справа № 462/5251/14-к
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 грудня 2016 року Залізничний районний суд м.Львова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

з участю секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

потерпілого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0001993 про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Новояворівськ Яворівського району Львівської області, українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, розлученого, непрацюючого, зареєстрованого та проживаючого на АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.125, ч.1 ст.185 КК України,

встановив:
ОСОБА_6 24.06.2014 року близько 00.00 год. біля будинку №66 на вул.Шевченка у м.Львові на ґрунті неприязних стосунків через ревнощі до своєї дружини ОСОБА_7 умисно наніс ОСОБА_4 численні удари дерев`яною палкою та руками в різні частини тіла. В подальшому, ОСОБА_6 , продовжуючи свій умисел на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому і діючи з тих же мотивів, поїхав за ним на автомобілі таксі на АДРЕСА_2 , де біля дверей під`їзду цього будинку наздогнав ОСОБА_4 і завдав йому численні удари головою, руками і ногами по різних частинах тіла, внаслідок чого спричинив потерпілому злам коронково-кореневої частини 1-го зуба верхньої щелепи справа, рану на лівій руці, множинні садна на руках, на ногах, на спині, на грудях, на животі, що відносяться до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров`я. Відтак, ОСОБА_6 24.06.2014 року близько 01.00 год., повернувшись назад на місце події поблизу будинку на вул.Шевченка, 66 у м.Львові, таємно викрав мобільний телефон «Nokia 5230», вартістю 600 грн., із сім-картою оператора «Лайф», вартістю 25 грн., золотий ланцюжок, вагою 8,14 г, вартістю 7000 грн., які знаходились на землі і були втрачені потерпілим під час бійки. Цей золотий ланцюжок ОСОБА_6 24.06.2014 року здав у ломбард, а вказаним телефоном користувався і більш ніж за два тижні видав працівникам міліції у Залізничному РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області при з`ясуванні обставин події.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченому ч.2 ст.125 КК України, визнав повністю, а щодо викрадення майна ОСОБА_4 і кваліфікацій його дій за ч.1 ст.185 КК України заперечив. При цьому, дав суду показання, що станом на червень 2014 року він проживав окремо від сім`ї в смт.Івано-Франково Яворівського району, а дружина ОСОБА_8 з двома дітьми - у м.Львові. 23.06.2014 року він забрав дітей в смт.Івано-Франково, де проводив з ними час, а ввечері на таксі поїхав до м.Львова. Під`їхавши близько 00.00 год. до будинку АДРЕСА_3 , де мешкає ОСОБА_8 , він побачив її з ОСОБА_4 , якого знав візуально і з яким попередньо розмовляв, просив не втручатися в їхнє особисте життя і не спілкуватись з його дружиною. ОСОБА_4 став втікати, він побіг за ним. На той час на вул.Шевченка проводилися ремонтні роботи, ОСОБА_4 зашпортався та впав, зав`язалася бійка, під час якої він завдав потерпілому удари дерев`яною палкою і руками в різні частини тіла. Двоє таксистів їх розборонили. В той час він побачив як ОСОБА_4 щось шукає на землі, потім сів в машину таксі. Він також сів у таксі, був злий на потерпілого через дружину, тому поїхав слідом за ним. Той вийшов на вул.Виговського, став заходити у під`їзд. Тоді він наздогнав ОСОБА_4 , вдарив його спочатку головою в зуби, потім ще кілька ударів по різних частинах тіла. Потерпілий присів і став просити, що він його не бив, сказав, що і так через нього загубив золотий ланцюжок і мобільний телефон. Таксі на нього чекало, він повернувся на вул.Шевченка, на те місце, де билися. Там він знайшов мобільний телефон і золотий ланцюжок потерпілого, які вирішив залишити собі, оскільки був злий на ОСОБА_4 . Ланцюжок зранку того ж дня він здав у ломбард. Щодо телефону, то з нього він телефонував потерпілому і в подальшому здав міліції. Про золотий хрестик, про який заявляє потерпілий, він нічого не знає, на місці події він його не знаходив. Цивільний позов ОСОБА_4 він визнає частково, згідний відшкодувати потерпілому моральну шкоду в розмірі 3000 грн., а заявлений розмір матеріальної шкоди документально не підтверджений, тому в цій частині просив у позові відмовити, при цьому врахувати, що вже частково компенсував ОСОБА_4 заподіяну шкоду, сплативши 27.05.2016 року 200 дол. США.

