Справа № 433/3131/15-к
Провадження № 11-кп/782/230/16
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Луганської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
секретарі ОСОБА_4
за участю прокурора ОСОБА_5
захисника ОСОБА_6
законного представника потерпілої ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8
розглянувши на закритому судовому засіданні у м. Сєвєродонецьку апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_6 , прокурора ОСОБА_9 на вирок Троїцького районного суду Луганської області від 22 червня 2016 року яким:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Розпасіївка Троїцького району Луганської області, раніше не засудженого, пенсіонера, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,
визнано винним: за ч. 2 ст. 156 КК України, призначено покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років шість місяців, без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю.

ОСОБА_8 взято під варту в залі суду негайно, строк покарання рахувати з 22 червня 2016 року. Питання про речові докази вирішені відповідно до ст.100 КПК України.

Сягнуто зі ОСОБА_8 на користь законного представника малолітньої потерпілої ОСОБА_10 в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 гривень.

В С Т А Н О В И Л А :
За вироком суду ОСОБА_8 визнано винним у тому, що 19 вересня 2015 року 12-30 годин він знаходячись в будинку за місцем свого мешкання, за адресою : АДРЕСА_2 , в якому також у різних кімнатах спали його онуки - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . В цей час у ОСОБА_8 виник злочинний намір, спрямований на вчинення розпусних дій щодо його малолітньої внучки ОСОБА_11 . Усвідомлюючи вік останньої, він прослідував до спальної кімнати, де остання спала і, присівши на ліжко, розбудив внучку, після чого для задоволення своєї статевої пристрасті спустив з малолітньої ОСОБА_13 нижню білизну та почав вчиняти розпусні дії щодо останньої, а саме: поцілувати статеви органи малолітньої ОСОБА_11 від чого отримав статеве збудження. Надалі ОСОБА_8 нахиливши малолітню ОСОБА_11 руками почав гладити її статеві органи, від чого отримав статеве збудження. Почувши, що до кімнати йде ОСОБА_10 , ОСОБА_8 припинив свої дії та одягнув на свою онуку нижню білизну. ОСОБА_10 почала сваритись на ОСОБА_8 звинувачуючи його у скоєнні розпусних дій щодо малолітньої онуки, після чого він вийшов з будинку. Надалі через деякий час ОСОБА_8 прослідував до приміщення будинку, зачинив за собою двері і прослідував до спальної кімнати, де вона спала онука, присів на ліжко та переконавшись що внучка не спить спустив з себе нижню білизну, оголивши свої статеві органи і для задоволення своєї статевої пристрасті рукою взяв руку малолітньої ОСОБА_11 та почав гладити нею свій статевий орган. В цей час в приміщення кімнати ввійшла ОСОБА_10 яка побачивши факт здійснення ОСОБА_8 розпусних дій по відношенню до її малолітньої доньки ОСОБА_11 почала висказувати своє незадоволення з цього приводу ОСОБА_8 , який одягнувши нижню білизну покинув приміщення будинку.

В апеляції обвинувачений ОСОБА_8 наводить доводи не відповідності висновків суду викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, не повноти судового розгляду. Так, суд першої інстанції не з`ясував у обвинуваченого думку про те, які докази потрібно досліджувати та порядок їх дослідження. Суд позбавив обвинуваченого можливості викликати у судове засідання свідків, для спростування показив ОСОБА_10 , яка оговорили його у скоєнні злочину, у зв`язку з чим суд безпідставно послався у вироку на покази останньої. Крім того, суд не звернув увагу на те, що малолітня потерпіла ОСОБА_11 незважаючи на свій вік та нерозвиненість не могла давати такі самі покази, які надавала рік тому. Суд першої інстанції не звернув увагу на ту обставину, що свідок ОСОБА_10 побачивши що відносно її малолітньої дочки були начебто здійснені розпусні дії, чомусь залишила свою дитину ще на одну добу за місцем проживання обвинуваченого. У вироку суд безпідставно послався на висновок судово-медичної експертизи, оскільки допитаний у судовому засіданні експерт виключає можливість нанесення ОСОБА_11 синця пальцем руки. Неправдивість показів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 підтверджується оглядом потерпілої лікарем, який будь-яких ушкоджень статевих органів не виявив. Суд не прийняв до уваги той факт, що обвинуваченого тяжка хвороба і з урахуванням неї та його віку, він був не спроможний вчинити розпусні дії щодо потерпілої. Вважає себе непричетним до скоєння злочину передбаченого ч.2 ст.156 КК України, просить скасувати вирок суду, призначивши новий судовий розгляд.

