Справа № 534/1817/16-к
Провадження № 1-кп/534/17/17
Вирок
Іменем України
11 січня 2017 року Комсомольський міський суд

Полтавської області

в складі головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

потерпілої ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000090, внесеного до ЄРДР 18 липня 2016 року у відношенні:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Комсомольська Полтавської області, українця, громадянина України, з неповною середньою освітою, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою : АДРЕСА_1 , раніше судимого:

03.12.2014 року Комсомольським міським судом за ч.1 ст.125 КК України до 850 грн. штрафу. Ухвалою суду від 23.03.2016 року у відповідності до положень ч.5 ст.153 КК України штраф замінений 50 ма годинами громадських робіт.

- за ч.1 ст.185 КК України,
встановив:
Обвинувачений вчинив умисний злочин середньої тяжкості проти власності за таких обставин:
Наприкінці травня 2016 року /точна дата та час вчинення злочину органом досудового слідства та судом не встановлені/ ОСОБА_4 знаходячись в помешканні колишньої дружини потерпілої ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_2 , куди періодично заходив задля спілкування із спільною дитиною, скориставшись відсутністю сторонніх осіб, таємно, з корисливих спонукань, шляхом вільного доступу із шкатулки, яка знаходилась в одній із шаф загальної кімнати квартири, викрав належні потерпілій золоті вироби ланцюжок 585 проби довжиною 65 см. вагою 2,15 г. вартістю 1254,99 грн. та кулон у формі серця 585 проби, вагою 1,8 г. вартістю 1050, 69 грн. і з місця події зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд. Внаслідок злочинних дій обвинуваченого власнику викраденого майна потерпілій ОСОБА_5 було завдано матеріальної шкоди на загальну суму 2 305,68грн.

В судовому засіданні обвинувачений не спростовуючи факту заволодіння золотими виробами за обставин, зазначених в описовій частині судового рішення, заперечив наявність складу злочину у власних діях, оспорюючи водночас належність згаданого майна потерпілій. Суду ОСОБА_4 пояснив, що золотий ланцюжок був свого часу подарований йому його приятелем, кулон у формі серця придбаний ним особисто за власні кошти, а відтак, за його посиланням, згадані речі є його особистою власністю, що виключає склад злочину та його винуватість у вчиненні останнього.

Втім, належність згаданого майна була оспорена потерпілою ОСОБА_5 , яка показала суду, що ланцюжок з кулоном був подарований їй свекрухою її матері ОСОБА_6 з нагоди весілля з ОСОБА_4 , і залишились у неї після розлучення з обвинуваченим, що доводить суду представленим фотознімком (а.с. 85 ).

Факт дарування ОСОБА_5 ланцюжка з кулоном у формі серця з нагоди її весілля підтвердила суду допитана в якості свідка ОСОБА_6 а також її син ОСОБА_7 .

Крім того, факт придбання ОСОБА_6 згаданих золотих виробів підтвердила суду свідок ОСОБА_8 продавець магазину золотих виробів «Аурум».

23 травня 2016 року ОСОБА_4 здійснив залог згаданих золотих виробів в ломбарді «Онікс» терміном на 7 днів. З збігом строку залогу закладене майно не викупив в зв`язку з чим товар ломбардом був проданий (а.с. 82)

Висуваючи версію власної невинуватості, обвинувачений послався на відсутність прямих доказів, які би з достовірністю підтверджували його винуватість у вчиненні згаданого злочину, зокрема в частині доказів, що підтверджують право власності ОСОБА_5 на згадані золоті вироби..

Разом з тим, у статті 91 КПК України викладено перелік обставин, що належать до предмета доказування у кримінальному провадженні, як сукупності фактів і обставин об`єктивної дійсності, які мають значення і є необхідними і достатніми фактичними обставинами для вирішення кримінального провадження по суті.

Оцінюючи представлені у справі докази з огляду на їх належність та допустимість, як вони визначені ст. ст. 85, 86 КПК України, що прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, суд наголошує про наступне:

Зв`язок фактичних даних з обставинами вчиненого кримінального правопорушення, а саме: безпосередня причетність обвинуваченого до заволодіння золотими виробами за обставин, зазначених в описовій частині вироку, за наявності даних ломбарду щодо передання ним золотих виробів під залог, показання потерпілої та трьох свідків, які є послідовними і узгоджуються один із одним, відсутність належних доказів на підтвердження права власності обвинуваченого на згадані вироби і тим більше факт передання золотого ланцюжка /довжина якого є очевидним свідченням належності до жіночої прикраси/ йому в подарунок його приятелем, допит якого так і не був проведений судом в зв`язку з його перебуванням за межами України, попри чисельні спроби самого обвинуваченого переконати суд у можливості його допиту та обіцянки останнього забезпечити його явку до суду, що розцінене судом не чим іншим, як зловживанням ОСОБА_4 наданими процесуальними правами, опосередковано, через проміжні факти шляхом послідовних висновків, зроблених в т.ч. на підставі непрямих доказів, дають суду підставу дійти остаточного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого злочину і наголосити на тому, що обвинувачений таємно, з корисливих спонукань заволодів належним потерпілій майном, що цілком відповідає правовій кваліфікації його дій за ч.1 ст.185 КК України, наданій органом досудового слідства.

