АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2017 року м. Дніпро
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
головуючої судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000066 від 04.06.2014 року, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2017 року, відносно
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Дніпропетровська, громадянина України, приватного підприємця, не одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця міста Дніпропетровська, не працюючого, не одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрованого за адресою, АДРЕСА_3 , раніше не судимого;

-обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 14 ч. 2 ст. 258 КК України, -

за участю учасників кримінального провадження:

захисників: ОСОБА_9 , ОСОБА_6

прокурора: ОСОБА_10

В С Т А Н О В И Л А :
Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2017 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 14 ч. 2 ст. 258 КК України та призначено покарання: за ч. 1 ст. 14 ч. 2 ст. 258 КК України із застосуванням ч. 2 ст. 68 КК України у виді позбавлення волі строком на шість років без конфіскації майна; за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі строком на п`ять років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України остаточно призначено покарання ОСОБА_8 за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді шести років позбавлення волі без конфіскації майна.

ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 14 ч. 2 ст. 258 КК України та призначено покарання: за ч. 1 ст. 14 ч. 2 ст. 258 КК України із застосуванням ч. 2 ст. 68 КК України у виді позбавлення волі строком на шість років без конфіскації майна; за ч. 1 ст. 263 КК України у вигляді позбавлення волі строком на п`ять років;

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України остаточно призначено покарання ОСОБА_7 за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді шести років позбавлення волі без конфіскації майна.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

Стягнуто на користь держави витрати на залучення експертів солідарно з ОСОБА_8 та ОСОБА_7 в розмірі 5508,88 гривень.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, у ОСОБА_8 ,будучи радикально антиукраїнськи налаштованою особою,що не сприймає діючу державну владу в Україні, поділяючи погляди лідера «Луганського народного ополчення» ОСОБА_11 щодо насильницької зміни діючої влади в Україні, меж території та державного кордону України та вчинення у зв`язку з цим на території держави терористичних актів, приблизно у першій половині 2014 року виник умисел, направлений на вчинення терористичних актів, зокрема, вчинення вибухів, які створювали би небезпеку для життя та здоров`я людей та настання інших тяжких наслідків, з метою привернення уваги громадськості до своїх політичних поглядів, залякування населення, провокації воєнного конфлікту на території Дніпропетровської та інших областей та порушення громадської безпеки як складової національної безпеки України.

Для забезпечення виконання виниклого умислу на вчинення терористичних актів ОСОБА_8 протягом травня- червня 2014 року почав підшукувати відповідні засоби та співучасників злочину.

Реалізуючи свій злочинний умисел, продовжуючи свої злочинні дії щодо готування до вчинення терористичного акту у формі підшукування співучасників, ОСОБА_8 звернувся до раніш знайомого йому ОСОБА_7 , який також був радикально антиукраїнськи налаштованою особою,що не сприймає діючу державну владу в Україні, з пропозицією спільно вчинити терористичні акти у вигляді вчинення вибухів на території Дніпропетровської області, на що отримав від останього згоду.

Крім того, продовжуючи свої злочинні дії щодо готування до вчинення терористичного акту, ОСОБА_8 звернувся до раніш знайомого йому ОСОБА_12 , який на теперішній час є членом організації терористичної спрямованості « ЛНР», за допомогою у забезпеченні озброєнням та виконавцями терористичних актів у містах Запоріжжі та Харькові, проте необхідних засобів та співучасників не отримав.

Продовжуючи підготовку свого злочинного умислу, ОСОБА_8 24.05. 2014 року з міста Дніпропетровська( нині місто Дніпро) виїхав потягом сполучення « Дніпропетровськ- Луганськ» до міста Луганськ до табору незаконного військового формування « Луганського народного ополчення» під керівництвом ОСОБА_11 організації терористичної спрямованості « ЛНР».

У період з 24.05. 2014 року до 04.06. 2014 року ОСОБА_8 , перебуваючи у Луганській області на території, підконтрольній організації терористичної спрямованості « ЛНР», у таборі терористів під керівництвом ОСОБА_11 ,у невстановленої особи за невстановлених обставин придбав вибухову речовину, яку планував використати для вчинення запланованого ним терористичного акту. ОСОБА_8 також отримав у вказаному таборі відомості про створення вибухового пристрою із застосуванням придбаної вибухової речовини, виготовлення детонатору та здійснення вибуху.

Придбавши за вищевказаних обставин вибухову речовину, яка є аміачно- селітряною тротиловмісною речовиною,що відноситься до категорії вибухових речовин,придатних для здійснення вибуху, ОСОБА_8 04.06. 2014 року потягом сполучення « Луганськ-Одеса» привіз вказану вибухову речовину до свого місця проживання, а саме будинок АДРЕСА_1 , де надалі незаконно зберігав.

05 червня 2014 року ОСОБА_13 зустрівшись із ОСОБА_7 біля пам`ятника Генералу Пушкіну у місті Дніпропетровську ( нині Дніпро) на проспекті К.Маркса ( нині Д.Яворницького), розповів про перебування у таборі терористів « ЛНР», про привезену вибухову речовину та бажання її використати для скоєння терористичного акту, зокрема, вчинення вибуху залізничної колії під час переміщення по ній потягу з військовою технікою Збройних сил України до району проведення антитерористичної операції, який створює небезпеку для життя та здоров`я людей та настання інших тяжких наслідків, з метою привернення уваги громадськості до своїх політичних поглядів та діяльності незаконно створених на території утворень так званих «Донецької народної республіки» та «Луганської народної республіки», залякування населення, провокації воєнного конфлікту на території Дніпропетровської та інших областей.

Розумінючи, що для приведення у дію привезеною з Луганської області вибухової речовини потрібен детонатор чи інший дистанційний пристрій, а також інші співучасники, ОСОБА_8 звернувся до ОСОБА_7 з пропозицією допомогти у виготовлені детонатору чи підшуканні осіб, які зможуть це зробити, на що ОСОБА_7 дав згоду на участь у приготуванні до вчинення вказаного злочину шляхом підшукування співучасників,засобів та знарядь злочину.

ОСОБА_7 ,розуміючи, що не має досвіду та навичок у виготовлені електронного дистанційного пристрою та шляхів для придбання детонатору, не відмовившись від злочинного умислу, направленого на вчинення спільно з ОСОБА_8 терористичних актів, підшукуючи співучасників, засоби та знаряддя злочину, вирішив звернутися до свого знайомого ОСОБА_14 , який розуміється в електрониці. Із зазначеною метою ОСОБА_7 вирішив організувати зустріч та познайомити ОСОБА_14 з ОСОБА_8 для обговорення плану подальших спільних дій.

05 червня 2014 року у першій половині дня ОСОБА_7 по телефону домовився з ОСОБА_14 про зустріч на вулиці Винокурора (нині вулиці Дніпросталівська) у місті Дніпропетровську( місто нині Дніпро). Того ж дня, близько 14 години ОСОБА_7 на власному автомобілі «Шевроле» державний номер НОМЕР_1 , разом с ОСОБА_8 під`їхали до будівлі видавництва « Зоря», розташованого на вулиці Винокурора( нині вулиця Дніпросталівська) у місті Дніпропетровську ( нині місто Дніпро), де зустріли ОСОБА_14 та всі разом поїхали до затопленого водою кар`єру, що розташований на схід від вулиць Винокурова та Журналістів у місті Дніпропетровську ( нині місто Дніпро). Переконавшися, що за їх діями та розмовою ніхто не спостерігає, ОСОБА_15 в деталях розповів про його перебування у таборі терористів на території Луганської області та про свої наміри здійснити терористичні акти, а саме, вчинити вибухи, які створюють небезпеку для життя та здоров`я людей та настання інших тяжких наслідків, на залізнічній колії під час переміщення по ній потягу з військовою технікою Зброєних сил України, а також відносно командування батальйону « Дніпро-1» МВС України з метою привернення уваги громадськості до своїх політичних поглядів та діяльності незаконно створених на території України утворень так званих « Донецької народної республіки» та « Луганської народної республіки», залякування населення, провокації воєнного конфлікту на території Дніпропетровської та інших областей.

ОСОБА_14 на запитання ОСОБА_7 та ОСОБА_15 про допомогу у виготовлені детонатору для приведення в дію вибухової речовини, придбаної ОСОБА_15 у таборі терористів, відповів про наміри знайти людину, яка зможе виготовити такий пристрій, оскільки він сам не може його виготовити.

07 червня 2014 року ОСОБА_14 повідомив ОСОБА_7 номер мобільного телефону ОСОБА_16 , яка може допомогти відшукати спеціаліста з радіоелектроніки, який може виготовити детонатор для приведення в дію вибухової речовини, однак в період з 14 до 15 години 07.06. 2014 року ОСОБА_16 та її чоловік ОСОБА_17 повідомили ОСОБА_7 про відсутність такого спеціаліста.

24 червня 2014 року співробітниками Управління СБУ у Дніпропетровській області за місцем мешкання ОСОБА_8 за адресою: будинок АДРЕСА_1 , у ході обшуку було виявлено та вилучено пластикові ємності з аміачно- селітряною тротиловмісною речовиною загальною вагою 1553.6г, та поліетиленовий пакет з аміачно- селітряною тротиловмісною речовиною загальною вагою 1949.0 г., що відносяться до категорії вибухових речовин, придатних для здійснення вибуху, які ОСОБА_8 придбав та зберігав без передбаченого законом дозволу.
За місцем проживання ОСОБА_7 у квартирі АДРЕСА_4 співробітниками Управління СБУ у Дніпропетровській області виявлено та вилучено: 2 конструктивно оформлені заряди вибухової речовни «Тротил», промислового виготовлення вагою 203,6 та 201,3 гр., що відносяться до категорії вибухових речовин, споряджений корпус ручної осколкової наступальної гранати РГД-5 промислового виготовлення та запал типу УЗРГМ для гранат РГД-5 промислового виготовлення, що відноситься до категорії боєприпасів, які ОСОБА_7 придбав та зберігав без передбаченого законом дозволу.
У ході виявлення та вилучення вогнепальної зброї, боєприпасів та вибухових речовин, співучасників злочину було затримано, чим припинено готування до вчинення терористичного акту.
Вирок щодо ОСОБА_8 не оскаржується.
В апеляційний скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить вирок суду першої інстанції скасувати, та закрити кримінальне провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_7 обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 263, ч.1 ст. 14, ч. 2 ст. 258 КК України.

Як зазначає в апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , судом першої інстанції взято до уваги лише покази свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_14 , які в свою чергу уклалили угоди про визнання винуватості і зобов`язалися давати показання про вчинення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 кримінального правопорушення. В ході розслідування справи та в суді першої інстанції свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_14 давали дуже суперечливі пояснення.

Суд мав оцінити їх пояснення критично, так як пояснення ОСОБА_7 в судовому засіданні об`єктивно підтверджуються зафіксованою розмовою між ним та свідком ОСОБА_16 який відображений на а.с. 75 т. 3, де мова йде не за електронний пристрій для вибухівки, а за телемастера-електронщика для удосконалення комп`ютера.

Захисник заначає, що після укладення угоди між ОСОБА_14 та прокурором, свідок почав відмовлятися від пояснень, що на думку захисту, судом першої інстанції повинно було бути взято до уваги, а саме ОСОБА_14 відмовився відповідати на запитання захисників, так як він діяв під примусом прокурора та боявся повернення в місця позбавлення волі.

