Справа №295/8528/17

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03.08.2017 року м. Житомир
Слідчий звернувся до суду з указаним клопотанням, у якому просить накласти арешт на 47/100 частини будинку АДРЕСА_1 , мотивуючи це наступним.
Під час проведення досудового розслідування по вказаному кримінальному провадженні допитаний в якості потерпілого ОСОБА_5 повідомив про те, що в АДРЕСА_1 , раніше проживала його матір ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Окрім того, в іншій частині будинку, що знаходиться за тією ж адресою, проживає ОСОБА_7 , який зловживаючи довірою його матері, шахрайським способом заволодів її частиною будинку. Також ОСОБА_5 повідомив, що його матір отримала даний будинок у 1981 році, коли працювала у сільській раді та була власником будинку. В подальшому після розлучення з чоловіком, частина будинку перейшла в його власність та була відчужена.
Згідно матеріалів кримінального провадження 2014 року ОСОБА_6 тяжко захворіла на рак. З 15.09.2015 ОСОБА_6 було транспортовано швидкою медичною допомогою до Станишівської центральної лікарні, де вона лікувалась до 20.09.2015 року.
Як повідомив ОСОБА_5 про смерть його матері ОСОБА_6 він дізнався тільки після того, як 26.10.2015 року приїхавши до будинку своєї матері виявив, що він зачинений. Коли звернувся до її сусіда ОСОБА_7 , то той повідомив, що самостійно поховав її 20.10.2015 року за власні кошти. На запитання ОСОБА_5 чому ніхто його не повідомив, відповів, що не зміг його знайти. Після цього ОСОБА_5 дізнався про те, що частина будинку його матері перейшла у власність ОСОБА_7 .
Згідно спадкового договору укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за місцем проживання ОСОБА_6 від 30.09.2015 року, за 3 тижні до смерті останньої, частина будинку за адресою АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_6 переходить у власність ОСОБА_7 .
Разом з тим, згідно спадкової справи № 138/2015/, яка була заведена приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області ОСОБА_8 25.12.2015, гр.. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є спадкоємцем за законом після смерті своєї матері ОСОБА_6 , 1938 р.н., яка постійно проживала в с. Дениші, Житомирського району та померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно показів сина ОСОБА_6 ОСОБА_5 , його дружини ОСОБА_9 та комісійного заключення лікарів від 20.08.2015 року, ОСОБА_6 при лікуванні за місцем проживання вживала сильнодіючі та наркотичні анальгетики, що свідчить про те, що ОСОБА_6 не могла належним чином оцінювати та розуміти значення своїх дій в момент підписання договору. Таким чином, є підстави вважати, що ОСОБА_7 шахрайським способом заволодів частиною будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
На даний час, в провадженні Житомирського районного суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_5 про визнання недійсним спадкового договору, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , та згідно рішення Житомирського районного суду від 06.04.2016 року накладено заборону на відчуження частини будинку по АДРЕСА_1 .
Слідчий вказує, що підставою звернення до суду є забезпечення цілісного збереження 47/100 частини будинку по АДРЕСА_1 , як предмета злочинного посягання, заборони її відчуження ОСОБА_7 третім особам, необхідно накласти арешт, яким позбавити її власників, офіційних володільців, третіх осіб, можливості відчуження, розпоряджання та використання вищевказаної частини будинку.
У судовому засіданні слідчий підтримав вимоги клопотання з підстав, викладених у ньому.
ОСОБА_7 та ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суд не повідомили.
Заслухавши слідчого, дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя дійшов висновку, що клопотання слідчого не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ч.ч. 1,2 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Крім того, на підставі вимог ч. 5 ст. 9 КПК України, слідчий суддя враховує, що виходячи з положень Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.
Так, у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції зазначено, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Зокрема, як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 р.), ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.
Так, і у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) ЄСПЛвстановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи.
Тобто, у судовому засіданні слідчим суддею встановлено, що клопотання суперечить вищезазначеним вимогам КПК України, тобто не містить законних правових підстав для арешту майна, вказівки на розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, не є пропорційним, тобто не відповідає тяжкості правопорушення і становить особистий і надмірний тягар для володільця майна, адже однозначно порушує "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи, зокрема юридичної.
При цьому, слідчий суддя враховує, що з матеріалів доданих до клопотання не визначено щодо підозрюваної особи, або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного
Також слідчий вказує, що між сторонами по справі виникли цивільні правовідносини, що розглядаються в судовому порядку, однак належних доказів того чи судових рішень не надано.
Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
За таких обставин, слідчий суддя враховувати вказану у клопотанні правову підставу для арешту майна; наслідки арешту майна для інших осіб; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження приходить до висновку, що клопотання не підлягає задоволенню, оскільки відсутні підстави вважати, що майно на яке необхідно накласти арешт відповідає критеріям, зазначеним у частині другій статті 167 цього Кодексу, тобто між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти з дотриманням відповідних положень національного законодавства та принципів верховенства права, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу, так як арешт майна в даному випадку не може забезпечити збереження речових доказів.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 98, 170-173 КПК України слідчий суддя, -
У задоволенні клопотання слідчого Житомирського РВП Житомирського ВП ГУНП в Житомирській області ОСОБА_3 про арешт 47/100 частини будинку АДРЕСА_1 - відмовити.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Апеляційного суду Житомирської області протягом п`яти днів з дня її оголошення.
Слідчий суддя