Ухвала
іменем україни
Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючої ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві 26 січня 2017 року матеріали провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 7 вересня 2016 року,
в с т а н о в и в:
За вказаним вироком, залишеним без змін апеляційним судом,
ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою; АДРЕСА_2 ,
засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 12 квітня 2016 року близько 23.45 год. усупереч вимогам пунктів 2.3 «б», 2.9 «а», 12.1, 12.3, 12.9 «б» Правил дорожнього руху (далі ПДР), керуючи у стані алкогольного сп`яніння автомобілем Мегсеdes-Benz E 280 (державний номерний знак НОМЕР_1 ), рухаючись із перевищенням дозволеної швидкості по проїзній частині мосту Московського з боку вул. Бальзака в напрямку просп. Героїв Сталінграду в м. Києві, не вибрав безпечної швидкості; проявив неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, при виникненні перешкод (знаків 1.37 та 4.8 ПДР та рампи встановленої на причепі БЗП 7-02 (державний номерний знак НОМЕР_2 ) до автомобіля ГАЗ-3307, що сигналізувала про ділянку проведення дорожніх робіт), які він об`єктивно спроможний був виявити, не вжив заходів до зменшення швидкості аж до зупинки автомобіля, навпаки продовжив рух, унаслідок чого здійснив наїзд на вказані дорожні знаки, задню частину причепа, зчепленого з автомобілем ГАЗ-3307, та на пішохода ОСОБА_5 . У результаті цього останньому було заподіяно тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили його смерть.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності винуватості й правильності застосування кримінального закону при юридичній оцінці діяння, порушує питання про зміну вказаних судових рішень у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість. ОСОБА_4 просить пом`якшити захід примусу, застосувавши ст. 75 КК. На думку скаржника, суди всупереч ст. 65 вказаного Кодексу не врахували повною мірою всіх даних про його особу тадійшли необґрунтованого висновку про неможливість виправлення без ізоляції від суспільства.
Розглянувши касаційну скаргу, дослідивши надані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Як убачається з наданої копії вироку, суд, призначаючи ОСОБА_4 захід примусу, згідно з вимогами ст. 65 КК разом із ступенем тяжкості вчиненого кримінального правопорушення врахував усі дані про особу винного, котрий раніше не був судимий, позитивно характеризується, має на утриманні малолітню дитину. Крім того, суд урахував пом?якшуючі покарання обставини: щире каяття засудженого й добровільне часткове відшкодування ним завданого збитку. Водночас суд визнав обставиною, яка обтяжує покарання, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння. Взявши до уваги все це, зваживши також на обсяг (зміст) допущених порушень ПДР, суд дійшов умотивованого висновку про суспільну небезпечність засудженого, а отже й про неможливість його виправлення без ізоляції від суспільства, і визначив покарання не в максимальних межах, установлених санкцією кримінального закону.
Таким чином, суд першої інстанції дотримався приписів статей 50, 65 КК. Призначене ОСОБА_4 покарання відповідає його меті та загальним засадам, є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення засудженого й попередження вчинення нових злочинів. Тому правових підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає.
Крім того, аналогічні за змістом доводи про пом`якшення призначеного покарання із застосуванням до ОСОБА_4 положень ст. 75 КК були предметом перевірки суду апеляційної інстанції. Зазначені доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника засудженого, цей суд належним чином розглянув і відмовив у їх задоволенні, навівши обґрунтування прийнятого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
У касаційній скарзі засудженого ОСОБА_4 не міститься переконливих аргументів щодо необхідності перевірки матеріалів кримінального провадження.

З огляду на викладене та на те, що зі скарги й наданих до неї судових рішень убачається відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, у відкритті касаційного провадження належить відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, п. 6 розділу XIІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд

п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 7 вересня 2016 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3