Крім того, апелянт звертає увагу на те, що згідно доданого до справи реєстру допитані в якості свідків ОСОБА_16 (8 жовтня 2014 року) та ОСОБА_14 (12 серпня 2014 року) дали пояснення із попередженням про кримінальну відповідальність про завідомо неправдиві покази та за відмову надання показів. В подальшому вони були визнані підозрюваними та обвинуваченими, а тому суд неправильно, в порушення вимог ч.2 ст. 87 ч.2 КПК України послався на їх пояснення, які не мають доказової сили.

Також на думку захисника, суд першої інстанції у вироку неправильно послався на пояснення понятих ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , покази яких судом були не вірно розтлумачені та перекручені. Поняті пояснили суду, що предмети при обшуку вилучалися поза їх візуального спостереженням.

ОСОБА_7 підтвердив суду те, що знайдені речі йому не належать та візуально поняті були в різних приміщеннях та не спостерігали за обшуком, а саме не бачили вилучених предметів. Захисник вказує, що було проведено судово-криміналістичну експертизу яка підтвердила факт відсутності слідів пальців ОСОБА_7 на знайдених речах, тому висновок суду про присутність понятих при виявленні пакетів - є викривленням фактичних обставин справи.

На думку захисту обвинувачені, якщо б мали на меті дійсно зробити терористичний акт, вони могли його зробити в період з 5 червня до дня обшуку 24 червня 2014 року та вони в цей період не зустрічалися і ніяких дій по підготовці терористичного акту не робили.

Наведені у вироку докази є недопустимими.

Так, без відома підзахисного знята інформація з транспортних телекомукаційних мереж, електронних інформаційних систем під час обшуку 24 червня 2014 року і в порушення ухвали слідчого судді. Наведені дані у вироку є незаконними і неправильними висновками про підготовку до терористичного акту.

Захисником в апеляційній скарзі зазначено, що вирок суду винесено в порушення ст. 3 КПК України в тій частині, що « досудове розслідування- стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акту…» В т.1 на а.п. 1-9, 13-24 наявні відомості про внесення слідчим відомостей про кримінальні провадження у кількості восьми проваджень, але яке відношення ОСОБА_7 має до цих проваджень, невідомо.

На думку захисника, обвинувачення щодо ОСОБА_7 неконкретне та не встановлено, коли було розпочате досудове розслідування відносно ОСОБА_7 .

Крім того,захисник зазначає, що мотивувальна частина вироку є упередженою, оскільки суд мотивував вирок обставинами, які були відсутні в обвинувальному акті, а саме- контактами, текстами, матеріалами та перепискою в інтернеті.

На думку захисника ОСОБА_6 в діях ОСОБА_7 відсутній склад злочину за всіма епізодами обвинувачення. Крім того, судом призначено покарання, яке захисник вважає занадто суворим.

Як на порушення вимог кримінального процесуального закону, захисник посилається на необгрунтоване стягнення витрат за проведення судових експертиз.

Вислухавши суддю- доповідача, думку захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , яка підтримала доводи апеляційної скарги та вважала можливим розглядати провадження за відсутністю обвинувачених, думку захисника ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та просив розглянути апеляційну скаргу на розсуд суду та за відсутністю обвинувачених, оскільки не ставиться питання про погіршення становища обвинувачених, думку прокурора, який вважав доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 необґрунтованими, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення доводів апеляційної скарги виходячи з наступного.

