АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-кп/796/1923/2016 Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 286, ч.2 КК Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
19 січня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:
Головуючого судді ОСОБА_2
Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретареві ОСОБА_5
за участю прокурора ОСОБА_6 , захисника адвоката ОСОБА_7 ,
ОСОБА_8 , народжений ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Києві, громадянин України, не працює, одружений, зареєстрований та мешкає у АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
засуджений за ч.2 ст. 286 КК України до позбавлення волі строком на чотири роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки та звільнений від відбування основного покарання з випробуванням, іспитовим строком три роки та покладенням на нього певних обов`язків, відповідно до ст. ст. 75 та 76 КК України.
Його ж звільнено від відбування основного покарання на підставі п. в ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році».
За вироком з ОСОБА_9 присуджено стягнути процесуальні витрати за проведення експертиз в сумах 1101 гривня 24 коп., 734 гривні 16 коп., 2460 гривень.
Справу розглянуто із застосуванням положень ст. 349 КПК України.
Розглянувши апеляційну скаргу та матеріали кримінального провадження, судова колегія, -
в с т а н о в и л а :
ОСОБА_9 засуджений за порушення правил дорожнього руху, а саме п. 2.3; п. п. «б» п. 11.4; 12.1. та розділу 34 горизонтальна дорожня розмітка 1.3, яке, за вироком, він вчинив приблизно о 330 годині 14 жовтня 2013 року, керуючи технічно справним автомобілем д.н. НОМЕР_1 , рухаючись по проспекту 40-річчя Жовтня в напрямку проспекту Глушкова у місті Києві, коли проявив неуважність до дорожньої обстановки, не відреагував на її зміну, не обрав безпечну швидкість, внаслідок чого перетнув подвійну осьову лінію, виїхав на зустрічну смугу руху, де скоїв зіткнення із зустрічним автомобілем, внаслідок чого водій цього автомобіля ОСОБА_10 загинув на місці події, його пасажир ОСОБА_11 отримав тяжкі тілесні ушкодження, а пасажири ОСОБА_12 та ОСОБА_13 середньої тяжкості тілесні ушкодження, кожен із них.
В апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_7 , не піддаючи сумнівам правильність висновків суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження та юридичної кваліфікації дій його підзахисного за ч. 2 ст. 286 КК України, як це встановлено вироком, а також і погоджуючись із рішенням суду щодо звільнення його підзахисного від основного покарання на підставах ст. ст. 75 і 76 КК України та в порядку застосування Закону України «Про амністію у 2014 році», водночас, посилаючись на положення Закону України «Про амністію у 2014 році», яка поширює свою дію на всіх осіб, що вчинили злочин з необережності, який не є особливо тяжким в силу ст. 12 КК України та які не позбавлені батьківських прав і на день набрання чинності цим законом мають неповнолітніх дітей, а ОСОБА_9 має двох дітей, кожному з яких не виповнилось на вказаний час 18 років, вважає рішення суду щодо не звільнення ОСОБА_9 від визначеного вироком додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами помилковим, не обґрунтованим, не вмотивованим та таким, що суперечить вказаній вище правовій нормі, і на цих підставах просить вирок щодо ОСОБА_9 змінити та звільнити його підзахисного також і від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на підставах п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році», акцентуючи увагу також на тому, що у вироку рішення про незастосування амністії додаткового покарання не обґрунтовано та не вмотивовано жодним способом.
Заслухавши доповідь судді, виступи апелянта на підтримку апеляційної скарги, а прокурора проти її задоволення, провівши судові дебати, перевіривши та обговоривши доводи учасників апеляційного провадження в сукупності з матеріалами кримінального провадження, розглядаючи ці матеріали винятково в межах апеляційних вимог, судова колегія визнає наступне.
Висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_9 за описаних у вироку обставин кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та правильність юридичної кваліфікації скоєного за цією правовою нормою були отримані судом першої інстанції в порядку застосування положень ст. 349 КПК України, при цьому порушень процедури застосування вказаної правової норми не виявлено, скарг на такі порушення в апеляційному засіданні не заявлено, ніким ці висновки не піддані сумнівам, а тому колегія суддів з ними погоджується, не досліджує та не оцінює їх.
Ніким в апеляційному засіданні не піддаються сумнівам також рішення суду першої інстанції щодо звільнення ОСОБА_9 від відбування основного покарання на підставах ст. ст. 75 і 76 КК України, а також і в порядку застосування до нього положень Закону України «Про амністію у 2014 році», а тому судова колегія не має процесуальних приводів для дослідження та оцінки правильності цих рішень, не досліджує та не оцінює їх, виходячи також з того, що їх переоцінка певною мірою могла б погіршити становище обвинуваченого.
Що ж стосується порушеного в апеляційній скарзі питання про відсутність обґрунтування у вироку рішення про незастосування Закону України «Про амністію у 2014 році» в частині призначеного ОСОБА_9 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, то в цій частині доводи апелянта мають підґрунтя, бо дійсно суд першої інстанції, вирішуючи вказані питання обґрунтував лише неможливість застосування звільнення ОСОБА_9 від цього додаткового покарання в порядку, передбаченому ст. ст. 75 і 76 КК України,що ж до можливості звільнення його від цього покарання також на підставі згаданого закону про амністію, то в цій частині суд у вироку не висловлювався,
хоча ст. 14 цього закону надає суду право звільнити особу, на яку поширюється дія закону як від основного, так і від додаткового покарання, крім конфіскації майна, якщо в цій частині вирок не був виконаний на день набрання законом чинності.
Втім, цей недолік стилю викладення вироку не впливає на правильність прийнятого в цій частині рішення по його суті, бо мотивуючи незастосування положень ст. ст. 75 і 76 КК України до покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд обґрунтовано послався на конкретні обставини кримінального провадження, грубість допущених порушень правил дорожнього руху, тяжкість наслідків, що сталися через ці порушення, а саме загибель однієї особи, спричинення тяжких тілесних ушкоджень другій особі та спричинення середньої тяжкості тілесних ушкоджень ще двом особам.
З цими міркуваннями погоджується і судова колегія та, незважаючи на доводи апелянта, вважає, що суд першої інстанції правильно не скористався наданим ст. 14 Закону України «Про амністію у 2014 році» правом, але не обов`язком, звільнити ОСОБА_9 в порядку застосування цієї правової норми також і від відбування вказаного додаткового покарання.
Маючи на увазі вказані вище конкретні обставини кримінального провадження, а саме грубість допущених ОСОБА_9 порушень правил дорожнього руху, тяжкість наслідків від цих порушень, які полягали у спричиненні загибелі однієї особи, тяжких тілесних ушкоджень другій особі та середньої тяжкості тілесних ушкоджень ще двом особам, колегія муллів визнає, що у будь-якому разі, навіть і з урахуванням необережного характеру провини, наявності на утриманні ОСОБА_9 двох неповнолітніх та однієї малолітньої дитини, звільнення його від відбування покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, вірно визначеного судом першої інстанції в максимальному розмірі, передбаченому санкцією ч.2 ст. 286 КК України, на підставі акті амністії буде явно несправедливим внаслідок надмірної м`якості, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає, бо в цій частині судом ухвалене законне та справедливе рішення.
В силу всього викладеного вище, керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а :
Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_9 на вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 29 вересня 2016 року відносно ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вказаний вирок суду першої інстанції, - без змін.
Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення, може бути оскаржена касаційним порядком до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців від дня проголошення.

Судді: