016 року, відповідно до якого ОСОБА_8 в присутності понятих показав, де та яким саме способом він отримав тілесні ушкодження.

Дослідивши ці докази, суд першої інстанції дійшов висновку, що дії працівників поліції по відношенню до ОСОБА_6 були законні та справедливі, оскільки в зимовий час, при мінусовій температурі, працівники поліції намагалися доставити обвинуваченого, який знаходився в стані сп`яніння, до пункту обігріву, але останній своїми раптовими протиправними діями навмисно заподіяв потерпілому тілесні ушкодження.

Проте, дійшовши таких висновків, поза увагою суду першої інстанції залишилися пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , який вину не визнав та стверджував про відсутність у нього умислу на навмисне спричинення працівнику поліції тілесних ушкоджень.

Так, в суді першої інстанції, та при апеляційному розгляді, надавши аналогічні пояснення, обвинувачений ОСОБА_6 пояснив, що дійсно 23 січня 2016 року він, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, упав на вулиці. До нього підійшли працівники патрульної поліції, які викликали швидку допомогу. Потім він назвав працівникам поліції декілька адрес проживання (за місцем реєстрації та місцем фактичного проживання) та працівники поліції пообіцяли доставити його додому. Але його привезли до центру реінтеграції бездомних громадян, що знаходиться по АДРЕСА_3 , а він мешкає поряд, по АДРЕСА_1 . Він пояснював працівникам поліції, що мешкає поряд та вказував, де конкретно. Оскільки йому відомо було, що його намагаються помістити до притулку для безхатченків, він висловлював свою незгоду.

Проте, його намагалися силоміць заштовхати в середину будівлі, а тому він відмахувався від працівників поліції. Стверджував, що коли його намагалися заштовхати в будівлю, він відмахувався руками та міг попасти по потерпілому, але навмисно удари йому не наносив. Потім його повалили на землю обличчям до землі та без попередження одягли кайданки.

Ці показання обвинуваченого ОСОБА_6 та його твердження про відсутність умислу на умисне заподіяння працівнику правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень наведеними у вироку доказами не спростовані.

З показань допитаних під час апеляційного розгляду потерпілого ОСОБА_8 та свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 вбачається, що 23.01.2016 року ОСОБА_6 був виявлений на землі, при мінусовій температурі, та перебував у стані алкогольного спіняння.

Отже, відповідно до вимог п.4 ч.1 ст. 43 Закону України «Про Національну поліцію» ОСОБА_6 , як особа, яка перебувала у публічному місці і внаслідок сп`яніння втратила здатність самостійно пересуватися та створювала реальну небезпеку собі, потребувала поліцейського піклування.

Як передбачено ч.1 ст. 43 зазначеного закону, поліцейське піклування до осіб, зазначених у пункті 4 частини першої цієї статті, полягає у переданні у спеціальний лікувальний заклад чи до місця проживання.

Проте, зазначених вимог закону патрульні поліцейські не виконали, оскільки не вжили заходів для передачі ОСОБА_6 у спеціальний лікувальний заклад, або до місця проживання.

За поясненнями потерпілого ОСОБА_8 та свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , обвинуваченому була викликана карета швидкої допомоги, лікарі його оглянули і він не потребував медичної допомоги. В той же час, під час судового розгляду сторона обвинувачення не надала до суду відомостей на спростування або на підтвердження тих обставин, чи дійсно ОСОБА_6 викликалася швидка допомога, чи потребував він медичної допомоги та поміщення до спеціального лікувального заходу.

Крім того, з пояснень потерпілого ОСОБА_8 та свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 слідує, що протокол про застосування заходів поліцейського піклування у даному випадку не складався через відсутність відповідних бланків.

Отже, підстави для здійснення поліцейського піклування та підстави для обрання конкретного заходу поліцейського піклування, не мають документального підтвердження.

Як слідує з наданих стороною обвинувачення під час апеляційного розгляду додаткових даних, а саме, з «Положення про центр реінтеграції бездомних громадян», центр є закладом соціального захисту для бездомних громадян, діяльність якого спрямована на поступове повернення особи до самостійного повноцінного життя шляхом надання їй комплексу соціальних послуг з урахуванням індивідуальних потреб.

Отже, центр не є лікувальним закладом, куди відповідно до вимог ч.1 ст.43 Закону України «Про Національну поліцію» міг бути направлений ОСОБА_6 у разі поліцейського піклування.

Пояснення потерпілого ОСОБА_8 та свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про те, що на базі центру був створений пункт обігріву, матеріалами кримінального провадження не підтверджений, і відповідні відомості стороною обвинувачення до суду не надані. Тому відсутні підстави вважати, що працівники поліції на законних підставах доставили ОСОБА_6 саме до цього центру.

