Апеляційний суд міста Києва
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

19 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру до

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Запоріжжя, громадянина України,

що зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 , не судимого,

який вчинив суспільно небезпечне діяння, передбачене ч.1 ст.121 КК України,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року,

у с т а н о в и л а :

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 14.02.2017 року до ОСОБА_7 застосовано примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом за вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.1 ст.121 КК України.

Судом прийнято рішення щодо речових доказів, заходів забезпечення кримінального провадження та про відшкодування процесуальних витрат.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить ухвалу суду першої інстанції змінити в частині визначення типу психіатричного закладу і застосувати до ОСОБА_7 примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.

________________________________

Справа № 11-кп/796/1062/2017
Категорія: ч.1 ст.121 КК України
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_8
Доповідач: ОСОБА_1
Захисник не оспорює фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом, які викладені у вироку, однак вважає, що суд допустив неповноту судового розгляду, не дослідивши ступінь суспільної небезпечності особи, а також неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність при тлумаченні поняття посягання на життя.

При цьому зауважує, що до постановлення ухвали ОСОБА_7 перебував у психіатричному закладі, оскільки до нього було застосовано запобіжний захід у виді поміщення до психіатричного закладу в умовах, що виключають небезпечну поведінку. Між тим, ні судом, ні стороною обвинувачення не з`ясовано тип нагляду, що впливає на визначення того, чи є особа суспільно небезпечною і, якщо так, в якій мірі. За отриманою захистом інформацією, ОСОБА_7 перебував у психіатричному лікувальному закладі із загальним режимом нагляду, що, на думку захисника, свідчить про недоцільність застосування більш суворих заходів.

Не погоджується захисник і з висновками суду про те, що заподіяння тяжких тілесних ушкоджень особі є посяганням на життя з огляду на розмежування права на життя і здоров`я у Конституції України, Розділі ІІ Особливої частини КК України як об`єктів посягання та інших спеціальних нормах КК України, як то ст.ст.112, 348, 3481, 379, 443 КК України. Звертає увагу на те, в диспозиціях спеціальних норм під посяганням на життя розуміється виключно вбивство або замах на вбивство, в той час як дії, пов`язані із заподіянням шкоди здоров`ю, за відсутності умислу на вбивство, є посяганням на здоров`я особи.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи захисника ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; доводи прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи, що судом першої інстанції вірно обрано вид примусових заходів медичного характеру; провівши судові дебати, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що її належить залишити без задоволення, з таких підстав.

Суд встановив, що 4 листопада 2016 року близько 15 години на запрошення неповнолітнього ОСОБА_9 . ОСОБА_7 прийшов до квартири АДРЕСА_2 . Під час спілкування ОСОБА_7 з метою заподіяння тілесних ушкоджень на ґрунті особистих неприязних відносин, що виникли раптово, взяв на кухні ніж і в кімнаті квартири умисно завдав ним сім хаотичних ударів ОСОБА_9 в область грудної клітки, лівого плеча та лівого-передпліччя, чим спричинив потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, у вигляді проникаючих колото-різаних поранень грудної клітки: рани на задній поверхні грудної клітки зліва по лопатковій лінії в проекції 7-го міжребер`я, від якої відходить рановий канал, направлений ззовні досередини, по ходу якого ушкоджуються м`які тканини грудної стінки, проникає в ліву плевральну порожнину, з пораненням лівої легені, з явищами гемопневмотораксу; рани на задній поверхні грудної клітки зліва по паравертебральній лінії в проекції 7-го міжребер`я, від якої відходить рановий канал, направлений ззовні досередини, по ходу якого ушкоджуються м`які тканини грудної стінки, проникає в ліву плевральну порожнину, з пораненням лівої легені, з явищами гемопневмотораксу. Після цього ОСОБА_7 залишив місце вчинення суспільно небезпечного діяння, а ОСОБА_9 був доставлений до лікарні швидкої медичної допомоги.

Висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_7 за викладених в ухвалі обставин у стані неосудності суспільно небезпечного діяння, яке передбачено ч.1 ст.121 КК України, умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються сукупністю наявних у ньому доказів, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли зміну або скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Що стосується доводів захисника про суворість застосованих до ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру, то колегія суддів вважає їх безпідставними.

Згідно з ч.1 ст.94 КК України залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати такі примусові заходи медичного характеру: надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку; госпіталізація до психіатричного закладу із звичайним наглядом; госпіталізація до психіатричного закладу з посиленим наглядом; госпіталізація до психіатричного закладу із суворим наглядом.

Згідно з ч.5 ст.94 КК України госпіталізація до психіатричного закладу із суворим наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який вчинив суспільно небезпечне діяння, пов`язане з посяганням на життя інших осіб, а також щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння становить особливу небезпеку для суспільства і потребує тримання у психіатричному закладі та лікування в умовах суворого нагляду.

Обираючи щодо ОСОБА_7 вид примусових заходів медичного характеру, суд врахував, що він вчинив суспільно небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки тяжкого злочину, психічний стан хворого, який згідно з висновком стаціонарної комісійної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи від 26.12.2016 року № 242 в період вчинення діяння і на момент проведення експертизи виявляв ознаки шизофренії панароїдної, безперервний тип перебігу, галюцинаторно-параноїдний синдром, за своїм психічним станом не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, і потребував застосування щодо нього примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом.

Необхідність застосування до ОСОБА_7 саме таких примусових заходів і висновок про те, що він являє собою значну суспільну небезпеку, комісія лікарів мотивувала особливостями його психічного стану наявністю стійких маячних ідей персекутного характеру (недоброзичливого до нього відношення, впливу), періодичного виникнення слухових оман, сприйняття імперативного характеру, суїцідальних думок, відсутності критики до свого хворобливого стану, а також з урахуванням характеру діяння.

Доводи захисника про неповноту судового розгляду, оскільки залишилися недослідженими обставини стосовно вину нагляду психіатричного закладу, в якому перебуває ОСОБА_7 , є надуманими.

За змістом ст.410 КПК України неповнота судового розгляду має місце у разі, якщо судом були відхилені клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Відповідні клопотання стороною захисту під час судового розгляду не заявлялися, а тому суд не з`ясовував ці обставини, дотримуючись загальних засад кримінального провадження, в тому числі змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

І перебування ОСОБА_7 у загальному психіатричному відділенні № 2 загального нагляду у Київській міській психоневрологічній лікарні № 3 станом на 22.02.2017 року, як це вбачається з наданої на запит адвоката інформації, на виконання ухвали суду про застосування запобіжного заходу, де він утримується в умовах, що виключають небезпечну поведінку особи, не спростовують таких висновків суду (а.с.71),

З приводу незгоди захисника з нібито невірним тлумаченням судом першої інстанції поняття посягання на життя колегія суддів зауважує, що у диспозиції ч.5 ст.94 КК України мова йде не про посягання на життя, а про діяння, пов`язане з посяганням на життя інших осіб. Враховуючи те, що ОСОБА_7 заподіяв потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, тобто такі, які в момент заподіяння чи в клінічному перебігу спричиняють загрозливі для життя явища і які без надання медичної допомоги, за звичайним своїм перебігом, закінчуються чи можуть закінчитися смертю, судом першої інстанції закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно.

Тому підстав для зміни ОСОБА_7 виду примусових заходів медичного характеру і, відповідно, зміни ухвали, як про це ставиться питання в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3