Вирок , постановлений іменем України, є найважливішим актом правосуддя і до його ухвалення належить підходити з винятковою відповідальністю, суворо дотримуючись вимог ст. ст. 370,374 КПК України.
Мотивувальна частина вироку має містити насамперед формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним,з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини та його мотивів.
Суд зобов`язаний саме після всебічного, повного і об`єктивного розгляду,дати оцінку доказам з точки зору їх належності , допустимості , достовірності і достатності для ухвалення обвинувального вироку.
Вказані вимоги закону суд першої інстанції дотримався.
У відповідності до вимог ч.2 ст. 240 КПК України, досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Враховуючи положення ст. 217 КПК України, у разі необхідності в одному провадженні можуть бути об`єднані матеріали досудових розслідувань щодо декількох осіб у вчиненні кількох кримінальних правопорушень.
В матеріалах кримінального провадження ( т.5 а.п. 122-125) наявний витяг з кримінального провадження № 0000066, що свідчить про виявлення правоохоронними органами факту вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень. Дане провадження внесено до ЄРДР 04.06. 2014 року , саме з вказаної дати розпочалося досудовн розслідування. В рамках вказаного провадження правоохоронними органами виявлені факти вчинення інших кримінальних правопорушень, відомості про які були слідчим внесені до ЄРДР та 20.06. 2014 року було внесено до ЄРДР відомості, де правова кваліфікація зазначена ч.1 ст. 14 ч.2 ст. 258 КК України, стосовно ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та інших. Наявні також данні про внесення до ЄРДР відомостей щодо обвинувачених за ч.1 ст. 263 КК України.
Відповідно до постанови від 20.08. 2014 року прокурором. Який здійснював процесуальне керівництво досудовим розслідуванням- ОСОБА_20 матеріали досудових розслідувань кримінальних правопорушень об`єднані в одному провадженні за №0000066, що повністю спростовує доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 про незаконність проведення досудового розслідування відносно ОСОБА_7 ( а.п. 86 т.4).
Обгрунтовуючи свої висновки про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 , суд обґрунтовано послався як на допустимий та належний доказ- протокол обшуку від 24 червня 2014 року (т.2 а.п. 5-7), оскільки вказана слідча дія була проведена з додержанням вимог кримінального процесуального закону ст. 234 КПК України на підставі ухвали суду , за участю понятих, яких було достатньо повно допитано у судовому засіданні та покази яких не викликають сумніву щодо їх правдивості.
Посилання захисника ОСОБА_6 на те, що поняті ОСОБА_21 та ОСОБА_19 не бачили сам факт виявлення та вилучення за місцем проживання ОСОБА_7 двох тротилових шашок та гранати РГД-5 із запалом не можна визнати обґрунтованими, оскільки вказані поняті у судовому засіданні послідовно виклали свої показання та саме вказали про присутність при виявлені та вилученні вказаних вибухових речовин та бойових припасів,що знайшло своє відображення у технічному запису судового засідання.
Крім того, допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_21 та ОСОБА_19 вказали про те, що працівники СБУ крім ноутбука нічого при собі не мали, що спростовує версію захисту про спотворення працівниками СБУ доказів, щодо обвинувачення за ч.1 ст. 263 КК України відносно ОСОБА_7 .
Не можна погодитися також з доводами апеляційної скарги про недопустимость доказів саме показань ОСОБА_14 та ОСОБА_16 , оскільки вказані особи уклали угоду з прокурором про визнання винуватості та зобов`язалися співпрацювати щодо викриття кримінального правопорушення вчиненого іншою особою.
У відповідності до діючого кримінального процесуального закону ст. 472 КПК України, окремим положенням в угоді про визнання винуватості вказується про беззастережне визнання винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, а також зобов`язання співпраці у викритті кримінального правопорушення щодо інших осіб. Таким чином, порушень вимог кримінального процесуального закону, щодо залучення ОСОБА_14 та ОСОБА_22 в якості свідків у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не вбачається.
