н/п 1-кс/640/1132/17
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" лютого 2017 р. Київський районний суд м. Харкова у складі:
слідчого судді - ОСОБА_1 ,
при секретарі - ОСОБА_2 ,
за участю слідчого - ОСОБА_3 ,

Досудовим розслідуванням встановлено, що 03.10.2005 між АППБ «Аваль» (правонаступник ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») та ОСОБА_6 укладений кредитний договір № 014/02-1/2454-05, згідно умов якого банком були надані ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 48 560 доларів США, строком погашення кредиту до 03.10.2015. В забезпечення виконання умов кредитного договору 03.10.2005 між АППБ «Аваль» (правонаступник ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») та ОСОБА_6 укладений іпотечний договір № 014/02-1/2454/1-05, згідно умов якого в іпотеку банку передані майнові права на двохкімнатну квартиру за АДРЕСА_3 . Після введення в експлуатацію вищевказаного житлового будинку, гр-кою ОСОБА_6 було оформлено право власності на кв. АДРЕСА_1 .
У зв`язку з неналежним виконанням гр-кою ОСОБА_6 умов кредитного та іпотечного договорів, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовною заявою до ОСОБА_6 29.09.2012 Жовтневим районним судом м. Харкова ухвалене заочне рішення про стягнення з ОСОБА_6 на користь ПАТ «Райффайзен банк Аваль» заборгованість за кредитним договором у розмірі 290 758,93 грн. Вказане рішення суду ОСОБА_6 не виконане та заборгованість не погашена, у зв`язку з чим ПАТ «Райффайзен банк Аваль» звернувся із виконавчим листом до Жовтневого ВДВС м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області, де 14.10.2013 відкрито виконавче провадження № 40799853.
06.10.2015 Київським районним судом м. Харкова ухвалене рішення за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_6 , згідно якого, в рахунок погашення боргу за кредитним договором, вирішено звернути стягнення на іпотечне рухоме майно ОСОБА_6 на користь ПАТ «Райффайзен банк Аваль», а саме на квартиру АДРЕСА_1 . ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» надано право продажу предмета іпотеки - кв. АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_6 .
Згідно з ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 19.01.2016 апеляційна скарга ОСОБА_6 відхилена, та рішення Київського районного суду м. Харкова від 06.10.2015 залишено без змін.
Незважаючи на умови іпотечного договору та вищевказані рішення судів, 09.08.2016 ОСОБА_6 подарувала належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 своїй доньці ОСОБА_5 .
Відповідно до витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_5 .
Слідчий зазначає, що з метою забезпечення збереження доказової інформації та неперешкодження повному та всебічному розслідуванню всіх обставин скоєного кримінального правопорушення, оскільки квартира АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , є предметом скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України, для уникнення подальшої передачі майна, а саме подальшого продажу квартири, орган досудового розслідування просить накласти арешт на зазначене у клопотанні майно.
При розгляді клопотання у судовому засіданні слідчий його підтримала.
ОСОБА_5 , власник майна, у судове засідання не викликалась, на підставі ч. 2 ст. 172 КПК України, з метою забезпечення арешту майна.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 170 цього Кодексу, а саме: запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Відповідно до п 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів та накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, якою визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Слідчий суддя приходить до висновку про наявність підстав до задоволення клопотання, оскільки слідчий довів наявність вважати, що було вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 388 КК України, а тому з метою забезпеченнязбереження доказової інформації, запобігання можливості відчуження нерухомого майна, вважає за доцільне накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , яка є предметом кримінального правопорушення, може містити відомості про факти чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, тобто відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, -заборонивши власнику розпорядження вищевказаною квартирою.
Клопотання про фіксацію процесуальної дії за допомогою технічних засобів під час розгляду питання слідчим суддею від учасників процесуальної дії не надійшло, за ініціативою суду не здійснюється, що відповідає положенням ст.107 КПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст. 98, 170-173, 309, 372 КПК України, слідчий суддя
Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , заборонивши власнику розпорядження вищевказаною квартирою.
Відповідно до ст. 175 КПК України ухвала про арешт майна виконується негайно слідчим, прокурором.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Апеляційного суду Харківської області протягом п`яти днів з дня її проголошення.
Слідчий суддя ОСОБА_1