Ухвала
іменем україни
06 грудня 2016 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії суддів:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: при секретаріОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,
розглянувши касаційну скаргу заступника прокурора Вінницької області на ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 22 грудня 2015 року у кримінальному провадженні №0000045 щодо
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Владивостока Російської Федерації, мешканця АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу 31 березня 2015 року Іллінецьким районним судом Вінницької області за ч.2 ст. 309 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, звільненого на підставі статті 75 КК від його відбування з випробуванням та з іспитовим строком тривалістю 3 роки,
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК,

в с т а н о в и в:
Вироком Іллінецького районного суду Вінницької області від 27 липня 2015 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК до покарання в виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів засудженому визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. Відповідно до ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням та іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено виконання обов`язків, передбачених пунктами 24 ч. 1 ст. 76 КК

Вирішено питання про речові докази у кримінальному провадженні.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 22 грудня 2015 року вирок місцевого суду змінено в частині призначеного засудженому покарання. Ухвалено вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 2 ст. 185 КК до покарання в виді позбавлення волі на строк 2 роки. Відповідно до ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням та іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено виконання обов`язків, передбачених пунктами 24 ч. 1 ст. 76 КК.
У решті вирок суду залишено без змін.
За вироком місцевого суду ОСОБА_6 визнано винуватим у крадіжці чужого майна, вчиненій повторно, за таких обставин.

Так, 23 лютого приблизно о 19.00 год. в м. Іллінці Іллінецького району Вінницької області ОСОБА_6 шляхом вільного доступу проник у хірургічне відділення Іллінецької центральної районної лікарні, звідки таємно викрав належний ОСОБА_7 велосипед «Ardis» вартістю 400 грн.
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого через м`якість. При цьому не враховано, що прокурор в апеляційній скарзі просив суд апеляційної інстанції постановити свій вирок, а саме, призначити ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 185 КК покарання у виді позбавлення волі реально. Вважає, що всупереч вимогам ст. 419 КПК, суд апеляційної інстанції, змінюючи вирок, обмежився у своєму рішенні обґрунтуванням можливості застосування до засудженого ст. 75 КК, однак не вирішив питання про необхідність визначення остаточного покарання за сукупністю злочинів на підставі ч. 4 ст. 70 цього Кодексу та допущення попереднього вироку до самостійного виконання.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який вважав обґрунтованими доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Висновки суду стосовно доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину за обставин, установлених судом та викладених у вироку, а також кримінально-правова оцінка його діянь за ч. 2 ст. 185 КК у касаційній скарзі не оспорюється
Стосовно ж доводів прокурора про неправильне визначення апеляційним судом остаточного покарання ОСОБА_6 , то такі, на думку колегії суддів, є обґрунтованими.
Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК за правилами, передбаченими в частинах першій третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку.
Згідно з приписами ст. 370 КПК ухвала апеляційного суду повинна бути законною, обґрунтованою та вмотивованою, а її зміст має відповідати вимогам ст. 419 цього Кодексу, із зазначенням, окрім іншого, мотивів з яких суд виходив при постановленні судового рішення, а також положення закону, яким він керувався. Суперечливість і невмотивованість висновків суду в ухвалі є неприпустимими.
Наведених вимог закону апеляційний суд не дотримався.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, прокурор, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_6 покарання, подав апеляційну скаргу. В ній він, навівши доводи щодо неправильного застосування положень статей 50, 65, 70, 75 КК, просив скасувати вирок місцевого суду та постановити новий, яким призначити засудженому покарання за ч. 2 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки, яке слід виконувати реально, а попередній вирок допустити до самостійного виконання.

Апеляційний суд, переглянувши провадження в порядку апеляційної процедури, частково задовольнив скаргу прокурора і своєю ухвалою змінив вирок місцевого суду. Проте резолютивну частину ухвали цей суд виклав у спосіб, який не відповідає вимогам ч. 3 ст. 419 КПК, оскільки, маючи достовірні данні про те, що ОСОБА_6 кримінальне правопорушення у даній справі вчинив до постановлення попереднього вироку Іллінецького районного суду Вінницької області від 31 березня 2015 року не застосував ч. 4 ст. 70 КК.

Таким чином, апеляційний суд припустився суперечності, оскільки у мотивувальній частині ухвали вказав про необхідність визначення остаточного покарання за сукупністю злочинів.

Крім того, апеляційний суд не навів достатніх мотивів для спростування доводів, викладених в апеляції прокурора, щодо необґрунтованого звільнення засудженого за ч. 2 ст. 185 КК від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.

Зокрема, апеляційний суд належним чином не зважив на те, що ОСОБА_6 раніше був неодноразово судимий, у тому числі й за вчинення злочинів проти власності, однак належних висновків не зробив і через незначний проміжок часу після звільнення з місць позбавлення волі знову скоїв злочин вказаної категорії, що свідчить про його підвищену суспільну небезпечність.

Отже, доводи прокурора у скарзі про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та про невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам ст. 419 КПК слід визнати обґрунтованими.

З урахуванням викладеного ухвала апеляційного суду не може залишатися в силі й підлягає скасуванню, а кримінальне провадження призначенню на новий розгляд у суді апеляційної інстанції на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК.

Під час нового розгляду кримінального провадження апеляційному суду слід урахувати зазначене, дослідити всі обставини, які мають правове значення, і постановити законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення. У разі доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченому ч. 2 ст. 185 КК, у тому ж обсязі та тих самих даних про його особу призначення засудженому покарання за цим обвинуваченням із застосуванням ст. 75 КК слід вважати неправильним і м`яким.
Керуючись статтями 433436 КПК, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд,

п о с т а н о в и в:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити.
Ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 22 грудня 2015 року щодо ОСОБА_6 скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3