Посилання захисником на порушень вимог ст. 65 КПК України при визнанні допустимими доказами показання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_16 не можна визнати слушними, оскільки дані особи у оспорюваному кримінальному провадженні були допитані як свідки, що не суперечить вказаній нормі закону та вказує на помилковість тлумачення захисником вимог ст. 87 КПК України.
Аналіз вказаної норми закону вказує на те, що факти та обставини, що підлягають доказуванню, можуть бути відомі як особам,що були причетні до вчинення кримінального правопорушення, так і тим, що були його очевидцями, або їм стало відомо про його підготовку. Характерною особливостю показань свідка є те, що вони належать до предмета обвинувачення інших осіб. В даному випадку не мали би доказової сили показання обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , які б допитувалися у якості свідка з попередженням про кримінальну відповідальність, а потім були визнані обвинуваченими, що не має відношення до показів свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_16 які в даному провадження допитані як свідки скоєння злочину ОСОБА_8 та ОСОБА_7 .
Зазначене спростовує доводи апеляційної скарги захисника про необгрунтованність визнання допустимими та належними доказами показання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_16 , оскільки вказані показання не тільки не були спростовані , а навпаки знайшли свої підтвердження у показаннях свідка ОСОБА_17 , який був присутнім при розмові ОСОБА_7 із ОСОБА_16 , у ході якої, саме ОСОБА_7 зазначав про необхідність залучення спеціаліста- електронника для створення детонуючого пристрою для вибухівки. Саме свідок ОСОБА_17 повідомив про відмову його та ОСОБА_16 допомогати ОСОБА_7 з приводу підшукування вказаного спеціаліста, що також спростовує доводи сторони захисту про підшукування спеціаліста для ремонту комп`ютера.
Слід зазначити про неспроможність доводів захисника про незаконність висновків суду першої інстанції щодо наявность доказів, які поза розумним сумнівом доводять винуватість ОСОБА_7 у готуванні до вчинення терористичного акту, оскільки саме у протоколі за результатами проведення негласної розшукової дії- зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж ( т.3 а.п. 66-82) 07.06. 2014 року о 12.27 відбулася розмова між ОСОБА_7 та ОСОБА_16 , де ОСОБА_7 завуальовано зазначає про необхідність підшукати спеціаліста для створення детонуючого пристрою для вибухівки, що в судовому засіданні підтвердила ОСОБА_16 та також підтверджується змістом розмов ОСОБА_14 та ОСОБА_16 від 06.06. 2014 року про підшукання саме спеціаліста- електронника, після чого саме ОСОБА_14 надав можливість ОСОБА_7 спілкуватися безпосередньо з ОСОБА_16 ( а.п.70-78 т.3). Посилання захисника на а.п. 75 т.3 є тільки приведення частини тексту розмов між ОСОБА_7 та ОСОБА_16 , тоді як саме протокол за результатами проведення негласного розшукового заходу за справою категорії « контррозвідувальна перевірка» № 120від 30 липня 2014 року, а саме зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж ( а.п. 66-82), суд визнав належним та допустимим доказом по кримінальному провадженню відносно обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та саме вказаний доказ поза розумним сумнівом доказує винуватість ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у готуванні до вчинення терористичного акту, а саме вчинення вибуху, який створює небезпеку для життя та здоров`я людей та настання інших тяжких наслідків, з метою привернення уваги громадськості до своїх політичних поглядів, залякування населення, провокації воєнного конфлікту на території Дніпропетровської та інших областей та порушення громадської безпеки як складової національної безпеки України.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження,судом першої інстанції було витребувано дані щодо ухвали про надання дозволу на зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж та встановлено, що саме Апеляційним судом Дніпропетровської області ухвалою № 2532 ЦТ від 29 травня 2014 року такий дозвіл було надано,про що суд першої інстанції зазначив у вироку суду, тобто негласні слідчі(розшукові) дії законні, а отриманні відомості- є доказами, отриманним у відповідності до кримінального процесуального закону.

