Провадження № 11-кп/780/697/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 37 20.07.2017

УХВАЛА
Іменем України
20 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Київської області в складі

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря: ОСОБА_5 ,

за участю прокурора: ОСОБА_6 ,

обвинуваченого: ОСОБА_7 ,

захисника: ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в режимі відеоконференцзв`язку з Білоцерківським міськрайонним судом Київської області матеріали кримінального провадження № 0005681 за апеляційною скаргою прокурора на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 квітня 2017 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Біла Церква Київської області, громадянина України, із середньою освітою, вдівця, пенсіонера, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою АДРЕСА_2 , раніше не судимого,-

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст.296 КК України та призначено йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі; на підстві ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки; на підставі ст. 76 ч.1 п. 1, 2 КК України покладено обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання. Цим же вироком вирішено питання про речові докази,

В С Т А Н О В И Л А:
За вироком суду, 11 листопада 2016 року близько 15 години 20 хвилин, ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння в громадському місці, поблизу зупинки громадського транспорту по вул. Ярмаркова, 1, в м. Біла Церква Київської області, помітив на вказаній зупинці групу молодих людей, серед яких був ОСОБА_10 , які між собою спілкувались, та разом з іншими чекали на громадський транспорт та діючи умисно, не зважаючи на оточуючих осіб, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, виражаючи своє зневажливе ставлення до громадського порядку та ігноруючи існуючі у суспільстві загальновизнані правила поведінки і моральності, поводячи себе агресивно, підійшов ззаду до ОСОБА_10 та безпричинно умисно наніс удар лівою рукою в обличчя, а заздалегідь заготовленим для нанесення тілесних ушкоджень предметом (ножем), який тримав у правій руці, здійснив поріз шиї останнього, внаслідок чого потерпілому ОСОБА_10 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді садна на носі та рани на шиї, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок Білоцерківського міськрайонного суду щодо ОСОБА_7 скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого; ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України та призначити йому покарання у виді 6 років позбавлення волі. Вимоги обґрунтовує тим, що оскаржуваний вирок є незаконним і таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням при призначені покарання ОСОБА_7 ст. 75 КК України. На думку прокурора, за результатами розгляду кримінального провадження, зроблено висновки, які містять істотні суперечності, зокрема, допущена двозначність при оцінці дій обвинуваченого щодо нанесеня тілесних ушкоджень потерпілому, що, у свою чергу, призвело до неоднозначної позиції суду щодо констатації визнання обвинуваченим фактичних обставин злочину. Зокрема, зазначає, що обвинувачений не визнає фактичних обставин кримінального провадження, оскільки він заперечував факт порізу потерпілому шиї саме ножем та зазначав, що тілесні ушкодження були спричинені гребінцем для волосся, вказував, що його дії були спровоковані потерпілим, але зазначене було повністю спростовано дослідженими в судовому засіданні доказами. На думку прокурора, вказане свідчить про невизнання обвинуваченим фактичних обставин в рамках пред`явленого обвинувачення, тому твердження суду про визнання вини не відповідає дійсності. Апелянт зазначає, що обвинувачений свою вину не визнавав, у вчиненому не розкаявся та погрожував потерпілому. Прокурор звертає увагу на те, що при призначенні міри покарання судом першої інстанції не в повній мірі було враховано особу обвинуваченого, ступінь тяжкості вчиненого злочину та його підвищену суспільну небезпечність, характер та спосіб вчиненого злочину.

Заслухавши доповідача, прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити; обвинуваченого та захисника, які проти задоволення апеляційної скарги заперечували; перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження і є обґрунтованим.

Наведеним у вироку доказам суд дав належну юридичну оцінку, вірно кваліфікувавши дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 296 КК України.

Оскільки фактичні обставини кримінального правопорушення ніким не оспорюються, то колегія суддів відповідно до ст. 404 КПК України переглядає вирок суду в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто його має бути ухвалено компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Також суд у своєму рішенні повинен навести належні, достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Частиною 2 статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Засади призначення покарання визначені у ч. 1 ст. 65 КК України, відповідно до якої суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 КК України; відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Частиною 2 статті 65 КК України визначено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

В пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами покарання» зазначено, що виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Як слідує із матеріалів кримінального провадження, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані.