Не зважаючи на фактичне невизнання обвинуваченим своєї винуватості у вчиненні крадіжки, суд дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_6 у цьому, а також у заподіянні потерпілому умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, об`єктивно підтверджується сукупністю досліджених судом доказів.

Допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_4 дав суду показання, що ввечері 23.06.2014 року він зустрівся зі своєю знайомою ОСОБА_8 , вони сходили в кафе, спілкувались. Близько 00.00 год. він проводив її додому на вул.Шевченка, поблизу церкви св.Анни. Вони стояли біля будинку ОСОБА_8 , розмовляли. Раптом він побачив, що в нього летить пляшка з-під пива. Йому вдалося ухилитись. Далі помітив, що в їхню сторону хтось біжить. ОСОБА_8 закричала, що це її чоловік ОСОБА_9 і щоб він втікав. Він намагався втекти, але, послизнувшись, впав на землю, відчув удари, які наносив ОСОБА_6 палкою та руками по всьому тілу. Нанісши близько 10 ударів, ОСОБА_6 відбіг, а в цей час під`їхало таксі, яке він попередньо замовив. Заскочивши в таксі, він помітив, що немає його золотого ланцюжка з хрестиком, а також мобільного телефону. Доїхав на таксі на АДРЕСА_2 , де знімав квартиру. При вході в під`їзд його наздогнав ОСОБА_6 , наніс йому декілька ударів головою в зуби, руками і ногами в різні частини тіла. Від цього він спав, паморочилось в голові. Зазначив, що ОСОБА_6 був надзвичайно агресивний, погрожував, не хотів слухати ніяких пояснень. Відмітив, що пам`ятає, як обвинувачений під час побиття на вул.Шевченка зірвав з нього ланцюжок з хрестиком, він відчув ривок, його заболіла шия, потім на цьому місці був синець.

Свідок ОСОБА_10 , допитаний в судовому засіданні, дав суду показання, що того дня таксував, в смт.Івано-Франково до нього сів візуально знайомий ОСОБА_6 і він відвіз його на вул.Шевченка у м.Львові, де за словами клієнта він повинен був забрати гроші. Він зачекав ОСОБА_6 декілька хвилин, після чого, той повернувся та показав машину, за якою треба було їхати. В районі ринку «Південний» ОСОБА_6 вийшов з його таксі, почав з`ясовувати відносини з потерпілим, потім став бити потерпілого ногами і кулаками. Після цього сів та сказав їхати в смт.Івано-Франково, але через вул.Шевченка, де мав щось подивитися. На вул.Шевченка ОСОБА_6 вийшов, його не було 3-5 хв. Повернувшись, мав мобільний телефон і золотий ланцюжок, сказав, що речі знайшов. Зазначив, що ОСОБА_6 попросив його здати ланцюжок в ломбард, але він відмовився.

Свідок ОСОБА_7 показала суду, що в ніч з 23 на 24.06.2014 року, близько 23-24 год., вона поверталася з ОСОБА_4 з центру міста до її будинку на АДРЕСА_3 . Вже біля будинку побачила ОСОБА_6 , який біг з пляшкою пива. Обвинувачений побіг за ОСОБА_4 , а вона втекла додому. За 15 хв. до цих подій вона розмовляла по мобільному телефону із ОСОБА_6 , який випитував, де вона є. 24.06.2014 року біля 03-04 год. ночі ОСОБА_6 телефонував їй з номера телефону ОСОБА_4 . За два дні після 24.06.2014 року вона розмовляла з ОСОБА_4 , який розповів, що коли вона втекла додому, він втікав від ОСОБА_6 , той переслідував його на таксі, біля під`їзду зловив і дуже побив, крім того вкрав ланцюжок і телефон. Відмітила, що на час події вони з ОСОБА_6 були розлучені, проживали окремо один від одного, в них були конфліктні відносини. Вважає, що такі дії ОСОБА_6 зумовлені ревнощами.