В апеляції захисник вказує на не відповідність висновків суду викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, не повноту судового розгляду, істотне порушення кримінального процесуального закону, не правильне застосування закону України про кримінальну відповідальність у зв`язку з непричетністю до злочину передбаченому ч.2 ст.156 КК України. Зазначає, що свідок ОСОБА_10 обмовила ОСОБА_8 у скоєнні злочину з причини не надання грошей їй та ОСОБА_14 у розмірі 6000 грн, чим його шантажували. Син обвинуваченого ОСОБА_14 зловживає спиртними напоями, раніше засуджений, має великі борги і разом з співмешканкою ОСОБА_10 неодноразово висловлювали бажання жити у домі обвинуваченого, що також стало причиною обмови ОСОБА_8 . Обставини скоєння злочину були вигадані ОСОБА_10 яка навіяла своїй дочці ОСОБА_11 які покази слід давати. Факт обмови у скоєнні злочину підтверджується тими обставинами, що начебто помітивши як обвинувачений 19.09.2015 року здійснює розпусні дії, ОСОБА_10 чомусь залишила малолітню дитину у домі обвинуваченого на добу і заяву про злочин надала до відділу поліції лише 20.09.2015 року. Суд безпідставно прийняв до уваги покази малолітньої потерпілої, яка під впливом матері ОСОБА_10 обмовила обвинуваченого. Сама потерпіла є дитиною не розвинутою для свого віку, не контактна, не орієнтується у часі, не ідентифікує осіб, для неї її малолітній брат, батько, та дід є одна і та ж людина. При допиті у судовому засіданні незалежно від поставлених питань механічно відповідала «да». Покази потерпілої у судовому засіданні є механічним відтворенням завчених слів її батьків. При допити малолітньої потерпілої прокурор та суд в порушення вимог ст.352 ч.6 КПК України не отримавши від неї необхідних для звинувачення показів, почали ставити питання так, що у самому питанні містилась відповідь, і потерпіла механічно відповідала «да». По справі не була проведена психолого-психіатрична експертиза щодо ОСОБА_11 . Суд позбавив обвинуваченого права надати показання щодо кримінального провадження. Проведений на досудовому розслідуванні слідчий експеримент з потерпілою від 21.10.2015 року не міг бути прийнятий судом до уваги, оскільки був проведений з грубим порушенням кримінального процесуального закону, а саме без участі педагога та психолога. Усі слідчі дії та протоколи слідчих дій, зокрема протокол допиту обвинуваченого, слідчій експеримент від 21.10.2015 року за участю ОСОБА_15 та потерпілої, допит потерпілої 21.10.2015 року проведені без участі захисника, що є грубим порушенням кримінально-процесуального закону. Також стосовно обвинуваченого було порушено право на захист, так як його затримання та перший допит були проведені без участі захисника.

Просить скасувати вирок суду, виправдати обвинуваченого як за відсутністю складу злочину, так і за відсутністю події злочину.

Прокурор ОСОБА_9 у апеляції вказує на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Під час призначення покарання суд не в повній мірі врахував наслідки які настали від злочинних дій обвинуваченого, а саме то, що розпусні дії були вчинені стосовно дитини який на момент скоєння злочину було 4 роки. Потерпіла у теперішній час потребує допомоги дитячого психолога та психіатра. Обвинувачений не визнає себе винним, бажає уникнути відповідальності, що на думку прокурора свідчить про нехтування моральними підвалинами суспільства, спрямованих на захист статевої недоторканності малолітніх, тому недостатньо сурове покарання не може досягнути встановленою ч.2 ст.50 КК України мети, а саме сприяти виправленню обвинуваченого, та запобігти подальшому вчиненню ним злочинів проти статевої недоторканності малолітніх.