Так, призначаючи обвинуваченому покарання суд врахував, що ОСОБА_7 раніше не судимий /а.п. 94/, пенсіонер за віком /а.п. 99/, є особою похилого віку, має 71 рік від народження /а.п. 92/, відповідно має супутні віку захворювання, ураження головного мозку, яке суттєво не впливає на його поведінку /а.п. а.п. 90-91/, вдівець, за місцем проживання дільничним офіцером поліції Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_11 характеризується як такий, що громадський порядок не порушував, сварок з сусідами та в сім`ї не вчиняє, алкогольними напоями не зловживає, тобто характеризується позитивно /а.п. 98/, не перебуває на обліку в Білоцерківській міській лікарні №4 за місцем реєстрації у лікаря психіатра /а.п.95/, проте, поставлений на облік в 2016 році до лікаря-нарколога з приводу залежності від алкоголю /а.п. 95/, тоді як лікування від алкоголізму не потребує згідно висновку судово-психіатричної експертизи /а.п. 90-91/.

Як обставини, що, відповідно до ст. 66 КК України, пом`якшують покарання, правильно було визнано щире каяття та похилий вік обвинуваченого; як обставину що, відповідно до ст. 67 КК України, обтяжує покарання вірно було зазначено вчинення інкримінованого злочину в стані алкогольного сп`яніння /а.п. 63/.

Що стосується посилання прокурора на те, що судом першої інстанції було допущено двозначність в оцінці механізму нанесення потерпілому тілесних ушкоджень а саме рани на шиї, то дане твердження не може бути взяте колегією суддів до уваги, оскільки у відповідності до ст. 368 КПК України, судом було встановлено механізм нанесення тілесних ушкоджень потерпілому саме ножем.

Обставини заперечення обвинуваченим ОСОБА_7 порізу ножем шиї потерпілого та вказівка на те, що тілесні ушкодження він спричинив гребінцем для волосся і його дії були спровоковані самим потерпілим, були належним чином оцінені судом першої інстанції, зокрема, в частині того, що вказані твердження є нічим іншим як позицією захисту, що не суперечить положенням ст. 63 Конституції України, тому аргументи прокурора в цій частині також є безпідставними.

Вказівка прокурора на погрозу обинуваченого фізичним насильством потерпілому не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду.

Так, як слідує із звукозапису та журналу судового засіданні від 14 квітня 2017 року /а.п.110-111/, під час допиту обвинуваченого ОСОБА_7 ним була виказана позиція щодо осіб, які дозволяють собі висловлювання в бік людей похилого віку образливого характеру, проте це було зроблено в загальних рисах, і, враховуючи обставини, зокрема, вік та особу обвинуваченого, не носило реальної погрози. Окрім того, агресивна поведінка обвинуваченого під час його допиту була спровокована самим прокурором, тому не можна робити висновки про суспільну небезпеку ОСОБА_7 лише на підставі реакції в стресовій ситуації.

Що стосується аргументу прокурора про те, що ОСОБА_7 не розкаявся і вину свою не визнав, то з цього приводу слід зазначити наступне.

Так ОСОБА_7 вину у пред`явленому йому зміненому обвинуваченні було визнано в повному обсязі, він підтвердив, що вчинив хуліганські дії і був готовий нести за це передбачену законом відповідальність. Вина не визнавалась ним стосовно ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, але оскільки в ході судового розгляду йому було змінено обвинувачення /а.п.100-104/, вказане не може бути взято до уваги як судом першої, так і судом апеляційної інстанції.

Слід зазначити, що про дійове каяття обвинуваченого свідчить і той факт, що в суді першої інстанції він просив вибачення у потерпілого та бажав відшкодувати названу ним шкоду, що підтверджується технічною фіксацією судового засідання від 11 січня 2017 року та журналом судового засідання /а.п.28-31/.

Враховуючи викладене, призначене судом першої інстанції обвинуваченому покарання відповідає меті покарання, визначеній в ч. 2 ст. 50 КК України і, на думку колегії суддів, є достатнім та необхідним для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не ставлять під сумнів законність та обґрунтованість вироку, а тому вона не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 квітня 2017 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

С У Д Д І

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4