Свідок ОСОБА_11 дала суду показання, що самого побиття вона не бачила, але бачила вже наслідки, ОСОБА_4 був дуже побитий, пам`ятає був вибитий зуб, побиті коліна, лікті, синці по тілу. Він зателефонував їй вночі з чужого номера телефону, повідомив, що його побили, вкрали телефон і ключі, просив приїхати.

Відповідно до даних протоколу проведення слідчого експерименту від 30.07.2014 року та фото-таблиці до нього (матеріали кримінального провадження, арк.81-85), ОСОБА_6 добровільно вказав на місце біля будинку №66 на вул.Шевченка, де він побачив ОСОБА_4 з його дружиною, показав місце, де бив ОСОБА_4 і на місце, де в подальшому, після повернення з вул.Виговського, знайшов і забрав речі ОСОБА_4 золотий ланцюжок і мобільний телефон. Після того, ОСОБА_6 показав під`їзд будинку на АДРЕСА_2 і пояснив, що там він побив ОСОБА_4 .

Згідно даних висновку судово-медичної експертизи № 1123 від 24.06.2014 року (матеріали кримінального провадження, арк.13-14), з представлених медичних документів та при огляді ОСОБА_4 виявлено злам коронково-кореневої частини 1-го зуба верхньої щелепи справа, рану на лівій руці, множинні садна на руках, на ногах, на спині, на грудях, на животі. Вказані тілесні ушкодження утворились від дії тупих предметів, могли виникнути в ніч з 23 на 24.06.2014 року та відносяться до легкого ступеня тяжкості з короткочасним розладом здоров`я.

Згідно протоколу огляду предметів від 17.07.2014 року (матеріали кримінального провадження, арк.42) в приміщенні службового кабінету слідчий провів огляд мобільного телефону марки «Nokia 5230», IMEI НОМЕР_1 , чорного кольору, дисплей телефону сенсорний, корпус, дисплей і кнопки мають потертості, під кришкою є батарея, сім-карта відсутня.

З листа-відповіді ПТ «Ломбард-Скарбниця» (матеріали кримінального провадження, арк.46-47) вбачається, що ОСОБА_6 звертався у 2009-2014 рр. до ломбардних відділень ПТ «Ломбард-Скарбниця» з приводу закладу майна, в тому числі 24.06.2014 року здав у відділення ломбарду на вул.Князя Романа золотий ланцюжок, вагою 8,14 г.

Статтею 9 КПК України визначено, що під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього кодексу, інших актів законодавства. Зобов`язаний всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Згідно вимог ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Процесуальними джерелами доказів відповідно до ч.2 ст.84 КПК України є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Наведені докази об`єктивно узгоджуються між собою, доповнюють один одного і не суперечать між собою, а тому в суду не виникає ніяких сумнівів щодо їх достовірності.

З врахуванням фактичних, встановлених під час судового розгляду, обставин вчинення злочину і досліджених доказів, судом достовірно встановлено і не заперечується обвинуваченим ОСОБА_6 , що він умисно цілеспрямовано завдав потерпілому ОСОБА_4 численних ударів палкою і руками на АДРЕСА_3 та в подальшому головою, руками і ногами в різні частини тіла на АДРЕСА_2 .

Таким чином, суд вважає, що легке тілесне ушкодження з короткочасним розладом здоров`я спричинене потерпілому саме ударами ОСОБА_6 та перебуває в прямому причинному зв`язку з діями останнього.

Про наявність умислу в діях обвинуваченого на спричинення ОСОБА_4 тілесних ушкоджень свідчить спосіб, характер та механізм заподіяння тілесних ушкоджень, а саме свідоме нанесення концентрованих ударів по всьому тілу обвинуваченого.

Вказані факти свідчать про цілеспрямовані, обдумані та умисні дії обвинуваченого, спрямовані на спричинення потерпілому тілесних ушкоджень.

Отже, сукупність наведених доказів дає підстави дійти висновку, що вина ОСОБА_6 у заподіянні легкого тілесного ушкодження, що причинило короткочасний розлад здоров`я, доведена повністю і його дії слід кваліфікувати за ч.2 ст.125 КК України.