Просить скасувати вирок суду у зв`язку з м`якістю призначеного покарання. Ухвалити новий вирок яким визнати винним ОСОБА_8 за ч.2 ст.156 КК України та призначити покарання у вигляді 7 років позбавлення волі.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та захисника, які підтримали свої апеляції і вважали апеляцію прокурора необґрунтованою, прокурора який наполягав на доводах своєї апеляції при цьому заперечував проти задоволення апеляцій обвинуваченого та захисника, вислухавши законного представника малолітньої потерпілої, яка вважає апеляцію прокурора підлягаючою задоволенню і заперечувала проти задоволення апеляцій захисника та обвинуваченого, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи викладені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого, колегія суддів приходить до наступного.
Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Перевіряючи доводи захисника та обвинуваченого щодо невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи та недоведеності винуватості обвинуваченого у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року та протоколами до неї, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом…
Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Вказані вимоги кримінального процесуального закону, а також міжнародно-правового акту судом першої інстанції не були виконані належним чином.
Згідно з п 1 ч. 1 ст.411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.
Обґрунтовуючи свої висновки про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.156 КК України а саме в вчиненні розпусних дій щодо малолітньої особи, суд першої інстанції в перш за все послався як на докази на:

Покази малолітньої потерпілої ОСОБА_11 яка у суді пояснила, що «Коля» ( ОСОБА_8 ) є її братом, йому 10 років, що він проживає далеко від неї разом із бабусею, якій теж 10 років, вона є його дружиною. Розповіла, що коли вона спала «Коля», заходив до неї у кімнату, зняв з неї білизну і гладив по статевим органам натискачі боляче руками. Після того як до кімнати увійшла мати, « ОСОБА_16 » вийшов. Через деякий час « ОСОБА_16 » знову зайшов і взявши її руку почав гладити нею свій статевий орган. Після того як у кімнату зайшла мати, та стала кричати на нього, «Коля» вийшов.

Покази свідка ОСОБА_10 яка у суді пояснила, що 19 вересня 2015 року приблизно 12-30 годин коли увійшла до кімнати розташованої за адресою: АДРЕСА_2 побачила, що її дочка - Настя лежала а ОСОБА_8 одягав на неї нижню білизну і пояснив, що він укладав її спати, хотів її накрити ковдрою, після чого вийшов на вулицю. Дочка ж їй сказала, що він знімав з неї нижню білизну. Через деякий час коли вона зайшла вдруге до кімнати де спала дочка, то побачила що ОСОБА_17 лежала на спині, а ОСОБА_8 держав руку Насті на своєму статевому органі. Він пояснив, що онука сама просила про це. Коли приїхав її чоловік вони з ним разом поїхали до дому у с. Царівку, а діти залишились у баби та діда ОСОБА_18 . По приїзду додому у с. Царівка вона про все повідомила чоловіка ОСОБА_14 . Коли мила дочку 18.09.2015 року то побачила у неї на нозі синець, який був ледь помітним.

Висновок судово-медичного експерта № 119 від 22.09.2015 року, де зазначено, що у малолітній ОСОБА_11 встановлено тілесне пошкодження у вигляді синця проміжності, яке спричинено як мінімум від однократної взаємодії тупого предмету з обмеженою контактовою поверхнею, або при взаємодії з таким, приблизно біля 2-х-5-ти діб до освідування, можливо у строк здійснення відносно неї протиправних дій, які зазначені у постанові, що підтверджується характером, локалізацією та морфологічними ознаками давності пошкодження, синець кваліфікується, як легке тілесне ушкодження.

Пояснення експерта ОСОБА_19 у суді пояснив, що враховуючи форму синця який було виявлено у малолітньої не можна виключити, що він був заподіяний як від пальця руки, проте з урахуванням розміру та форми виключив можливість отримання зазначеного тілесного ушкодження від надавлювання великим пальцем, пославшись, що в такому випадку синець мав би бути більшого розміру, так і від надавлювання велосипедом, що не виключена можливість у спричиненні цього синця в строк пригоди, яка сталось 19.09.2015 року. Пояснив, що якщо кинути дитину на підлогу то такого синця не може бути. Крім того пояснив, що при огляді дівчинки ніяких інших пошкоджень на її тілі не було виявлено.

Однак, провівши аналіз зазначених доказів, колегія суддів вважає, що вони не можуть бути визнані достатніми для підтвердження вини ОСОБА_8 у вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.156 КК України.

Так, обвинувачений ОСОБА_8 як у суді першої інстанції, так і у суді апеляційної інстанції вини у вчинені інкримінованого йому кримінального правопорушення за ч.2 ст.156 КК України не визнав, ствердивши, що за місцем мешкання 19.09.2015 року заходив до кімнати де відпочивала в обід його малолітня онука ОСОБА_17 , оскільки він теж відпочивав у цей час на дивані у залі. Знаходячись у кімнаті де відпочивала онука ОСОБА_17 , тримався рукою за живіт оскільки в нього грижа і сильно болів низ живота. Не скоював розпусних дій щодо малолітньої. Вважає що його бажають обмовити син та невістка, оскільки у них був мотив - отримати від нього та дружини гроші за земельний пай, оскільки самі вони ніде не працюють і не мають грошей, а також проживати у його домі, оскільки, там де вони мешкають жахливі умови для проживання.