Оскільки, за поясненнями потерпілого та свідків, обвинувачений ОСОБА_6 не потребував медичної допомоги, то відповідно до вимог ч.1 ст. 43 Закону України «Про Національну поліцію», він повинен був доставлений до місця проживання, але ж цих вимог закону не дотримано.

Під час апеляційного розгляду потерпілий ОСОБА_8 та свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 стверджували, що ОСОБА_6 називав нечітко декілька адрес проживання, в тому числі не заперечували, що одну з адрес, як вони запам`ятали, ОСОБА_6 вказував по вул. Самойловича.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 дійсно зареєстрований в АДРЕСА_2 , але фактично мешкає по АДРЕСА_1 . Зазначене підтверджує пояснення ОСОБА_6 про те, що він називав працівникам поліції декілька адрес свого проживання, в тому числі по вул. Самойловича, але його проти волі намагалися доставити до центру реінтеграції бездомних громадян.

Більш того, з пояснень обвинуваченого слідує, що прибувши до центру реінтеграції бездомних громадян, що знаходиться по АДРЕСА_3 , він відразу заявив працівникам міліції, що мешкає поряд. Ці пояснення заслуговують на увагу, оскільки згідно матеріалам кримінального провадження, обвинувачений фактично мешкає поряд з центром - по АДРЕСА_1 .

Проте, як слідує з пояснень потерпілого ОСОБА_8 та свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , вони як працівники поліції, в порушення вимог ч.1 ст. 43 Закону України «Про Національну поліцію», не здійснили поліцейське піклування щодо ОСОБА_6 у вигляді передання його до місця проживання, оскільки по жодній із названій ОСОБА_6 адреси, останній не був доставлений додому.

Пояснення потерпілого та свідків про те, що вони вважали, що ОСОБА_12 називає невірні адреси, не заслуговують на увагу, оскільки їх думка з цього приводу є припущеннями. Оскільки обвинувачений назвав адреси місця проживання, працівники поліції були зобов`язані доставити обвинуваченого до місця проживання, чого зроблено не було.

Також обвинувачений пояснив, що він не бажав поміщення до центру реінтеграції бездомних громадян, оскільки знав про те, що це місце для проживання безхатченків. Але працівники поліції його штовхали. Потім з центру вийшли охоронці, які його впізнали, оскільки він тривалий час мешкає поряд з цим центром, та теж пояснювали, що він мешкає поряд з центром.

Ці пояснення обвинуваченого частково підтвердили потерпілий ОСОБА_8 та свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які пояснили, що ОСОБА_6 пояснив, що мешкає поряд, і що виходили охоронці центру, і це підтвердили, але ці пояснення ОСОБА_6 надав після того, як заподіяв тілесне ушкодження поліцейському.

Колегія суддів вважає, що стороною обвинувачення не спростовані пояснення ОСОБА_6 про те, що він називав поліцейським дійсну адресу проживання. Стороною обвинувачення не встановлені особи, які перебували під час доставлення обвинуваченого до центру реінтеграції бездомних громадян (працівники центру), хоча ОСОБА_6 заявляв про цю обставину під час судового розгляду.

Крім того, під час судового розгляду обвинувачений заявляв, що поряд з центром розташований магазин, в якому встановлені камери відео- спостереження, і що слідчому було відомо про наявність запису подій, які відбувалися 23.01.2016 року. Однак, стороною обвинувачення під час судового розгляду ці пояснення ОСОБА_6 теж не спростовані.

Відповідно до вимог ч.1, п. «1г» ч.3 ст. 45 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський для забезпечення публічної безпеки і порядку застосовує спеціальні засоби, визначені цим Законом. Кайданки та інші засоби обмеження рухомості застосовуються, якщо особа своїми небезпечними діями може завдати шкоду собі і оточуючим.

Посилаючись на ці вимоги закону, потерпілий ОСОБА_8 та свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 обґрунтовували застосування відносно ОСОБА_6 кайданок. На думку колегії суддів, застосування кайданок відносно ОСОБА_6 було невиправданим, оскільки при незгоді останнього до поміщення у центр реінтеграції бездомних громадян та його дії, які зазначені працівниками поліції, не можна розцінювати як такі, що особа своїми небезпечними діями може завдати шкоду собі і оточуючим.

Під час судового розгляду стороною обвинувачення не надані докази на підтвердження показань працівників поліції про обгрунтованність застосування до ОСОБА_8 з боку ОСОБА_12 таких дій, що стали підставою для застосування кайданок, хоча з пояснень працівників поліції вбачається, що під час цих дій перебували інші особи - працівники центру реінтеграції бездомних громадян, які впізнали ОСОБА_6 .

Також, на думку колегії суддів, працівники поліції не дотрималися вимог ст. 43 Закону України «Про Національну поліцію» щодо порядку застосування поліцейських заходів примусу, оскільки поліцейські були зобов`язані заздалегідь попередити особу про застосування спеціальних засобів і надати їй достатньо часу для виконання законної вимоги поліцейського, чого зроблено не було.