Щодо обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні крадіжки майна потерпілого, то суд критично оцінює показання обвинуваченого щодо невизнання ним вини у крадіжці і доводи захисника, що за встановлених обставин відсутня суб`єктивна сторона крадіжки, а саме умисел на заволодіння майном потерпілого, оскільки ОСОБА_6 не викрадав майно у потерпілого, а знайшов його на місці бійки з ОСОБА_4 .

Так, ч.1 ст.185 КК України встановлює кримінальну відповідальність за таємне викрадення чужого майна; вона охороняє право власності і забороняє вчиняти зазначені у ній дії. Ця норма містить обов`язкові ознаки складу злочину, які виокремлюють (ідентифікують) фактично вчинені дії як крадіжку й відрізняють її від діянь, що посягають на інші об`єкти кримінально-правової охорони, або від фактів, які зумовлюють виникнення інших (некримінальних) правовідносин.

Визначальною ознакою крадіжки є суб`єктивна сторона цього злочину, тобто психічне ставлення винної особи до вчинюваних нею дій. Така особа розуміє, що заволодіває чужим майном, усвідомлює, що воно належить конкретному власнику і що вона обертає його на свою користь протиправно шляхом таємного викрадення.

Зміст суб`єктивної сторони цього діяння розкривається через предмет і об`єктивну сторону цього злочину, зокрема через його зовнішні поведінкові ознаки - місце, час, спосіб та обставини скоєння злочину.

Предметом крадіжки завжди є будь-яке чуже майно чи майнові права на нього. Нерідко це майно може знаходитися на відкритій місцевості, у місцях загального користування чи перебувати в іншому доступному місці. Правовий режим такого майна не завжди означає, що воно є нічийним, таким, від якого власник відмовився чи втратив з ним зв`язок.

Про те, що майно, доступ до якого був неутруднений, має власника, що воно тимчасово з якихось причин опинилося поза увагою останнього, що власник фактично не втратив над ним контролю і завжди може його поновити, а також те, що особа, яка виявляє таке майно й заволодіває ним, фактично викрадає його, можуть свідчити такі обставини:

- індивідуальні відмінні ознаки предмета майна (тип, вид, найменування, особливості тощо), з вигляду яких винна особа в змозі визначити власника майна;

- конкретна характеристика місця перебування майна на момент його виявлення, яка дає можливість визначити (побачити, виявити) межі приватності місця знаходження майна;

- зазвичай нетривалий час, упродовж якого у винної особи визріває і реалізується намір заволодіти майном;

- причини появи майна на місці виявлення, умови та обставини його перебування там, з яких можна визначити ознаки належності майна конкретній особі та простежити її зв`язок з ним.

Про умисел на викрадення майна за аналізованих підстав може свідчити поведінка винної особи під час та після злочину. Навіть якщо ця особа до виявлення майна мала якийсь свій порядок дій, після його виявлення відмовляється від своїх планів, заволодіває майном і зникає з місця події.

Спосіб викрадення майна є таємним, одним із різновидів якого є викрадення майна у присутності інших осіб, які, на переконання винної особи, не сприймають його дії як викрадення майна. Враховуючи специфіку цього злочину, способами вилучення майна переважно виступають фізичне витягання, переміщення, видалення його з володіння власника.

Із фактичних обставин даного провадження, встановлених судом, підтверджується, що предметом викрадення був мобільний телефон і золотий ланцюжок, які належать потерпілому ОСОБА_4 ; ці речі знаходились на землі, в тих місцях де потерпілий падав, відбувалась штовханина і бійка між обвинуваченим і потерпілим; з показань потерпілого він повідомив ОСОБА_6 , що під час бійки на вул.Шевченка загубив ланцюжок і телефон, а сам обвинувачений підтвердив, що він цілеспрямовано повернувся з вул.Виговського на попереднє місце бійки, щоб відшукати речі ОСОБА_4 , що підтверджується також показаннями таксиста свідка ОСОБА_10 , що по дорозі з вул.Виговського додому в смт.Івано-Франково ОСОБА_6 сказав заїхати на кілька хвилин на АДРЕСА_3 , де йому потрібно щось подивитися; ОСОБА_6 було достовірно відомо, що виявлені ним на місці події речі належать потерпілому, оскільки останній сам про втрату цих речей попередньо його повідомив; після виявлення телефону і ланцюжка ОСОБА_6 , знаючи власника майна і обставини, за яких воно було втрачене власником, не робив жодних спроб повернути майно, натомість попросив ОСОБА_10 здати ланцюжок в ломбард, а коли той відмовився, сам того ж дня заклав майно в ломбард, мобільним телефоном користувався, чого не заперечує, і видав його міліції тільки тоді, коли правоохоронці почали з`ясовувати обставини події.