Обвинувачення стосовно ОСОБА_8 за ч.2 ст.156 КК України ґрунтується перш за все на наведених вище показах малолітньої потерпілої ОСОБА_11 , та свідка ОСОБА_10 матері потерпілої.
Щодо показань зазначених осіб необхідно зазначити: що при апеляційному розгляді справи стосовно малолітньої потерпілої ОСОБА_11 була призначена комплексна судова психолого психіатрична експертиза. В результаті проведеної експертизи № 213 від 15.11.2016 року (т.2 а.с.58-62) в висновках було зазначено, що ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до здійснення відносно неї протиправних дій виявляла ознаки затримки психічного розладу (розлад психічного розвитку згідно з МКХ-10 Е89), обумовленого не уточненою причиною.

ОСОБА_11 у теперішній час виявляє ознаки затримки психічного розладу (розлад психічного розвитку згідно з МКХ-10 Б89), обумовленого не уточненою причиною.
Виявлена у ОСОБА_11 затримка психічного розладу (розлад психічного розвитку згідно з МКХ-10 Б89), обумовленого не уточненою причиною у будь-якому причинно-наслідковому зв`язку зі здійсненими подіями не знаходиться.
ОСОБА_11 виявляє такі індивідуально-психологічні особливості як недостатній рівень розвитку інтелектуально-мнестичних функцій, зокрема не сформованість довгочасної логічної пам`яті, підкорюваність дорослому авторитету, конформність щодо інформації з боку найближчого дорослого оточення, відсутність досвіду, незрілість та поверхневість сприйняття та суджень, невідповідне для віку мовлення, що знаходить свій прояв в її теперішній поведінці, а також могли зробити суттєвий вплив на характер показів, які вона дає по справі, та в цілому на її поведінку у ході подій по справі. Вказані особливості психічної (психологічної) діяльності позбавляли її здатності правильно сприймати, запам`ятовувати, маючі значення по справі обставини, та позбавляють її здатності давати про них правильні ; покази.
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не розуміла характер та значення вчинених з нею дій та не могла чинити опір.
Зазначені висновки підтвердив допитаний в Апеляційному суді Луганської області у режимі видеоконференції голова комісії експерт ОСОБА_20 .
Зазначені висновки експертизи належним чином мотивовані і на думку колегії суддів дають підстави визнати недопустимим доказом покази малолітньої потерпілої ОСОБА_11 .
Таким чином судова колегія не може прийняти як доказ покази малолітньої потерпілої, оскільки в висновках експертизи було зазначено, що ОСОБА_11 з урахуванням її вікових та індивідуально психологічних особливостей, затримки психічного розвитку, була не здатна сприймати, запам`ятовувати цікавлячи суд події та давати про них правильні покази. В теперішній час дівчинка також не здатна давати покази стосовно досліджуваних по кримінальному провадженню обставин.
Судова колегія не може прийняти до уваги покази свідка ОСОБА_10 яка у суді першої інстанції пояснила, що ОСОБА_8 вчинив розпусні дії стосовно її дочки яки виразились у тому, що вона бачила як він: «…одягав на ОСОБА_11 білизну і пояснив що укладав онуку спати. Дочка сказала що дід з неї знімав білизну». Потім вона бачила як обвинувачений «…тримав руку Насті на своєму статевому органі».
Однак з вироку суду вбачається, що розпусні дії ОСОБА_8 виразились у тому, що він «…цілував статеві органи малолітньої ОСОБА_11 » а також: «…своєю рукою взяв руку малолітньої ОСОБА_11 гладив свій статевий орган».
Зазначені суперечності між показами свідка та вироком суду їх неконкретність, а також поведінка ОСОБА_10 яка побачивши що відносно її дочки були здійснені розпусні дії, чомусь на добу залишила малолітніх дітей за місцем проживання ОСОБА_8 , в цілому дає підстави вважати про недостовірність її свідчень.
Крім того, на досудовому слідстві ОСОБА_10 була визнана законним представником малолітньої потерпілої ОСОБА_11 , такий самий статус ОСОБА_15 мала і у суді першої інстанції який стягнув на її користь грошові кошти за рахунок відшкодування моральної шкоди.
Однак, у суді першої інстанції в порушення вимог п.1 ч.2 ст.65 КПК України ОСОБА_10 була допитна у якості свідка, незважаючи на те, що відповідно до вимог зазначеної норми законний представник потерпілої не може бути допитаний у якості свідка.
На думку судової колегії не є переконливим доказом по справі висновок судово-медичної експертизи № 119 від 22.09.2015 року, і пояснення експерта ОСОБА_19 з приводу проведеної експертизи, оскільки зазначена експертиза прямо не вказує про те що тілесне пошкодження у вигляді синця в проміжності спричинив потерпілій саме ОСОБА_8 .
