В ухвалі від 28 лютого 2017 року колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановила рішення про часткове задоволення касаційної скарги засудженого. Вирок Великоновосілківського районного суду Донецької області від 03 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 24 жовтня 2016 року щодо ОСОБА_1 змінила. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів (ч. 1, 2, 3 ст. 185 КК) шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначила ОСОБА_1 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Не погоджуюсь з таким рішенням колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зважаючи на таке.
У касаційній скарзі засуджений просив змінити судові рішення, застосувати положення ст. 75 КК України, звільнити його від відбування покарання з випробуванням. Вважав, що призначене йому покарання у виді позбавлення волі є явно несправедливим, оскільки суд не повною мірою врахував дані про його особу та обставини конкретної справи. Зокрема, судом не взято до уваги, що він є інвалідом дитинства, у нього відсутня права рука, пошкоджені ступні обох ніг. Судами нижчої ланки належно не було враховано, що викрадене ним майно повернуто потерпілим, які претензій до нього не мають. Злочин він вчинив унаслідок збігу тяжких сімейних обставин та скрутного матеріального становища.
Україна є правовою державою (стаття 1 Конституції України). Відповідно до частини першої статті 8 Основного Закону України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.
Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у своїх рішеннях. Так, у Рішенні № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.
Справедливе застосування норм права ? є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкості та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. Зазначені міжнародні акти, згідно з частиною першою статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України.
Згідно з частиною другою статті 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання.
Так, зі змісту касаційної скарги випливає, що засуджений фактично порушує питання про те, що суд не дотримався визначених законодавством вимог, що стосуються конкретної винної особи і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), виходячи із загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості та достатності обраного покарання.
Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду й розміру, він ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. У разі обрання покарання у виді позбавлення волі це рішення має бути вмотивовано у вироку.
Як убачається з вироку суду, вирішуючи питання про призначення покарання засудженому, суд урахував дані про його особу (який не працює), ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та їх наслідки, обтяжуючу покарання обставину рецидив злочину; пом`якшуючою обставиною суд визнав щире каяття засудженого.
Разом з тим, зі справи видно, що засуджений має певні соціальні зв`язки, ? одружений, на його утриманні перебувають неповнолітні діти (син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ), є інвалідом дитинства (відсутня права рука), заподіяна шкода усунута, за місцем проживання характеризується позитивно. Ці дані належним чином не були враховані судами при призначенні заходу примусу та порядку його відбування.
А те, що засуджений не працює, не може бути підставою для не застосування статті 75 КК. Конституційне право громадян на працю означає можливість кожного заробляти собі на життя працею, вільно вибирати професію чи спеціальність відповідно до своїх здібностей і бажань, реалізовувати свої бажання щодо зайняття працею. Громадяни реалізують власне право (а не обов`язок) на вільне розпорядження своїми здібностями та здатністю до праці й обрання роду діяльності.
Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілого. Однією з умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.
З урахуванням наведеного, а також обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, аналізу особи винного ? як у загально-соціальному плані, так і в плані його потенційної суспільної небезпеки, встановлених судом конкретних обставин події, оцінки поведінки засудженого після вчинення злочину, що характеризує його особу, й були підставами для призначення покарання, не пов`язаного з ізоляцією від суспільства, але в умовах здійснення контролю за поведінкою засудженого під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на строк, достатній для того, щоб він довів своє виправлення.
Суддя ОСОБА_4