Зазначені фактичні обставини дають підстави вважати, що ОСОБА_6 після того, як побачив на місці бійки мобільний телефон і золотий ланцюжок, відразу визначив, що він належить потерпілому ОСОБА_4 , розумів, що саме він їх загубив і невдовзі може (має) за ними повернутися, усвідомлював, що його повернення та фактичне поновлення контролю над своїм майном унеможливить його володіння ним, тому на противагу цьому таємно викрав телефон і ланцюжок та залишив місце події.

Одночасно слід зауважити, що показання потерпілого в тій частині, що ОСОБА_6 умисно зірвав з нього ланцюжок, не підтверджені жодними об`єктивними доказами, категорично заперечуються обвинуваченим, а тому не можуть прийматися судом до уваги.

Отже, встановлені судом фактичні ознаки діяння збігаються з ознаками складу злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК України.

Загальні доводи сторони захисту про втрачені потерпілим і знайдені обвинуваченим мобільний телефон і золотий ланцюжок грунтуються лише на факті втрати потерпілим і виявлення ОСОБА_6 цих предметів. Проте це само по собі не дає однозначних підстав констатувати, що потерпілий загубив майно, а обвинувачений його знайшов. Щоб визначити дійсний характер правовідносин (цивільні чи кримінальні), що виникли внаслідок цієї події, необхідно враховувати всі наведені вище обставини.

Із обсягу та характеру фактичних обставин вбачається, що потерпілий тимчасово втратив контроль над своїм майном; він знав місце, в якому втратив телефон і ланцюжок; майно перебувало без його нагляду впродовж короткого проміжку часу. Ці та інші обставини переконують, що ОСОБА_4 втратив своє майно у відомому йому місці, а не загубив його невідомо де; він поновив би контроль над майном, якщо б обвинувачений не вчинив інкримінованих йому дій.

При цьому ОСОБА_6 знав, що виявлене ним майно має власника, який йому був відомий. Знав також, що потерпілому відоме місцезнаходження телефону і що він може за ним повернутися. Усвідомлюючи це, він таємно його викрав.

У контексті конкретних обставин суд вважає за необхідне зазначити, що незаконне таємне заволодіння майна, що фактично не вийшло з володіння власника або особи, якій було ввірене, але опинилося з будь-яких причин у неналежному місці, слід розцінювати не як привласнення знахідки, а як крадіжку чужого майна.

Нормативне тлумачення ч.1 ст.185 КК України у взаємозв`язку з конкретним змістом фактичних обставин події переконують суд у помилковості позиції сторони захисту, яка не погоджується з кваліфікацією дії обвинуваченого за ч.1 ст.185 КК україни.

Поряд з цим, суду не представлено будь-яких доказів того, що ОСОБА_6 таємно викрав поряд з мобільним телефоном з сім-картою і золотим ланцюжком також і золотий хрестик потерпілого, вагою 1,5 г, який вказаний в обвинувальному акті і про який зазначає потерпілий.

Таким чином, аналізуючи наведене, суд вважає, що вина ОСОБА_6 у таємному викраденні чужого майна - мобільного телефону «Nokia 5230», вартістю 600 грн., із сім-картою оператора «Лайф», вартістю 25 грн. та золотого ланцюжка, вагою 8,14 г, вартістю 7000 грн., належних ОСОБА_4 , доведена повністю і його дії слід кваліфікувати за ч.1 ст.185 КК України.