Приймаючи рішення щодо допустимості вказаного доказу, суд обґрунтовано прийшов до висновку про отримання вказаного доказу у порядку встановленому кримінальним процесуальним законом, тому доводи апелянта необгрунтовані.

Судом першої інстанції поза розумним сумнівом було встановлено,що ОСОБА_8 та ОСОБА_23 були об`єднані єдиним злочинним умислом, направленим на спільне вчинення терористичного акту, тобто вчинення вибуху, який створює небезпеку для життя та здоров`я людей та настання інших тяжких наслідків, з метою привернення уваги громадськості до своїх політичних поглядів та діяльності незаконно створених на території утворень так званих «Донецької народної республіки» та «Луганської народної республіки», залякування населення, провокації воєнного конфлікту на території Дніпропетровської та інших областей. Саме ОСОБА_23 познайомив ОСОБА_8 з ОСОБА_14 з метою отримати допомогу у виготовленні детонатору чи іншого дистанційного пристрою для приведення в дію вибухової речовини, придбаної ОСОБА_15 у таборі терористів, що підтверджується протоколом за результатами проведення негласної слідчої ( розшукової) дії- зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 03 липня 2014 року ( а.п. 38-63 т.3).

Судом першої інстанції належним чином було перевірено порядок надання дозволу слідчого судді на проведення данної процесуальної дії та дотримання вимог ст. 257 КПК України щодо використання інформації в іншому кримінальному провадженні.
Так, відповідно до вимог ст. 257 КПК України, якщо в результаті проведення негласної слідчої(розшукової) дії виявлено ознаки кримінального правопорушення, яке не розслідується у данному кримінальному провадженні, то отриманна інформація може бути використана в іншому кримінальному провадженні тільки на підставі ухвали слідчого судді, яка постановляюється за клопотанням прокурора.
Суд першої інстанції обґрунтовано визнав вказаний протокол допустимим доказом, оскільки за клопотанням прокурора відділу прокуратури Харьковської області, слідчим суддею Апеляційного суду Харьковської області від 22 липня 2014 року дозволено використання протоколу за результатами негласної слідчої (розшукової) дії- зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж № 70/2-12186від 03.07. 2017 року у кримінальному провадженні № 0000070 у іншому кримінальному провадженні № 0000139 ( а.п. 109 т.4), тоді як постановою прокурора кримінальне провадженя №0000139 та кримінальне провадження №0000066 обьєднані в одне провадження за № 0000066 ( а.п. 86 т.4),витяги з кримінального провадження щодо направлення до ЄРДР наявні в матеріалах провадження ( а.п. 122-125 т.5).
Колегія суддів не погоджується з доводами апелянта про те,що у ході проведення обшуку 24 червня 2014 року на підставі ухвали слідчого судді від 23 червня 2014 року за місцем мешкання ОСОБА_7 були незаконно вилучені персональні комп`ютери , сервери, ноутбуки, планшети, сим карти, лазерні диски, оскільки відповідно до вказаної ухвали суду було дозволено слідчому в ОВС СВ УСБ України У Дніпропетровській області провести обшук з метою вилучення вказаних в ухвалі об`єктів та інших предметів і документів, які є знаряддям злочину і мають значення для розслідування даного кримінального провадження (а.п.4.т.2)
Всі вилучені під час обшуку об`єкти були оглянуті у відповідності до кримінального процесуального закону та запаковані ( а.п. 5-49 т.2 ) та відповідно до постанови слідчого ( а.п. 50-51 т.2 ) визнані речовими доказами, серед який наявні файли під назвою « Советы»- російською мовою, тому вони є допустимими доказами у даному кримінальному провадженні.
Суд, обґрунтовуючи свої висновки щодо винуватості ОСОБА_7 у тому числі, послався на документи, які були визнані речовими доказами по даному кримінальному провадженні, тому доводи захисту про необгрунтоване посилання суду на скріншоти та виявлені у ході обшуку квартири ОСОБА_7 факли комп`ютера, яким користувався ОСОБА_7 , не можуть бути визнані слушними.
Не можна погодитися з доводами апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 ,що обвинуваченому ОСОБА_7 пред`явлене неконкретне обвинувачення та судом першої інстанції необгрунтовані висновки суду про винуватість ОСОБА_7 , оскільки судом з достатньою повнотою досліджено у судовому засіданні всі надані докази стороною обвинувачення, враховуючи відсутність доказів наданих стороною захисту, що відповідає принципу змагальності сторін та вимогам ст. 22 КПК України та судом ухвалено вирок, який відповідає вимогам ст. 370 КПК України.
Право на отримання мотивованого судового рішення є процесуальним елементом права на справедливий суд ( ст. 6 КЗПЛ).
Чинне законодавство цілком визначено говорить про сукупність доказів як про найбільш важливу умову ухвалення обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні. При цьому досить важливе значення мають виклад і мотивування оцінки кожного доказу у поєднанні з іншими доказами.
Суд першої інстанції у відповідності до вимог ст. 374 КПК в мотивувальній частині привів формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу,способу вчинення та форми вини, мотивів кримінального правопорушення, виклав докази на підтвердження встановлених судом обставин та обґрунтував кожний доказ у поєднанні з іншими доказами, враховуючи позицію сторони захисту,надавши мотиви неврахування доводів сторони захисту.
Зокрема, стороною захисту не наведено та у справі не встановлено жодних обставин, які би ставили під сумнів матеріали, одержані у результаті негласних слідчих (розшукових) дій, досліджених у судовому засіданні та використаних судом як частини доказової бази.
Виходячи з наведеного результати негласних слідчих (розшукових) дій обґрунтовано покладено судами в основу вироків як допустимі та достовірні докази.
Всупереч викладеним у апеляційній скарзі доводам, у справі з достатньою повнотою встановлено факти, які згідно ст. 91 КПК України належать до предмету доказування, - час, місце спосіб, інші обставини вчинення кримінального правопорушення, а також мету і мотив дій обвинувачених.
Колегія суддів також не погоджується з доводами апеляційної скарги захисника щодо суворого покарання ОСОБА_7 .