Також, згідно обвинувального акту і вироку суду не встановлено і не зазначено коли, за яких обставин, як саме, і чим ОСОБА_8 спричинив потерпілій тілесні ушкодження потерпілій у вигляді синя.
Інші докази на які послався суд, як на докази винуватості ( пояснення свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , протокол проведення слідчого експерименту від 25 вересня 2015 року, протокол проведення слідчого експерименту від 21 жовтня 2015 року) фактично не містять жодних свідчень які викривають ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення у якому він обвинувачується.
Таким чином, суд першої інстанції у своєму вироку, обґрунтовуючи висновок про доведеність винуватості ОСОБА_8 не зіставив досліджені докази і не проаналізував їх з точки зору належності, допустимості й достатності.
Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, в тому числі винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим кодексом випадках, на потерпілого. Вказані вимоги закону ні органом досудового розслідування, ні прокурором, належним чином не виконані.
Стаття 62 Конституції України та ст. 17 КПК України передбачають, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Згідно пунктів 18, 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», суд має суворо додержуватись принципу презумпції невинуватості. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», при вирішенні питання про винуватість чи невинність підсудного, обвинувальний ухил є неприпустимим, усі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані в справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.
Пункт 2 статті 6 Конвенції проголошує право на презумпцію невинуватості. В основі цього права лежить принцип, згідно з яким особа, яку обвинувачують у вчиненні кримінального правопорушення, має право на виправдувальний вирок у разі нестачі доказів проти неї і тягар подання достатніх доказів для доведення вини покладається на сторону обвинувачення.
Порушення таких принципів Європейський суд з прав людини засвідчив у справі Тельфнер проти Австрії (2001 рік), оскільки встановив, що національні суди визнали заявника винним, спираючись на досить слабкі докази та припущення про його причетність до вчинення злочину; в справах: Грабчук проти України (від 21.09.2005 року) та Шагін проти України (2010р.) встановлено порушення національними судами України презумпції невинуватості.
Дослідивши всебічно, повно й неупереджено всі обставини кримінального провадження, оцінивши кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, колегія суддів апеляційного суду вважає, що інкриміноване ОСОБА_8 органом досудового розслідування обвинувачення прокурором не доведено, воно не має достатнього доказового підґрунтя, забезпечується непрямими та суперечливими доказами, сукупність яких є недостатньою для встановлення обставин, передбачених ст. 91 КПК України та які підлягають доказуванню в даній категорії справ, а можливість отримання будь-яких інших об`єктивних доказів вини ОСОБА_8 вичерпано.
За наведених обставин апеляційний суд приходить до висновку про не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.
Відповідно до ст. 417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів визнає доводи апеляційної скарги захисника та обвинуваченого в частині не відповідності висновків суду викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, не повноти судового розгляду, а також скасування вироку суду підлягають задоволенню.
Апеляція прокурора ОСОБА_9 задоволенню не підлягає.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок і закрити кримінальне провадження.
Речові докази необхідно вирішити згідно вимог ст.100 КПК України.
Керуючись ст.ст.405, 407, 408 КПК України колегія суддів,

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Троїцького районного суду Луганської області від 22 червня 2016 року щодо ОСОБА_8 який обвинувачується за ч.2 ст.156 КК України скасувати, кримінальне провадження щодо нього закрити на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з тим, що не встановлені достатні докази для доведення винуватості обвинуваченого в суді, і вичерпані можливості їх отримати.

Речові докази - аркуші газет «Факти», фрагменти книги, гральну карту з фотознімками оголеної жінки, журнал з оголеними жінками, які знаходяться в кімнаті зберігання речових доказів Троїцького ВП ГУНП в Луганській області - знищити.

Речовий доказ - СD диск з аудіо записом, який було визнано недопустимим доказом і який знаходиться в матеріалах кримінального провадження - знищити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її оголошення, але на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_1