При призначенні обвинуваченому виду та міри покарання суд враховує загальні засади призначення покарання, тобто призначає покарання в межах, установлених у санкції частини статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин та відповідно до положень Загальної частини КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення кримінального покарання» визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_6 , є щире каяття.
Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_6 , судом не встановлено.

Суд враховує ступінь тяжкості скоєних злочинів, які є злочинами невеликої і середньої тяжкості, вчиненими умисно; особу винного, який раніше не судимий (матеріали кримінального провадження, арк.59), офіційно не працевлаштований, має на утриманні двох малолітніх дітей, ІНФОРМАЦІЯ_2 (матеріали кримінального провадження, арк.65, 66) на обліках в лікаря нарколога і психіатра не перебуває (матеріали кримінального провадження, арк.61), за місцем проживання характеризується посередньо, як мало схильний до контакту, при цьому скарг в селищну раду щодо нього не надходило ( матеріали кримінального провадження, арк.64).

Виходячи з наведеного, беручи до уваги часткове відшкодування обвинуваченим шкоди потерпілому, враховуючи позицію потерпілого ОСОБА_4 , який погоджується з прокурором щодо призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі із звільненням від покарання з випробуванням, суд дійшов висновку, що ОСОБА_6 слід обрати покарання, достатнє і необхідне для його виправлення та попередження скоєння ним нових злочинів, за ч.2 ст.125 КК України у виді обмеження волі, а за ч.1 ст.185 КК України у виді позбавлення волі в межах санкцій цих норм.

Згідно ч.1 ст.70 КК України при сукупності злочинів, суд, призначивши покарання за кожний злочин окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.
Таким чином,остаточне покарання обвинуваченому слід обрати на підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, враховуючи характер та співвідношення тяжкості злочинних діянь, їх наслідки, ступінь суспільної небезпечності скоєних злочинів, - шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Між тим, суд, приймаючи до уваги наведені обставини, відсутність обтяжуючих обставин, ставлення обвинуваченого до вчиненого, часткове відшкодування ним завданої шкоди, а також думку потерпілого, вважає за можливе застосувати до ОСОБА_6 ст.75 КК України і звільнити його від відбування покарання з випробуванням, оскільки його виправлення можливе без реального відбування покарання, встановивши іспитовий строк тривалістю два роки, який буде оптимальним, покаже стійкість такого виправлення і неможливість вчинення ним в подальшому інших злочинів. При цьому, суд вважає за необхідне покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені ч.1, п.п. 2, 3 ч.2 ст.76 КК України.

Щодо заявленого потерпілим ОСОБА_4 цивільного позову про відшкодування з ОСОБА_6 18344 грн. матеріальної шкоди, а саме: 8625 грн. на відшкодування вартості викраденого майна і 9719 грн. витрат на лікування, а також 20000 грн. моральної шкоди, то такий підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

У відповідності до ч.5 ст.128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Таким чином, суд, при вирішенні цивільного позову враховує, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позов розглядається в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Згідно п.3 ч.2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
У відповідності до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі.

Так, вимога про відшкодування обвинуваченим матеріальної шкоди в розмірі 18344 грн., з огляду на положення ст.1166 ЦК України, підлягає до задоволення частково, оскільки ОСОБА_4 повернуто мобільний телефон «Nokia 5230», вартість якого він просить відшкодувати з ОСОБА_6 (матеріали кримінального провадження, арк.44), а факту викрадення у нього ОСОБА_6 золотого хрестика, вагою 1,5 г, вартістю 1000 грн., під час судового розгляду не доведено. Отже, відшкодуванню з ОСОБА_6 на користь потерпілого підлягає вартість викраденого золотого ланцюжка 7000 грн. та сім-карти «Лайф» - 25 грн.

ОСОБА_4 , як позивачем, відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних ним у позові витрат на лікування.