В даному випадку, виходячи з наведених потерпілим ОСОБА_8 та свідками ОСОБА_9 , ОСОБА_10 обставин, за яких, на їх думку була потреба у застосуванні поліцейських заходів примусу, відсутні підстави вважати, що зволікання у їх застосуванні могло спричинити посягання на життя і здоров`я особи чи поліцейського або інші тяжкі наслідки, та в ситуації, що склалася, таке попередження було невиправданим або неможливим.

Таким чином, колегія суддів вважає, що, застосувавши до ОСОБА_6 фізичну силу та кайданки, поліцейські порушили приписи ст.ст. 42, 43, 45 Закону України «Про Національну поліцію», які регламентують підстави та порядок застосування поліцейських заходів примусу, що викликає обґрунтований сумнів у правомірності дій працівників поліції, та, в свою чергу, достовірність їх показань щодо обставин заподіяння ОСОБА_8 тілесного ушкодження та механізму його заподіяння.

З пояснень потерпілого ОСОБА_8 та свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 слідує, що ОСОБА_6 чинив непокору, бив ногами по дверям. ОСОБА_8 намагався відтягнути його від дверей, але останній намагався вдарити потерпілого. Тому було прийнято рішення застосувати кайданки. З цією метою вони поклали ОСОБА_6 обличчям до землі, та ОСОБА_8 присів над обвинуваченим. ОСОБА_9 тримав ОСОБА_6 за руку, а ОСОБА_8 одягав кайданки на ліву руку обвинуваченого,і в цей момент ОСОБА_6 вивернувся та правою рукою вдарив ОСОБА_8 в око.

Обвинувачений ОСОБА_6 стверджував інше, що працівники поліції намагалися силоміць заштовхати його в середину будівлі. Вважаючи такі дії безпідставними, він відмахувався, але навмисно не наносив удари та не бажав цього. Потім його повалили обличчям до землі і надягли кайданки. Під час цього він не міг нанести удар, оскільки його тримали двоє працівників поліції.

Ці пояснення обвинуваченого під час судового розгляду не спростовані.
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи, у потерпілого ОСОБА_8 виявлено легке тілесне ушкодження у виді крововиливу в області повіка у внутрішньому куті правого ока, яке утворилось від одного ударного впливу тупого твердого предмета, яким міг бути кулак, в строк та за обставин, вказаних потерпілим.

Проаналізувавши пояснення потерпілого та свідків, а також обвинуваченого щодо обставин, при яких до останнього застосовані кайданки та при застосуванні яких, за поясненнями потерпілого та свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 були спричинені потерпілому тілесні ушкодження, колегія суддів вважає, що за таких обставин, коли обвинувачений лежав обличчям до землі, і його утримували двоє поліцейських, при цьому ОСОБА_9 тримав ОСОБА_6 за ліву руку, а ОСОБА_8 одягав кайданки, обвинувачений не міг цілеспрямовано заподіяти правою рукою удар в праву область обличчя потерпілого.

Колегія суддів вважає, що наведеними у вироку доказами не спростовані пояснення обвинуваченого про те, що цілеспрямовано він не наносив удар потерпілому, тобто відсутні достатні підстави вважати, що ОСОБА_6 умисно заподіяв поліцейському легке тілесне ушкодження.

Крім того, при прийнятті рішення апеляційний суд враховує, що з моменту виявлення ОСОБА_6 по вул.Кобера та протягом часу, коли останній разом з поліцейськими рухався до центру реінтеграції бездомних громадян, ОСОБА_6 не чинив опору працівникам поліції, і останні це підтвердили в суді. Зазначене свідчить, що ОСОБА_6 погоджувався з діями працівників поліції, що теж свідчить про відсутність у нього наміру на опор правомірним діям працівників поліції. Проте, відмова працівників поліції доставити ОСОБА_6 за місцем проживання або до лікувального закладу, тобто від дій, які входили до кола їх повноважень щодо обсягу поліцейського піклування, колегія суддів вважає неправомірною.

Оскільки під час апеляційного розгляду встановлено, що дії працівників поліції були неправомірними, виникають обґрунтовані сумніви у правдивості показань потерпілого ОСОБА_8 та свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 щодо обставин та механізму заподіяння ОСОБА_8 тілесного ушкодження. Стороною обвинувачення не спростовані показання ОСОБА_6 про те, що він навмисно не заподіяв удар потерпілому, і що його дії носили необережний характер, а такі дії виключають кримінальну відповідальність за ч.2 ст. 345 КК України.

Як передбачено ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність в діянні ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 345 КК України, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України є підставою для закриття кримінального провадження.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 417 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 задовольнити.

Вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 травня 2016 року у відношенні ОСОБА_6 скасувати та кримінальне провадження № 0000411 закрити через встановлення відсутності в діянні ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 345 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку в колегію суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3