АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження №0011542 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 16 січня 2017 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , без постійного місця проживання в м. Києві, раніше судимого:

- 19.03.2013 року Краматорським міським судом Донецької області за ч. 1 ст. 187 КК України на 3 роки позбавлення волі;
- 05.08.2013 року Ленінським районним судом м. Харкова за ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 187 КК України на 3 роки 6 місяців позбавлення волі;
- 10.10.2013 року Слов`янським районним судом Донецької області за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України на 3 роки 7 місяців позбавлення волі,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України,

в с т а н о в и л а:

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 16 січня 2017 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК _________________________________________________________________
Справа №11-кп/796/908/2017 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_8
Категорія: ч. 2 ст. 186 КК України Доповідач ОСОБА_1
України, та йому призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів.

Суд визнав доведеним, що 15 вересня 2016 року приблизно о 14 год. ОСОБА_7 , знаходячись по пр. Перемоги, 2 в м. Києві, побачив раніше невідому йому ОСОБА_9 , яка направлялася у напрямку пл. Перемоги, 2 в м. Києві, та в якої на шиї знаходився ланцюжок із золотим кулоном.
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна із застосуванням насильства, яке не було небезпечним для життя та здоров`я потерпілої, ОСОБА_7 наблизився до ОСОБА_9 , після чого наніс їй удар правою рукою в область грудної клітини та шляхом ривка тією ж рукою зірвав із шиї ОСОБА_9 золотий ланцюжок із золотим кулоном, ринковою вартістю 2 720 гривень, однак на втримавши його в руці, випустив на землю, після чого з місця вчинення злочину зник.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 , не оспорюючи фактичні обставини справи та юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого, вважаючи вирок суду незаконним, у зв`язку з невідповідністю призначеного судом першої інстанції покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі винного через свою суворість, просить вирок суду змінити в бік пом`якшення із застосуванням ст.ст. 69, 75 КК України.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що судом першої інстанції не встановлено обтяжуючих вину ОСОБА_7 обставин, а наведений у ч. 1 ст. 66 КК України перелік обставин, які пом`якшують покарання, не є вичерпним і при призначенні покарання суд може визнати пом`якшуючими й інші обставини, не зазначені в ч. 1 цієї статті, а отже, незважаючи на те, що судом при призначенні ОСОБА_7 міри покарання було враховано ряд обставин, що пом`якшують його вину, поза увагою суду залишилось і те, що з урахуванням ч. 3 ст. 68 КК України ОСОБА_7 призначене найсуворіше покарання за цей злочин, оскільки за вчинення замаху на злочин строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Крім того, судом першої інстанції при призначенні покарання не враховано думку потерпілої, яка претензій будь-якого матеріального, морального характеру до ОСОБА_7 не мала, у зв`язку з чим цивільний позов не заявляла та не вважала, що обвинуваченому потрібно призначити покарання у виді позбавлення волі.
Також звертає увагу й на наявність у справі поряд з іншими, такої пом`якшуючої покарання ОСОБА_7 обставини, яка залишилась поза увагою суду першої інстанції, як вчинення злочину внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин, яка пов`язана з тим, що після звільнення з місць позбавлення волі він не міг влаштуватись на роботу через наявність у нього судимості та таких хвороб, як епілепсія та хронічний гепатит «С», та у зв`язку з відсутністю грошових коштів перед вчиненням злочину він не їв два дні і саме через це скоїв злочин, який не планував завчасно, а цей умисел виник у нього спонтанно.
При цьому, невизнання судом першої інстанції цієї обставини такою, що пом`якшує покарання, суперечить змісту закону та судовій практиці, яка визначає під збігом тяжких особистих, сімейних чи інших обставин відсутність у винного наявного заробітку, якщо між відсутністю заробітку та вчиненням злочину встановлено об`єктивний зв`язок. Зазначені обставини зумовлюють у винного стан підвищеної нервозності, страху, переживання тощо, що визначало вчинення ним злочину.
Таким чином, на думу апелянта, не застосування до ОСОБА_7 п. 5 ч. 1 ст. 66 КК України стало причиною і підставою не застосування до нього, при призначенні покарання, положень ст. 69 КК України, яка могла і повинна бути до нього застосована, що призвело до того, що покарання, яке призначив суд першої інстанції ОСОБА_7 за своїм розміром є явно несправедливим внаслідок суворості і потребує пом`якшення.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , вважаючи вирок суду неправильним через порушення вимог ст. 370 КПК України, просить його скасувати і призначити йому покарання шляхом застосування ст. 69 КК України та відповідно до ст. 75 КК України з іспитовим строком.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що судом першої інстанції належним чином не взято до уваги те, що відсутні обставини, обтяжуючі покарання та мають місце такі пом`якшуючі обставини, як щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, вчинення злочину внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних або інших обставин, та відсутність з боку потерпілої претензій як матеріального, так і морального характеру, а, відповідно до ст. 69-1 КК України, при призначенні покарання за наявності обставин, що пом`якшують покарання, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Крім того, судом не враховано прохання самої потерпілої про призначення йому покарання не пов`язаного з позбавленням волі, наявність у нього цивільної дружини, чотирьох неповнолітніх дітей, тяжких захворювань (епілепсії, гепатиту «С», нирок), та проігноровано, що дані тяжкі соціальні обставини, хвороби, у зв`язку з чим він не міг офіційно працевлаштуватись, і підштовхнули його на злочин у скоєнні якого він дуже розкаюється.