Враховуючи те, що суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо дотримуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання,на думку колегії суддів, судом першої інстанції, при обранні міри кримінального покарання обвинуваченому не були виконані вимоги ст. 65 КК України, відповідно до якої суд, з урахуванням тяжкості скоєного та особи засудженого, призначає покарання, яке є необхідним і достатнім для виправлення і попередження вчинення нових злочинів.

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Так, у Рішенні № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.
Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.»
Що стосується наявності у ОСОБА_7 хворих батьків та брата інваліда,то вказані обставини лише характеризують особу обвинуваченого у загальносоціальному плані, однак жодним чином не знижують ступеня тяжкості вчиненого злочину , в той час коли Україна прагне на створення умов для відновлення територіальної цілісності держави, ліквідації зброєних формувань та виникненню нових збройних конфліктів.
Водночас позитивні характеристики ОСОБА_7 отримали належну оцінку суду при призначенні йому покарання.
Крім того, судом призначено покарання з урахуванням вимог ч.2 ст. 68 КК України, тобто за вчинення готування до злочину розмір покарання не перевищує половини максимального строку покарання, передбаченого ч.1 ст. 14 ч.2 ст. 258 КК України, що фактично нижче нижчої межі санкції вказаної статті.
Призначене обвинуваченим покарання, на думку колегії суддів, є необхідним та достатнім для виправлення та попередження нових злочинів і не сприймається, як явно несправедливе внаслідок суворості.
Крім того,слід зазначити, що суд першої інстанції на підставі ч.5 ст. 72 КК України зарахував ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у строк відбування покарання строк поперереднього ув`язнення, відносно ОСОБА_24 з 24 червня 2014 року по 23 вересня 2016 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Необгрунтовані доводи захисника щодо стягнення з обвинувачених процесуальних витрат на залучення експерта.

Так, залучення стороною обвинувачення експертів спеціалізованих державних установ, а також проведення експертизи за дорученням слідчого судді або суду здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються з Державного бюджету України. Однак відповідно до ч.2 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експертів.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального та кримінального законів які б тягнули скасування або зміну вироку, колегієй суддів не встановлено, тому апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 не підлягає задоволенню.
Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів,-

П о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 квітня 2017 року відносно ОСОБА_8 , ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 14 ч. 2 ст. 258 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає чинності з моменту проголошення та може бути оскаржена і на неї може бути подана касаційна скарга у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення.

Судді апеляційного суду:
----------------------- ----------------------- ----------------------
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4