Так, з довідки про результати огляду лікаря-стоматолога у «МСЛ Центрі» від 03.07.2014 року (а.с. 58) вбачається, що вартість лікування за рекомендованим планом лікування складає 9600 грн. Проте, суду не надано документального підтвердження (чеків, квитанцій, довідок тощо) того, що ОСОБА_4 пройшов лікування за цим планом лікування і здійснив витрати на лікування у вказаному розмірі. Фіскальний чек ПП «Аптека Аронія» на суму 119 грн. датований 19.10.2014 року і не містить даних, що вказані у ньому препарати придбавались саме ОСОБА_4 і у зв`язку з лікуванням ушкоджень отриманих ним внаслідок побиття 24.06.2014 року ОСОБА_6 (а.с.59). Довідка № 69 від 09.10.2014 року про тимчасову непрацездатність ОСОБА_4 і довідка Міського травматологічного пункту №2 також не підтверджують заявлених витрат потерпілого на лікування (а.с. 59, 60).

Таким чином, доведеною є матеріальна шкода в розмірі 7025 грн. (7000 + 25), тому, враховуючи часткове відшкодування 27.05.2016 року ОСОБА_6 потерпілому заподіяної шкоди в розмірі 200 дол. США, що за курсом НБ України станом на 27.05.2016 року складає 5020 грн., із обвинуваченого на користь потерпілого слід стягнути 2005 грн. (7025 5020) на відшкодування матеріальної шкоди.

Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

В даному випадку, вимогу про відшкодування моральної шкоди потерпілий обґрунтовує тим, що така шкода завдана йому внаслідок тяжких тілесних ушкоджень та полягає у переживаннях, фізичному, душевному болю та моральних стражданнях у зв`язку із цим, відмічає, що потрібні значні зусилля для нормалізації його подальшого життя, оскільки тривалий час в нього було побите обличчя, він витрачав час на лікування, при цьому протягом довгого часу відчував біль і дискомфорт.

Винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, які спричинили тілесні ушкодження ОСОБА_4 , що призвело до фізичного болю та страждань, яких він зазнав у зв`язку з ушкодженням здоров`я, а також позбавили потерпілого майна, в зв`язку з чим він пережив моральні страждання, під час судового розгляду доведена.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, враховує характер і глибину фізичних та моральних страждань, яких зазнав потерпілий, заподіяних ушкодженням здоров`я і втратою майна, їх тривалість, а також обставини, за яких було вчинено злочини, посткримінальну поведінку ОСОБА_6 , який ображав, принижував, зневажливо висловлювався на адресу потерпілого, і доходить висновку про задоволення цивільного позову про стягнення моральної шкоди частково, а саме в розмірі 10000 грн.

На підставі ч.9 ст.100 КПК України питання про долю речових доказів вирішується судом при ухваленні судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили.

Відтак, питання про долю речових доказів слід вирішити у відповідності до ст.100 КПК України.

Процесуальні витрати відсутні.

Підстав, передбачених ст.ст. 176, 177 КПК України, для застосування щодо обвинуваченого запобіжних заходів суд не вбачає.
Керуючись ст.ст. 368-371, 373-375 КПК України, суд
ухвалив:
ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.125, ч.1 ст.185 КК України, та призначити йому покарання:

за ч.2 ст.125 КК України у виді обмеження волі на строк один рік;

за ч.1 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк два роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк два роки.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання із випробуванням протягом іспитового строку тривалістю два роки.

Зобов`язати ОСОБА_6 , відповідно до ст.76 КК України, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації ; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; працевлаштуватися або за направленням уповноваженого органу з питань пробації звернутися до органів державної служби зайнятості для реєстрації як безробітного та працевлаштуватися, якщо йому буде запропоновано відповідну посаду (роботу).

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_4 задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_4 2005 грн. матеріальної та 10000 грн. моральної шкоди, а всього - 12005 грн.

В решті вимог позову ОСОБА_4 до ОСОБА_6 відмовити.

Речовий доказ мобільний телефон марки «Nokia 5230», IMEI НОМЕР_1 , чорного кольору, який передано на відповідальне зберігання ОСОБА_4 (матеріали кримінального провадження, арк. 43-44) повернути потерпілому як власнику.

Вирок може бути оскаржений шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення учасниками процесу до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м. Львова.

Вирок суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя: (підпис)

З оригіналом згідно.

Суддя: ОСОБА_1