Також не враховано судом і відсутність у нього негативних характеристик та запит сторони обвинувачення в суді про застосування до нього міри покарання не пов`язаної з позбавленням волі, а згідно зі ст. 75 КК України з іспитовим строком.
Таким чином, на думку апелянта, суд першої інстанції при винесенні вироку взяв до уваги лише негативну сторону, а саме його винність і попередні судимості, та лише частково пом`якшуючі обставини по даній справі.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 на підтримку доводів апеляційних скарг кожного з них, а також заперечення прокурора проти їх задоволення, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого ОСОБА_7 , перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги сторони захисту задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 394 КПК України, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, перевірці колегією суддів не підлягають, оскільки фактичні обставини кримінального провадження учасниками судового провадження в суді першої інстанції не оспорювалися і докази щодо них, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, не досліджувались.

За встановлених судом фактичних обставин, дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, як закінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, який не було закінчено з причин, які не залежали від його волі.

Всупереч тверджень апелянтів, міра покарання призначена ОСОБА_7 з дотриманням вимог ст. 65 КК України.

Згідно з вимогами ст.ст. 50, 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Так, при призначенні ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції, відповідно до ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який є тяжким, конкретні обставини його вчинення та причини, з яких злочин не було доведено до кінця, а також дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий і вчинив новий умисний корисливий злочин, маючи незняту та непогашену судимість за вчинення умисного тяжкого та середньої тяжкості корисливого злочину, не працює, але має ряд захворювань, у зв`язку з якими перебуває на амбулаторному лікуванні в медичній частині Київського слідчого ізолятора і потребує специфічного лікування.

Належним чином враховано судом і відсутність обтяжуючих покарання ОСОБА_7 обставин, а його щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, як обставини, що його пом`якшують.

З урахуванням зазначеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необхідність призначити ОСОБА_7 покарання саме у виді позбавлення волі, яке він має відбувати реально, так як його виправлення, перевиховання та попередження вчинення ним нових злочинів не можливе без ізоляції від суспільства, та обґрунтовано визначив розмір такого покарання у мінімальних межах, визначених санкцією ч. 2 ст. 186 КК України, у виді 4 років позбавлення волі, що відповідає і вимогам ч. 3 ст. 68 КК України, якою встановлено, що за вчинення замаху на злочин строк або розмір покарання не може перевищувати двох третинмаксимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Вимоги обвинуваченого та його захисника щодо врахування такої пом`якшуючої покарання обставини, як вчинення злочину внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних або інших обставин, а також думки потерпілої про призначення ОСОБА_7 покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, відсутність у неї до нього претензій матеріального та морального характеру, та позиції прокурора у суді першої інстанції щодо призначення обвинуваченому покарання із застосуванням ст. 75 КК України, як підстав для пом`якшення призначеного ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 КК України та звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, не можуть бути задоволені, оскільки наявність такої пом`якшуючої покарання обставини, як вчинення злочину внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних або інших обставин, як і наявність у ОСОБА_7 , за його твердженнями, цивільної дружини та чотирьох неповнолітніх дітей, об`єктивними даними кримінального провадження не підтверджено, а ряд інших обставин, на які посилається в своїй апеляційній скарзі ОСОБА_7 , і зокрема щодо вкрай незадовільного стану його здоров`я, то вони були враховані судом при призначенні ОСОБА_7 покарання.
До того ж всі ці обставини, на які посилається сторона захисту в апеляційних скаргах, не є тими обставинами, які в даному випадку істотно знижували б ступінь суспільної небезпеки вчиненого ОСОБА_7 злочину та давали б підстави для висновку про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства чи пом`якшення призначеного йому судом покарання, зважаючи на те, що ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий, в т.ч. і за корисливі злочини, а також виходячи і з тяжкості вчиненого злочину, конкретних обставин його вчинення, які вказують на те, що цей злочин вчинено відносно жінки та із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілої, та і з причин, з яких він не був доведений ОСОБА_7 до кінця.

За викладеним вище, не маючи інших приводів та підстав для скасування чи зміни вироку, визнаючи його законним та обґрунтованим, колегія суддів вважає за необхідне залишити вирок суду першої інстанції без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 16 січня 2017 року відносно ОСОБА_7 без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченими в той же строк з дня отримання копії ухвали.

Судді:

____________________ _____________________ _____________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3