Заперечення ОСОБА_4 власної причетності до вчинення інкримінованого злочину розцінене судом нічим іншим, як спробою тлумачити події у вигідному для себе світлі, а наведені ним обґрунтування, які за його посиланням є свідченням його невинуватості, зокрема відсутність прямих доказів його причетності, в т.ч відсутність доказів на підтвердження права власності ОСОБА_5 на золоті вироби, не є обставинами які в сенсі вимог ст..84 КПК України виключають інші, представлені у справі докази, в т.ч. непрямі, які у своєму логічному зв`язку, у відповідності до положень ст..85 КПК України за умови їх належності визнаються законом такими, що можуть підтверджувати існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню в кримінальному провадженні.

Виходячи з загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що впливають на призначення покарання.

Суд приймає до уваги, що скоєний ОСОБА_4 злочин не є тяжким, втім враховує обставини його вчинення та розмір завданої злочином шкоди, яка до наступного часу залишається невідшкодованою.

Обставиною, що обтяжує покарання, судом визнаний рецидив вчиненого злочину, який знову мав місце по відношенню до однієї і тієї ж потерпілої особи колишньої дружини обвинуваченого (а.с. 71).

Згідно із представленою медичною довідкою (а.с. 78), ОСОБА_4 на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Не працює, за місцем проживання характеризується як особа, на яку не надходять скарги (а.с. 70). На даний час перебуває під судовим слідством за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України. Інші характеризуючі дані на особу обвинуваченого в матеріалах справи не представлені.

Отже, врахування даних про особу обвинуваченого, який раніше притягався до кримінальної відповідальності за вчинення умисного злочину, і знову вчинив умисний злочин під час відбування покарання за попереднім вироком (а.с. 73, 75) в своїй сукупності дають суду підставу дійти висновку про його небажання стати на шлях виправлення.

З врахуванням положень ст. 50, ч.2 ст. 65 КК України, які передбачають, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення осіб, які вчинили злочини, а також запобігання вчиненню ними нових злочинів, суд вважає, що реальний вид покарання у вигляді арешту /з врахуванням даних про особу обвинуваченого та його «несумлінного» ставлення до виконання покарання у вигляді громадських робіт за попереднім вироком /а.с. 70/ буде найбільш дієвим заходом примусу, що сприятиме його виправленню та стане перешкодою до вчинення нових злочинів.

Вирішуючи питання щодо заявленого потерпілою позову ( а.с 10-11) суд виходить з наступного:
Відповідно до ст. 129 КПК України, постановляючи обвинувальний вирок, суд, залежно від доведеності підстав і розміру цивільного позову, задовольняє його повністю, частково, або відмовляє в його задоволенні.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна (далі Постанова) при вирішенні питання про відшкодування матеріальної шкоди, суд має керуватися відповідними нормами цивільного законодавства, які регулюють майнову відповідальність за шкоду, заподіяну фізичним та юридичним особам.

Відповідно до ст.1166 ЦК України, шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Розмір збитків (ст.1192 ЦК України), що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи. Вартість викраденого майна по справі встановлена органом досудового розслідування, жодним учасником у справі не оспорюється, а відтак, заявлені потерпілою вимоги підлягають повному задоволенню.

Покладаючи на обвинуваченого обов`язок відшкодувати матеріальну шкоду, суд виходить з установленого законом правила про те, що шкода, заподіяна злочином, підлягає відшкодуванню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 129, 373, 374 КПК України, суд,

у х в а л и в:
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України із призначенням покарання у вигляді трьох місяців арешту.
З метою належного забезпечення виконання судового рішення, до ступу вироку в законну силу у відношенні засудженого обрати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, взявши під варту з залу суду негайно з проголошенням судового рішення. Строк покарання відраховувати з 11 січня 2017 року.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_5 задовольнити повністю. Стягнути з засудженого ОСОБА_4 на користь потерпілої завдані злочином матеріальні збитки в розмірі 2305, 68 грн.

На вирок суду протягом 30 днів з часу проголошення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Полтавської області.

Суддя підпис ОСОБА_1

Згідно з оригіналом:

Суддя ОСОБА_1